text: Organització Mundial de Joves Esperantistes |Aquest article o secció no cita les fonts o necessita més referències per verificabilitat. Us animem a millorar-lo afegint referències a fonts fiables i independents. Tota informació no verificable pot ésser posada en dubte o eliminada. L'Organització Mundial de Joves Esperantistes (en esperanto Tutmonda Esperantista Junulara Organizo, TEJO) es va fundar el 1938 amb el nom de Tutmonda Junular-Organizo (Organització Mundial de Joves) i es va canviar al nom actual el 1952. El 1956 s'associà amb L'Associació Mundial d'Esperanto com la seua branca juvenil. El 1971 les finances i l'administració de TEJO s'hi integraren completament. És una organització cultural, educativa i politicolingüística que organitza trobades, programes formatius i altres activitats per fomentar l'ús de l'idioma. Defensa la riquesa cultural de la diversitat lingüística, els drets humans aplicats a les llengües minoritàries i la comprensió mútua per a l'accés fàcil a contactes internacionals. TEJO organitza cada any un Congrés Internacional de Joves Esperantistes (Internacia Junulara Kongreso) en diferents països d'arreu del món. Cada IJK dura aproximadament una setmana i inclou concerts, presentacions, excursions i oci. Des del 1974 organitza el servici Pasporta Servo, que permet viatjar arreu del món allotjant-se en cases d'esperantistes que s'hagen apuntat a la llista. També publica la revista Kontakto, per a principiants i joves que estan aprenent l'idioma. Enllaços externs[modifica | modifica el codi] Pàgina principal de TEJO (en diversos idiomes)


source: fineweb

text: Avui, Dia Mundial contra la lepra, us volem presentar la tasca que des dels anys 70 estan portant a terme a Bombay Leprosy Project. Una entitat que ofereix un tractament integral, des de la detecció precoç fins a la reinserció laboral, de les persones que pateixen aquesta malaltia. Sonrisas de Bombay dóna suport a aquest projecte des de l’any 2007. Si bé és cert que en els darrers anys s’ha millorat molt en el tractament de la malaltia i també s’ha fet molta feina en termes de sensibilització ciutadana, moltes persones continuen patint la malaltia, moltes continuen patint discriminació i a moltes el diagnòstic tardà els resta oportunitats d’èxit. L’Índia concentra un percentatge important del total de persones que pateixen aquesta malaltia però ja fa temps que el Govern ha deixat de tractar aquesta qüestió com un tema prioritari, és per això que els avenços malgrat l’esforç d’algunes institucions i organitzacions, els avenços no responen al que seria realment necessari per minimitzar l’impacte d”aquesta malaltia. Us mostrem el vídeo de la campanya que Bombay Leprosy Project va presentar en motiu del Dia dels Drets Humans.


text: Només són quatre passes... Ajuda al projecteFes una donació! Participants: 312 Municipis: 127 Unitats de mostreig: 203 Nius: 18370 Una iniciativa d'estudi dels ocells i el medi urbà basada en la participació ciutadana i en el seguiment dels nius d'oreneta cuablanca dels pobles i ciutats de Catalunya El Projecte Orenetes és un programa de seguiment d'ocells obert a la participació de qualsevol persona o col·lectiu i centrat en l'estudi dels nius d'oreneta cuablanca dels nostres pobles i ciutats. Per col·laborar en el projecte només cal donar-se d'alta com a participant i fer un senzill cens de nius d'oreneta cuablanca. Aquí t'expliquem com fer-ho. Les dades que es van recollint es poden anar visualitzant en mapes i taules. S'està fent el cens al teu poble? Saps quants nius s'han censat fins ara? L'oreneta cuablanca és una espècie molt comuna i fàcil d'observar que té el costum de fer el seu característic niu de fang a les façanes de cases i esglésies. Descobreix més particularitats d'aquesta interessant espècie. Des d'avui, ja està operativa la web d'aquest nou projecte de ciència ciutadana: www.ocellsdelsjardins.cat Seguint el model d'altres projectes de seguiment d'ocells a jardins en curs a gran part d'Europa, portem a terme la mateixa iniciativa a Catalunya. La finalitat... Al juliol us comentàvem que gràcies al vincle entre l'oreneta cuablanca i la qualitat del medi urbà, i al suport del departament de Territori i Sostenibilitat, a partir d'enguany el projecte Orenetes també serviria per difondre la problemàtica de la...


text: Aquest any us proposem que, des dels centres, ompliu de llibres la nova prestatgeria de la XTEC. Es tracta d’una gran biblioteca virtual on podreu escriure llibres de forma col·laborativa. La Prestatgeria és un espai de creació literària d’accés lliure per escriure llibres i compartir-los amb tothom. Si voleu participar en l’activitat que us proposem, heu d’escollir la Col·lecció Sant Jordi 2007 perquè tots els llibres quedin catalogats en la prestatgeria corresponent. Consultes i suggeriments a: email@example.com


text: Glacera Upsala La Glacera Upsala és una gran glacera que cobreix una vall al Parc Nacional Los Glaciares a Argentina. El seu nom es deu al fet que la Universitat d'Upsala va realitzar el primer estudi de la regió. Els seus camps de gel cobreixen una extensió de 870 km2. La glacera té una longitud de 50 km (essent la més llarga de Sud-amèrica) i una amplada de 10 km. Flueix des del Camp de Gel Patagònic Sud -el qual també dóna origen a la Glacera Perito Moreno que es troba a la mateixa àrea- fins al Llac Argentino. Actualment es troba en una situació de ràpid retrocés, en una clara evidència de l'escalfament global que afecta el planeta. Coord.:


text: Moià. (ACN).- L'empresa CATUAV, ubicada a Moià (Bages) i dedicada al desenvolupament i explotació de petits avions no tripulats, treballa en una nova línia de negoci destinada a millorar l'eficiència energètica de granges i edificis. El gerent de l'empresa, Jordi Santacana, ha explicat a l'Agència Catalana de Notícies que aquests petits avions permeten fer fotografies en alçada i detectar si un immoble té alguna fuga de calor. A partir d'aquí, CATUAV avalua les fuites, proposa mesures correctores i calcula quants diners es pot estalviar l'empresari si les soluciona. CATUAV va néixer l'any 2010 i és pionera en aquest tipus de tecnologia. Actualment té clients en diversos països. Els avions no tripulats de CATUAV pesen menys de dos quilos i són capaços de volar dues hores fent fotos aèries amb diversos tipus de càmeres. Un petit motor elèctric és l'encarregat de propulsar-los i es comanden des d'una petita cabina de control. Poden volar fins a 300 metres d'alçada i allunyar-se a 15 quilòmetres de distància. Els avantatges més destacables de les imatges aèries obtingudes amb aquests petits avions són la seva alta qualitat -més precisa que la dels satèl·lits-, la rapidesa amb què s'obtenen i el seu baix cost. En aquest sentit, l'empresa s'estalvia la burocràcia que requereix fer un vol ordinari. Empreses i municipis més eficients Fa més de 20 anys, els nord-americans van desenvolupar els avions no tripulats per a la indústria militar. Des del 2003, l'empresa moianesa CATUAV en busca usos civils. Ara, treballa en dues noves línies de negoci amb l'objectiu últim que empreses i municipis siguin més eficients energèticament. A través de les imatges tèrmiques que s'obtenen en alçada, els enginyers de CATUAV generen un model tridimensional dels edificis que permet detectar les principals fugues de calor. Per exemple, en una gran granja d'aus -on es dedica molta energia a escalfar l'immoble-, l'aplicació permet descobrir en quins punts es produeixen les principals fuites i el motiu. A partir d'aquí, CATUAV avalua les fugues i proposa mesures correctores. "El més important pel client és saber quant s'estalviarà i si amortitzarà la inversió ", ha explicat Santacana. Els avions no tripulats de CATUAV poden volar de nit. Això permet que també puguin realitzar estudis de la il·luminació pública d'un municipi. Així, els avions capten imatges nocturnes d'alta resolució que permeten veure el grau d'uniformitat de la il·luminació, la tecnologia amb què s'il·lumina o si hi ha algun tipus d'avaria. Però la tecnologia d'aquests avions també té altres aplicacions civils. L'empresa va dur a terme una intervenció d'emergència important a Llorca per obtenir les primeres imatges aèries del terratrèmol. Al marge de les emergències, CATUAV també va inspeccionar 2.000 hectàrees als escenaris de la guerra dels Balcans per tal de provar nous sensors amb l'objectiu de detectar les mines enterrades que encara suposen un greu perill per a la població i un important fre per al seu desenvolupament. L'empresa també fa altres serveis, com poden ser controls de subvencions agràries, d'abocadors industrials o termografies, entre altres. Una empresa "de crisi" L'empresa moianesa va néixer l'any 2003 i està formada per sis treballadors, la majoria enginyers. Actualment, tenen clients a diversos països i, segons Santacana, les perspectives de futur són "prou bones". "La nostra és una tecnologia de crisi", ha afegit, "perquè el nostre treball és més econòmic que els sistemes de treball tradicionals". És per això, que CATUAV confia que l'actual situació econòmica pugui jugar al seu favor.


text: dissabte, 31 juliol de 2010 Per tancar doncs, us llanço tres recomanacions per passar l'agost però pensant amb l'avenir: Una. Sigueu feliços. Dues. De cara al curs vinent, i quan tot es clarifiqui políticament, sigueu seriosos i pragmàtics. Pot ser una tardor molt calenta. Tres. Gasteu i gaudiu en català! Fullejant avui l'Avui, m'he esparverat en veure l'enquesta del CEO referent a la dieta cultural de les catalanes i els catalans. És evident que en algun àmbit s'ha de valorar que hi ha una desigualtat tremenda entre el català i el castellà (ex. cinema), i que per tant les dades són poc reals o en tot cas il·legítimes, de totes maneres però, és greu i trist de veure com en el camp de la música i els llibres, el català estigui en un nivell tant i tant baix. Això amics meus, és com aquell que un dia va dir amb tota pompa: Al nostre moviment hi sobra independentisme i hi falta catalanisme. Evident, i és que no sé si seria gaire agradable tenir un país lliure, i estar mentalment trinxats. Per acabar de reblar el clau, aquest estudi, també ensenyava com els dos primers diaris de preferència dels catalans, amb una distància insultant respecte als seus competidors , eren el TBO de Catalunya i La Vanguardia monàrquica, és a dir que, malgrat pugi l'opció independentista, la sociovergència regionalista mental continua arrasant, i fa tot l'efecte que tot continuarà més o menys igual, l'autocentrament nacional continua sent inexistent. Hi ha tanta feina per fer, per crear la majoria social (encara que sigui una majoria simple), que encara me'n faig creus quant veig a il·luminats proclamant que al gener podríem tenir la independència. Serietat i estratègia companys! Bon istiu! dimarts, 27 juliol de 2010 Primer hem d'aconseguir la majoria social, i després fer una declaració unilateral des del Parlament. La primera costarà, perquè malauradament encara hi ha il·lusionistes que creuen que ja la tenim i no paren de fer espectacles grotescos, i lluny d'acostar-nos-hi, ens hi allunyen (hi som aprop però). La segona, serà com una separació normal i corrent, haurem de repartir els bens i aguantar els plors i amenaces de l'altre. Fins i tot nosaltres tindrem sentiment de culpa, i hi haurà una part del nostre cos que intentarà tornar, però tothom sap que això mai té marxa enrera. Aquí va la llista d'una part significativa dels Estat que reconeixen Kosova: Estats Units Alemanya Australia Austria Canadà Japó Itàlia França Finlàndia Irlanda Regne Unit Suècia Suïssa... I aquí la vergonya del planeta (podreu veure que són països que brillen per la seva defensa pels drets humans): Rússia Bielorússia Espanya Sèrbia Kazakhstan Indonèsia Xina Vietnam Romania Argentina Sri Lanka... vaja, les joies de la corona... dimecres, 21 juliol de 2010 Ara es parla molt d'unitat. La unitat està massa vegades mal entesa, tenim fossilitzat al cervell un tipus d'unitat que hauríem de començar a modernitzar. La unitat pot ser de moltes maneres; tàctica, d'objectius, interessada... L'independentisme català no es cansa mai de demanar candidatures unitàries i solidàries, sense tenir en compte que és un error recurrent i garrafal. Primer perquè el caràcter català és liberal i no ho permet, i segon, Déu nos en guard que creéssim una estructura de partit únic. La nostra unitat és d'objectiu, aquest és el nostre tresor més preuat. Fixeu-vos que els partits catalans que hi ha al Parlament mai de la vida es posaran d'acord entre ells ni abans ni després de les eleccions, simplement perquè tenen objectius diferents, el final de trajecte és diferent. En canvi, dins l'independentisme sempre ens tirarem els plats pel cap tàcticament, però el dia que siguem majoritaris al Parlament, l'objectiu comú estarà servit, serà senzill posar-nos d'acord. Ara bé, si tot aquest atreviment i rebombori a l'hora de presentar més d'una candidatura independentista no funciona i al final no s'aconsegueixen més de 40 diputats independentistes al Parlament (perquè el tema és aquest no?! A mi me l'han venut així!), hi haurà d'haver un mea culpa monumental, per no dir una caça de bruixes, per haver errat l'estratègia i haver dividit el vot independentista. Queda dit. Recordo aquella ingenuitat en què ens movíem, aquells aquelarres marginals destinats només als nostres, acabats amb batusses la majoria de les vegades, aquell despreci i ignorància absoluta que patíem no només dels nostres adversaris polítics, sinó de la major part de la societat (molts d'ells ara són independentistes)... Tot allò ens va servir, i de molt, però ara i d'ençar els últims 8 o 9 anys tot ha canviat i per millor, ha fet un gir de 180 graus, el desacomplexament nacional ha arribat a tots els àmbits socials, i el fet nacional català està a la palestra de la xarxa comunicativa del país. Salvant distàncies i contextos socials, jo comparo aquest moment crucial del nostre poble amb el que va del Modernisme fins a la República. Tot el què va experimentar Catalunya en aquell temps fins a exclatar amb la República; desacomplexament, enginy, valors, força, seny i rauxa, tant en la cultura, l'economia com amb la política, vist amb perspectiva, és el que s'està donant ara i des del restabliment de la democràcia espanyola. Allò ho va parar un cop d'estat, això qui ho pot aturar ara? No si val a rondinar pels descosits, malfieu-vos dels que es creuen fars i guies del poble, ja n'hi ha prou de posar pals a les rodes i a fer analisis totalment esbiaixats de la realitat social i dir que estem fatal. ERC ha sigut, és i serà el pal de paller de l'independentisme, i ho ha sigut amb l'ajuda de tots, està clar, l'amic Vendrell ho explicava molt bé fa poc en una conferència; Colom va treure la paraula independència del tabú, l'Huguet va ensenyar-nos l'independentisme econòmic, i en Carod va crear l'independentisme integrador. Ara ens falta el quart home, un home que ja estat en aquests pocesos amb els ja esmentats, però serà l'home que arrossegarà el país cap a la cirereta final, aquest home evidentment és en Puigcercós. Si del Modernisme vam anar a parar a la semi independència de la República, ara ja no hi ha volta enrera i d'aquí 5 0 10 anys en veurem una de grossa. Podeu pujar-hi de peus. divendres, 16 juliol de 2010 |Som davant de l’obra més invisible de Francesc Pujols. El filòsof que duu més d’un segle il•luminant a tot el món torna per enlluernar amb les seves anècdotes. Gràcies a la pacient recol•lecció que va fer Isidre Clopas l’any 1953 veurem i sentirem escriptors, polítics, periodistes, artistes, cambrers, botiguers, fusters de la Catalunya més lluminosa. | Som davant d’un país que viu a l’aire. Històries xuclades als carrers, cases, cabarets... A tot arreu. Comprimits orals del que es diu, del que diuen, del que diuen que diuen. De tot servit a taula pel “gourmet de la xafarderia”. Som davant d’un dels gèneres més cristal•lins de l’existència. Així ho va dir Pujols al seu gran amic Josep Pla: “en l’enorme misteri obscur de la raça humana, l’anècdota és l’única escletxa de psicologia real”. De Gaudí a Dalí, de Cambó a Lerroux, de Nonell a Nogués, de Maragall a Rusiñol, de Pla a Sagarra, entre molts d’altres prohoms del país, van desfilant per boca de Pujols en l’amable i intel•ligent conversa de l’anècdota de sobretaula. dilluns, 12 juliol de 2010 Malgrat el petit entrebanc nacional d'ahir, penseu que portem més de 300 anys de derrota en derrota, lo d'ahir no és res comparat amb el que carreguem a l'esquena, la vida continua, i el que és més important, el procés d'alliberament nacional ja està en marxa. Dos dies després de la manifestació de manifestacions organitzada des del sobiranisme català, que va aplegar tot el ventall de la classe política catalana de tradició democràtica, la reflexió que faig és la següent: 1. L'independentisme ha guanyat la partida, ara ja està al centre social i polític del país, ara ja és la primera opció política (encara que no majoritària a hores d'ara), i ha convertit l'autonomisme i el peix al cove en paper mullat. L'autonomisme i/o regionalisme és demodé, és tronat. 2. I ara què, tothom es pregunta i demana als polítics (cosa curiosa després d'insultar-los repetidament), doncs tant senzill i trist alhora. Després d'escoltar les declaracions post-mani de dirigents del PSC i ICV per un cantó, i ERC per l'altre (CiU està al mig com sempre esperant què pot arreplegar i li pot anar millor), passarà que; Uns fent cas omís al clam majoritari, continuaran pensant, encara que aquestes alçades ja sembli de bojos, que l'encaix de Catalunya amb Espanya és vàlid i demanaran reformar per enèsima vegada la Constitució amb l'ajuda dels seus amics i alhora botxins espanyols progressistes. Els altres ja ho tenen clar des de fa temps i la història els hi està donant la raó a marxes forçades, demanaran que la resta de partits facin el salt d'una vegada i es declarin partidaris de la democràcia i la secessió política, bàsicament per una qüestió urgent de millora econòmica i mental de la població que viu a Catalunya. Podran arribar a un mínim acord al Parlament de Catalunya (i això serà positiu), però arribarà el moment (més d'hora que tard aquest cop) que tot s'esquinçarà, aquest, serà quan s'hagi d'anar a defensar la unitat a Madrid, uns tindran cagarrines, els altres pensaran en les hipotèques que tenen amb Madrid, i els de sempre es quedaran sols, és la trista i alhora senzilla història dels catalans. Aquest feixuc i maleït status quo que ja fa massa temps que arrosseguem, només pot canviar si a les properes eleccions catalanes l'opció clarament independentista obté prous diputats per, o bé empènyer els altres partits a fer el salt definitiu, o bé formar govern amb la condició ja posada sobre la taula, de comprometre'ns a impulsar un referèndum o consulta unilateral per decidir quin futur volem com a país. Així de senzill i de pragmàtic. La nota negra de la mani va ser la protagonitzada (i ja comença a ser habitual), pel cabdill Carretero i la seva tropa de reagrupats. La mala educació i la supèrbia (un comportament molt espanyol) és mala companyonia per guanyar vots i fer amics. Pixar-se a sobre de la organització (Òmnium) passant per davant la capçalera i la resta de les 1709 entitats i organitzacions de la nació que s'hi havien adherit, després d'haver renegat i dir pestes de la manifestació, és d'una baixesa i una estupidesa infantiloide que fa venir basques. No m'estranyaria gens que el Laporta no acabés anant de bracet amb tota aquesta patuleia. dijous, 8 juliol de 2010 Aquesta és una manifestació històrica que entrarà directament i per sempre dins l'imaginari col·lectiu català. Aquesta és una mani que enterra i/o supera políticament la manifestació demòcrata i antifranquista de l'any 1977. Aquesta és una mani que tanca un procés autonòmic començat a la transició, i que enceta un nou cicle polític i històric. Aquesta mani, és una mani organitzada des del primer moment pel sobiranisme. Aquesta és una mani unitària i potent, perquè al costat de centenars de milers de catalanes i catalans, hi ha haurà els màxims representants institucionals de Catalunya. I aquest fet és una victòria moral pel sobiranisme. Aquesta és una mani que exemplifica que, per primer cop des del 1931, l'independentisme passa al davant i arrossega el trist i desgastat autonomisme cap a les seves posicions. I això no té preu. Aquest dissabte totes i tots a la manifestació que reclama el dret de decidir pel poble de Catalunya! dimecres, 7 juliol de 2010 Les valquíries (de l'antic alemany Walkyrien) són uns dels personatges femenins més importants de la mitologia escandinava. Eren unes guerreres belles, verges i d'una gran fortalesa, amb la capacitat de guarir qualsevol ferida, i la missió d'acompanyar al Valhalla els herois caiguts en la batalla. Allí els atenien servint-los hidromel i delectant-los amb la seva bellesa. En algunes llegendes es diu que podien transformar-se en cigne. Habitualment vivien a Wingolf, al costat del Valhalla. Les Valquíries eren filles d'Odín i les comandava la deessa Freyr. La més famosa és Brunilda (Brunhild significa guerrera bruna en alemany antic) gràcies a l'obra de Richard Wagner, L'anell dels Nibelungs. Era la reina de les Valquíries i la seva força era superior a la d'una dotzena d'homes. Avui les Valquíries ajudarant els jugadors i al poble alemany a guanyar la fastigosa supèrbia espanyola. Avui cada català, també tindrà una Valquíria perquè el protegeixi. Catalunya amb Alemanya!


text: Aquesta fira és de les més antigues d’Europa sinó la que més. Si bé a Barcelona hi havia una certa tradició d’estar al carrer venent llibres, ja fos a les parades de Santa Mònica (després traslladades al carrer Diputació), al Mercat de Sant Antoni o als Encants Vells, mai no s’havia plantejat prendre el carrer per uns dies, i omplir-lo de parades de llibres vells i d’ocasió. Així, doncs, el 1952 uns quants llibreters de vell, encapçalats per Masegosa, Millà (l’única llibreria que ha sobreviscut a tots aquests anys) i Alum, van demanar a l’Ajuntament autorització per celebrar una fira d’aquestes característiques. Recordem que en aquella època els sindicatos verticales englobaven –amb un criteri poc clar- gent que tenia alguna cosa en comú, però en un sentit molt ampli. Per això els llibreters de vell només tenien una vocalia dintre del sindicato i fou tota una filigrana diplomàtica aconseguir poder demanar una fira al carrer. Aquests inicis foren molt supervisats per les autoritats que tenien l’afany controlar qualsevol activitat pública... i privada. Per això el 1954 hi hagué bastant de rebombori ja que la policia va fer una inspecció per sorpresa i trobà que diversos llibreters venien llibres prohibits. Aquest incident va fer perillar la continuïtat de la Fira ja que hi havia l’absoluta prohibició de comercialitzar revistes i llibres pornogràfics, publicacions contràries a la religió catòlica, llibres contraris al Movimento Nacional i tendenciosos en aspectes morals. No és estrany, però, perquè precisament si hom es volia abastir d’aquest tipus de publicacions havia d’acudir als llibreters de vell, que en tenien del temps de la República o fins i tot d’èpoques anteriors. Fent mans i mànigues aconseguiren justificar-se i dir que no sabien que aquells llibres estaven prohibits i d’aquesta manera poder escapolir-se del tancament de la Fira. Això sí, no es van lliurar de la corresponent sanció administrativa contra els llibreters enxampats. I és que durant un temps els llibres dels llibreters de vell foren l’única font que hi hagué a l’entorn de tota mena de temàtiques prohibides. El nombre de participants a la Fira ha anat variant, i a vegades ha estat motiu de controvèrsia entre els qui volien que també s’hi afegissin els llibreters d’ocasió i els que no. Així, doncs, en el moment més culminant de la Fira van arribar a ser una vuitantena de participants, mentre que en l’edició actual en són 39 comptant tant els llibreters de vell com els d’ocasió. Un altre element d’interès de la Fira d’enguany és la col·lecció de cartells de la Fira que han aconseguit reunir. S’hi fa palès que, al llarg dels 60 anys, hi han col·laborat molts artistes de diverses tendències estilístiques. Precisament un dels al·licients per a la visita al passeig de Gràcia és que en el gran stand del Gremi hi han exposats els 60 cartells de totes les convocatòries per ordre cronològic, el que permet copsar l’evolució dels gustos dels llibreters de vell, o si més no de les juntes directives del Gremi. Per al meu gust i generalitzant una mica, els primers cartells foren una mica massa conservadors, malgrat que a partir del 1961 s’encarregà el cartell a artistes com Tharrats. Amb tot, encara va costar una mica més que els grans artistes col·laboressin en els cartells, però a partir de la segona meitat dels 70 podem veure la participació d’artistes reconeguts com ara Tàpies, Cuixart, Clavé, Todó, Mariscal, Ràfols Casamada, Montserrat Gudiol, Perico Pastor, Genovart, Viladecans, Pere Pruna, Huget, Toni Catany, Brossa, etc. L’altre detall que es pot observar és el canvi del castellà al català en els textos del cartell a partir del 1974. En fi, remeneu i trieu el que pugueu perquè de preus n’hi ha per a totes les butxaques. Esperem que tingueu una bona Fira. Ah, i endavant amb la 61 Fira del Llibre Vell i d’Ocasió de la qual esperem gaudir l’any que ve! Per a més informació de tota mena visiteu el blog del Diari d'un llibre vell i el seguiment que en fa de la Fira.


text: Mascotes a bord El teu inseparable company també pot volar amb Vueling - Pots viatjar amb la teva mascota sempre que seleccionis la Tarifa Basic. - Recorda que si viatges amb mascota no podràs seleccionar el seient ni fer el check-in online. - El dia del vol hauràs d’anar al taulell de facturació per tal d'assignar-te un seient i proporcionar-te la teva targeta d'embarcament i les indicacions necessàries per volar amb la teva mascota. - Viatja amb la teva mascota per només 25 € per trajecte en vols nacionals i per 40 € per trajecte en vols internacionals i a les Illes Canàries! Et recordem que aquest servei no està disponible per als vols amb origen i destinació al Regne Unit. Consulta tots els detalls sobre quines mascotes s'accepten a bord a Condicions de transport d'animals.


text: Escut de Xile L'escut de Xile fou adoptat el 26 de juny de 1834 segons un disseny del pintor anglès Charles Wood Taylor. Es tracta d'un escut truncat, d'atzur i de gules, amb una estrella de cinc puntes d'argent ressaltant sobre la partició (aquests esmalts es corresponen amb els tres colors de la bandera estatal). Com a suports, un cérvol andí meridional o huemul a la destra i un còndor a la sinistra, animals emblemàtics dels Andes xilens; tots dos porten una corona naval d'or, símbol dels actes heroics de la Marina xilena a l'oceà Pacífic. L'escut va timbrat amb un borlet amb els colors nacionals del qual surten tres plomes, cadascuna de les quals d'un d'aquests colors: atzur, argent i gules. El plomall era un símbol de distinció que els primers presidents de la República solien dur al barret. Tot i que aquest escut està vigent des d'antic, abans n'hi havia hagut diverses variants. El primer escut xilè[modifica | modifica el codi] El primer escut de Xile fou adoptat durant la presidència de José Miguel Carrera, el 1812. Al centre hi figurava una columna de marbre damunt un pedestal representativa de l'Arbre de la Llibertat, somada d'un globus terraqüi, el qual estava sobremuntat d'una llança i una palma passades en sautor i, al damunt, una estrella de cinc puntes. A banda i banda de la columna, les figures d'un home i una dona indígenes drets, ell amb una llança i un garrot, ella amb un arc. Tot plegat emmarcat per dues inscripcions en llatí: al capdamunt, POST TENEBRAS LUX ('Després de les tenebres, la llum') i, a la base, AUT CONSILIO AUT ENSE ('Pel consell o per l'espasa'). El 1817 van aparèixer dos nous escuts, variants del precedent, però no van durar gaire. L'escut de transició[modifica | modifica el codi] El 23 de setembre de 1819, el Senat va aprovar un nou escut d'armes durant la presidència de Bernardo O'Higgins. Es tractava d'un camper ovalat d'atzur que recuperava l'antiga columna amb el globus terraqüi, símbol del Nou Món, sobremuntada d'una cinta d'argent amb la paraula LIBERTAD ('Llibertat'). Al damunt, una estrella de cinc puntes d'argent en representació de la província de Santiago i, també al cap, a banda i banda del globus, dues estrelles més que representaven Concepción i Coquimbo. L'òval era voltat per dos rams de llorer lligats per sota amb una cinta tricolor i, acoblades darrere l'escut, les armes representatives de la cavalleria, la infanteria, els dragons, l'artilleria i els bombarders. Per completar-lo, l'escut era sostingut dalt del cap per un indígena assegut damunt un caiman i amb un peu damunt un corn de l'abundància. El caiman tenia entre les mandíbules el lleó de l'escut d'Espanya, que li havia caigut la corona a terra i aguantava la bandera espanyola amb les potes del davant. Enllaços externs[modifica | modifica el codi] |A Escut de Xilehi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: Regles de vol visual Les regles de vol visual, més conegudes per les seues sigles en anglès VFR (de l'anglès Visual Flight Rules), és el conjunt de normes contingudes en el reglament de circulació aèria i que estableixen les condicions suficients de navegació aèria per a què el pilot puga dirigir el seu aeronau, navegar i mantenir la separació de seguretat amb qualsevol obstacle amb l'única ajuda de la vista. Amb VFR, el pilot dirigeix la seua aeronau mantenint en tot moment contacte visual amb el terreny, encara que li està permès utilitzar els instruments de vol a bord com ajuda suplementària. Criteris de visibilitat[modifica | modifica el codi] Les condicions en les quals és possible realitzar un vol visual, conegudes per les seues sigles en anglès VMC (Visual Meteorological Conditions), estan detallades en el Reglament de Circulació Aèria, i es resumeixen en: - Mantenir-se dins d'uns límits determinats d'altitud sobre el terreny. Altitud que no pot ser inferior a 500 peus (150 metres), ni superior a 24.500 peus (aproximadament, 7.000 metres). - Mantenir una distància de seguretat amb les núvols circumdants. Depenent de l'altitud, el pilot haurà de volar en un espai lliure de núvols, o bé, en unes condicions tals que garantisquen una separació adequada, tant vertical com horitzontal, entre l'aeronau i els citats núvols. - Tenir una visibilitat horitzontal determinada. Aquesta visibilitat mai pot ser inferior a 5 quilòmetres, incrementant-se fins a 8 en determinades altitudés. El propòsit d'aquests requeriments és garantir que el vol pot realitzar-se sense que el pilot haja d'acudir a altra referència que l'observació directa del terreny. Per aquest motiu, a Espanya està prohibit volar de nit o travessar capes de núvols. El pilot és responsable únic de la navegació. La majoria de les aeronaus lleugeres volen d'acord amb les Regles de Vol Visual, encara que depenent de la seua certificació estaran sotmeses a unes o altres restriccions. - Els pilots d'ultralleugers (ULM) i veler no estan obligats a mantenir contacte per ràdio amb els controladors aeris, encara que els està prohibit travessar espais aeris controlats, així com desenganxar o aterrar des d'aeròdroms esportius sense permís previ. - Els d'aeronaus lleugeres operen des d'aeròdroms esportius. Estan generalment obligats a mantenir-se en contacte amb els controladors, així com a notificar-los el seu pas per determinats punts indicats en les cartes de navegació aèria. Així mateix, han d'atenir-se als procediments d'eixida arribada als aeròdroms que s'indiquen en les esmentades cartes. En qualsevol cas, la navegació visual no requereix d'especials coneixements. Encara que l'ús del GPS s'ha generalitzat, basta un mapa detallat de la zona de vol per a poder orientar-se.


text: SDR SDRAM o Single Data Rate Synchronous Dynamic Random Access Memory (en català, memòria RAM dinàmica d'accés síncron de taxa de dades simple) és una memòria electrònica d'accés aleatori que s'utilitza principalment en els mòduls de la memòria RAM i altres dispositius, com la memòria principal del sistema. Es va comercialitzar en mòduls de 32, 64, 128, 256 i 512 MB, i amb freqüències de rellotge que oscil·laven entre els 66 i els 133 MHz. Es van popularitzar amb el nom de SDRAM (gran part de la gent llavors desconeixia que el nom "correcte" era dir SDR), de manera que quan van aparèixer les DDR SDRAM, els noms 'populars' dels dos tipus de tecnologies van ser SDRAM i DDR, encara que les memòries DDR també són SDRAM. Per a funcionar a ple rendiment, una memòria SDR requereix una memòria cau amb velocitat suficient per a no malgastar el seu potencial.


text: Guitarra La guitarra és un instrument musical de corda, compost d'una caixa de fusta -d'una forma que recorda el nombre vuit-, amb un forat circular en el centre de la tapa, sis cordes i un mànec, damunt el qual hi ha el diapasó, dividit en dinou compartiments o trasts. El primer instrument que asseguren que va donar origen a la guitarra va ser el llaüt àrab. És possible que la unió de la cítara i el llaüt afavorissin el posterior desenvolupament de l'instrument. A mitjans del segle XIV apareix esmentada a la cort del príncep Joan (nascut el 1350).[1][2] Als segles XV i XVI la guitarra fou molt difosa a l'àmbit català, bé que a la fi fou substituïda per la viola de mà i restà limitada al repertori popular. El primer tractat de guitarra aparegué el 1586 i fou obra del català Joan Carles Amat. El segle XVII fou un període de decadència, i no és fins ben entrat el segle XVIII que Manuel Garcia (conegut com el Pare Basili) la introduí en els ambients aristocràtics. Entre els seus deixebles es destaquen Ferran Sors i Dionisio Aguado; a Itàlia fou cultivada per Mauro Giuliani (1781-1828) i a Madrid, per Boccherini. El fundador de l'escola moderna fou Francesc Tàrrega. Altres virtuosos catalans del segle XX són Miquel Llobet, Daniel Forteza, Emili Pujol, Alfred Romea i Gracià Tarragó i, a la resta de l'estat espanyol, Andrés Segovia i Regino Sainz de la Maza.[3] Taula de continguts - 1 Parts de la guitarra - 2 Tipus de guitarres - 3 Història - 4 Compositors - 5 Vegeu també - 6 Referències - 7 Enllaços externs Parts de la guitarra[modifica | modifica el codi] La guitarra ha sofert variacions en la seva forma al llarg dels segles. A més del nombre de cordes, les variacions de l'instrument han sorgit per adaptar-lo a les necessitats de l'intèrpret fins a adoptar la forma actual. Aquest instrument està fabricat amb fusta pràcticament en la seva totalitat i els tipus utilitzats principalment en la seva fabricació són les de palosanto de l'Índia o del Brasil (Bulnesia sarmientoi), avet, cedre de Canadà, pi, xiprer i banús, en funció del tipus de guitarra (clàssica o flamenca).[4] Bàsicament, la guitarra està composta per la caixa de ressonància, el pal, el pont, el diapasó, els trasts, les cordes i el claviller. Algunes guitarres posseeixen més d'un diapasó (fins a un màxim conegut de 6 mànecs) o sobrepassen les 7 cordes.[4] Després de ser encolats tots els elements que formen la caixa de ressonància, s'uneix amb el mànec is'inclouen reforços en el contorn de les dues tapes, al centre del fons i en les unions inferiors i superiors de les anelles. Posteriorment s'adhereix al diapasó. Entre el mànec i el claviller es col·loca la celleta que serveix per donar suport i separar les cordes. La celletes habitualment és d'ivori, os, plàstic o fins i tot metàl·lica, en funció de la qualitat de l'instrument.[4] Un cop tots els elements que formen la guitarra han estat units, es procedeix a la seva envernissat. Hi ha dues maneres de dur a terme aquest procés, una més costosa i treballs que consisteix a envernissar l'instrument a mà amb goma laca; i l'altra que és envernissar amb una pistola a base de poliuretà que seca ràpidament. L'inconvenient d'aquest últim mètode és que el vernís forma una placa sobre la caixa de ressonància que li resta so a l'instrument.[4] Posteriorment es realitza l'aplanament del diapasó i la col locació dels trasts, els quals solen ser d'alpaca o llautó. És summament important que el trasto sigui perfecte, ja que d'ell depèn l'afinació de la guitarra. Tot seguit, a la part inferior de la tapa harmònica es col·loca el pont, que sol ser de palosanto i és on van subjectes les cordes en aquest extrem de l'instrument. Finalment, es col·loquen les Casteràs, generalment amb un forat acústic al centre de la tapa i sis cordes. Sobre el diapasó van incrustats els trasts, que permeten els diferents tons. És l'instrument més utilitzat en gèneres com blues, rock i flamenc, i bastant freqüent en cantautors. També és utilitzada en gèneres com per exemple ranxeres i grupero, a més del folklore de diversos països.Quan l'instrument és més petit que una guitarra s'anomena requint i quan és més gran guitarró. Aquest últim és d'ús freqüent pels mariachis. Caixa de ressonància[modifica | modifica el codi] La caixa de ressonància la conformen el fons, la tapa harmònica i els cèrcols laterals. Els dos primers són plans. El fons està construït en fusta de palosanto mentre que la tapa pot ser de pi, avet, cedre o, a vegades, de xiprer. La tapa harmònica té una perforació a la part intermèdia, anomenada "boca", i està reforçada per set barres fines de fusta que reben el nom de "varetes". Aquestes varetes estan disposades a la part interior i tenen forma de ventall. El nombre de varetes dins d'una guitarra depèn del fabricant de la mateixa. Els cèrcols són dues peces llargues i estretes fabricades amb palosanto, corbades a foc i unides en els extrems superior i inferior de la caixa. La seva unió s'assegura a l'interior amb dos tacs de fusta col·locats un a la base del mànec i un altre a la part contrària. Els cèrcols estan reforçats al llarg de la seva part interna amb dues tires de fusta que reben el nom de "tapajunts".[4] Mànec[modifica | modifica el codi] El mànec està construït amb fusta de caqui o cedre i està format pel claviller, el mànec i la quilla. A les guitarres modernes les clavilles estan incloses dins els clavillers metàl·lics, a diferència del mètode emprat guitarres anteriors que consistia a inserir directament les clavilles a la fusta del claviller. El claviller està situat a l'extrem del diapasó. Els clavillers moderns tenen dos talls verticals i estan preparats per rebre els ossos, que són les petites peces en les cordes van enrotllades. Les clavilles metàl·liques queden a la part exterior del claviller i s'empren per afinar l'instrument mitjançant la tensió que exerceixen sobre les cordes. La seva tensió pot modificar-se per l'afinació mitjançant un sistema de cargols sense fi impulsats per les clavilles, que impliquen petits corrons sobre els quals s'emboliquen les cordes. Aquestes passen a continuació pel pont inicial, en el qual es caven petits solcs que guien cada corda cap al diapasó fins a arribar al claviller. El claviller pot anomenar també pala o maquinària; d'aquest mecanisme depèn l'afinació de les cordes de la guitarra. La part més llarga del mànec rep el nom de mànec i està cobert amb el diapasó, que és un tros de fusta, habitualment de palosanto o banús, sobre el que pressionen els dits les cordes de la guitarra. La quilla és la base del mànec que es fixa a la caixa de ressonància.[4] Tipus de guitarres[modifica | modifica el codi] Les guitarres del Renaixement i Barroc són ancestres de les guitarres clàssiques. Són més delicades i produeixen un so més feble. Són més fàcils de distingir d'altres guitarres, ja que el seu cos és més prim i pla. A partir d'aquí existeixen diversos tipus bàsics de guitarra. El model de referència és el de la guitarra clàssica, que pot ser d'estudi o de concert, segons petites variacions en les seves dimensions, fustes i qualitat de construcció, que donen més sonoritat i qualitat a la de concert. També la guitarra flamenca, de mida lleugerament menor que la clàssica, presenta distintes fustes i altres variacions que la fan menys ressonant però amb més possibilitats de percussió. Hi ha altres tipus d'instruments íntimament emparentats amb la guitarra clàssica, ja que s'afinen igual i es basen en els mateixos conceptes fonamentals, si bé cada model té un repertori específic o preferent, en l'execució s'usen tècniques a vegades exclusives: - Hi ha la guitarra acústica, es podria dir que és la versió nord-americana de la guitarra clàssica, ja que en el seu disseny original no es van emprar les innovacions d'Antonio Torres Jurado, sinó les de C.F. Martin. La diferència fonamental és que porta cordes de metall en lloc de cordes de budell o niló. Sol ser més gran i el seu disseny és molt més variat que el de la guitarra clàssica. - També cal considerar la guitarra elèctrica, inventada als Estats Units, de cos sòlid, semi o de caixa de fusta, caoba, auró, freixe, etc. i el so es produeix a causa de la ressonància del cos que s'amplifica a través d'un sistema alimentat per energia elèctrica (pastilles elèctriques). D'altra banda, hi ha una gran diversitat de guitarres segons entorns culturals tradicionals: - Les guitarres russes, que contenen set cordes en comptes de sis. L'afinació d'aquesta guitarra és completament diferent a la clàssica, ja que no és simplement una guitarra acústica amb una corda afegida. Tradicionalment, s'utilitza una afinació oberta en sol major. També existeix la balalaica. - L'ukelele. - El charango. Guitarra flamenca[modifica | modifica el codi] A Espanya hi ha una variant molt estesa, similar a la guitarra clàssica, de la qual és difícil distingir a simple vista, coneguda com a guitarra de flamenc o guitarra flamenca. Varia el seu so per una construcció lleugerament diferent i l'ús de diferents tipus de fustes. La guitarra flamenca té un so més percussiu, la seva caixa és una mica més estreta, i generalment les cordes estan més a prop del diapasó. La guitarra flamenca té menys sonoritat i ofereix menys volum que una guitarra clàssica de concert, però el seu so és més brillant, i la seva execució és més fàcil i ràpida, a causa de la menor alçada de les cordes, el que permet que es pugui fer menys pressió amb els dits de la mà esquerra sobre el diapasó. Tradicionalment les clavilles d'afinació eren completament de pal i s'introduïa a la pala de la guitarra de forma perpendicular a ella. Sol portar sota de la roseta o forat, un lloc per guardar les pues, el copejador o protector (a vegades també un superior), per evitar que els rasgueos i cops que es donen a la tapa harmònica, tan típics en el flamenc, afectin la fusta. Guitarra acústica[modifica | modifica el codi] La guitarra acústica és un tipus de guitarra amb cordes de metall, el so es genera mitjançant la vibració de les cordes que es amplifiquen en una caixa acústica de fusta o algun acrílic. L'adjectiu "acústica" és pres directament de l'anglès acoustic guitar per l'ús que d'aquest adjectiu que fan els anglòfons, per diferenciar la guitarra de caixa respecte a la guitarra elèctrica. És clarament redundant, ja que la guitarra, per definició, és un instrument acústic. La guitarra acústica deriva dels dissenys de C. F. Martin i Orville Gibson, principalment, luthiers nord-americans que van desenvolupar la seva activitat principalment a finals del segle XIX. També són conegudes com a western guitars (literalment "guitarres de l'oest"), el que s'acosta més a la seva naturalesa i a la classe de música que les va fer populars. Com en el cas de la guitarra clàssica, aquestes guitarres es diuen així per emetre el seu so sense cap mena d'amplificació elèctrica, només per transducció de la força mecànica. Guitarra elèctrica[modifica | modifica el codi] Una guitarra elèctrica és una guitarra amb un o més transductors electromagnètics anomenats pastilles que converteixen les vibracions de les cordes en senyals elèctrics capaços de ser amplificades i processades. Hi ha tres tipus fonamentals de guitarres elèctriques: les de cos sòlid, les de cos semisòlid i les de cos buit. Històricament les primeres a inventar-van ser les de cos buit, al derivar de guitarres de caixa a les quals s'incorporava un micròfon per poder escoltar en les bandes de jazz. Les guitarres de cos sòlid manquen de caixa de ressonància, de manera que el cos és un tros de fusta en el qual van embotits els micròfons o pastilles. Les guitarres elèctriques de cos semi-es caracteritzen per tenir, a vegades, forats a l'exterior amb formes en "f" similars als de les caixes de ressonància dels violins i altres instruments acústics. Les guitarres semisòlida, tenen un bloc central per evitar els acoblaments. Algunes guitarres elèctriques també compten amb un sistema en el pont que genera un efecte de vibrato anomenat palanca o Tremolo. La guitarra elèctrica necessita sempre ser connectada a un amplificador o un sistema d'amplificació, mitjançant un cable. Entre els fabricants reconeguts d'aquest tipus de guitarres es troben marques com Gibson, Fender, Epiphone, Ibanez, PRS, Jackson, Parker, Cort, Yamaha, entre d'altres. Guitarra electroacústica i MIDI[modifica | modifica el codi] Una guitarra electroacústica és una guitarra clàssica a la qual se li han afegit pastilles, micròfons o transductors per amplificar el seu so. També són anomenades guitarres electrificades, terme que hem de reputarà sinònim, i que ressalta el fet que el sistema de previ pot haver instal·lat en origen o pel propi usuari. L'electrificació d'una guitarra de caixa és l'ús del micròfon, ja que es connecta com una guitarra elèctrica a un amplificador extern. Això evita en gran mesura els acoblaments i facilita la tasca de l'enginyer de so en les gravacions. Tanmateix, el so no és exactament el mateix, ja que el micròfon que recull el so es troba dins de la caixa i no fora, que és on s'escolta el so real de la guitarra. La diferència amb una guitarra elèctrica de caixa (que són les que s'utilitzen habitualment en el jazz) és sobretot el tipus de transductor, car mentre aquestes guitarres usen un transductor piezoelèctric donant un so més cristal·lí, agut i natural, la guitarra elèctrica fa servir transductors electromagnètics que donen un so diferent, més carregat de freqüències mitges. Les guitarres MIDI són especials o són adaptadors de guitarres convencionals, que permeten controlar un sintetitzador via MIDI, el protocol de transmissió de dades que permet enviar informació musical entre diferents dispositius connectats per mitjà de cables. D'aquesta manera, un guitarrista que no té habilitat per executar un teclat o un òrgan electrònic ho pot fer des d'una guitarra MIDI. Una tècnica bàsica és la d'utilitzar un convertidor monofònic de freqüència d'àudio a MIDI prenent el senyal d'àudio de la guitarra per mitjà de col·locar un micròfon a la boca de la mateixa o per mitjà de la seva sortida d'àudio. També es comercialitzen ponts més sofisticats que poden detectar la vibració de cada corda per separat de tal manera de poder executar acords, és a dir, que posseeixen polifonia de 6 veus o simultaneïtat de xut de notes. Altres variacions[modifica | modifica el codi] Des dels seus inicis la guitarra va ser objecte d'experimentacions molt nombroses, i només una part d'aquests instruments són encara utilitzats avui, fins i tot de manera marginal. Les primeres guitarres tenien quatre cordes com els instruments dels que procedia, després es va afegir una cinquena i posteriorment una sisena (el bordó), que acabà sent el model estàndard de sis cordes. Una de les variacions més freqüents ha estat el d'augmentar el nombre de cordes. Per exemple doblant el seu nombre, de 6 a 12; les sis acostumades, acoblades individualment a la seva vuitena respectiva (excepte les dues més agudes, que queden duplicades a l'uníson). A més de la guitarra de 12 cordes, té relativa importància la guitarra tenor, de 4 (utilitzada entre d'altres pel guitarrista de jazz Tiny Grimes). Certs músics clàssics com Narciso Yepes toquen una guitarra de deu cordes, independents o duplicades. Alguns intèrprets ajusten el seu instrument a la seva manera de tocar, com els membres del grup de rock Presidents of the United States of America, que utilitzen una guitarra entre les quals tres de sis cordes han estat retirades, i un baix de dues cordes. De la mateixa manera, Keith Richards (guitarrista dels Rolling Stones), sovint retira la corda mi greu de les seves guitarres. D'altres variacions a destacar són: - La guitarra fretless (sense trasts), el pal és completament llis, sense trasts, amb la qual cosa les notes s'obtenen a manera d'un violoncel; l'afinació no ve donada pel trast, sinó que cal buscar-la. Són més comuns els baixos fretless. - La guitarra baríton, que té 6 cordes però un tir més llarg. - Els models per aprenentatge, de dimensions reduïdes (talla 1, 2 o 3, i 4), per facilitar la seva execució per nens - Guitarra amb doble diapasó. Permet tocar amb dues diferents afinacions (de manera alternativa o fins i tot simultània) durant la mateixa obra, sense haver de canviar de guitarra. La majoria de les guitarres dobles tenen una guitarra amb dotze cordes i l'altra amb sis cordes. Existeixen altres versions com l'instrument de Mike Rutherford, baixista de Genesis, que és una guitarra de dotze enganxat a un baix. - Guitarra elèctrica sense claviller, construïda a mitjans dels anys vuitanta per l'empresa Steinberger. El claviller es troba en el pont de la guitarra, en lloc d'estar al cap. - Guitarra slide o guitarra horitzontal. S'usa gairebé sempre amb l'slide o tub de metall o vidre que cobreix tot el dit. Molt utilitzada per David Gilmour, guitarrista de Pink Floyd. - Guitarra de 7 cordes. A més de les 6 cordes de la guitarra, se li incorpora una setena corda, més greu. La nota de la setena corda és un Si. Existeixen també guitarres de 8 cordes amb la mateixa idea. Fins i tot existeixen guitarres amb altres instruments incorporats en el cos de la guitarra com la guitarra de Pat Metheny, la pikasso guitar, que té 42 cordes. - Roger Field va patentar una famosa guitarra plegable (Foldaxe) perquè Chet Atkins pogués viatjar més còmodament.[5] Història[modifica | modifica el codi] Orígens[modifica | modifica el codi] Els orígens i evolució de la guitarra no són gaire clars, ja que nombrosos instruments similars eren utilitzats en l'Antiguitat, per la qual cosa és usual seguir la trajectòria d'aquest instrument a través de les representacions pictòriques i esculturals trobades al llarg de la història. Hi ha evidències arqueològiques a baixos trobats en Alaça Hüyük (nord de l'actual Turquia) que al voltant de l'any 1000 a. C. els hitites i assiris van crear instruments de corda semblants a la lira -l'instrument de diverses cordes més senzill i antic del món- però amb l'afegit d'una caixa de ressonància, per la qual cosa serien antecessors de la guitarra. També s'han trobat representacions en dibuixos de l'antic Egipte que s'assemblen a un instrument similar a la guitarra.[4][6][7] Hi ha dues hipòtesis sobre els seus orígens. Una, li dóna un origen grecoromà i la fa descendent de la fidícula, l'altra considera que la guitarra és un instrument introduït pels àrabs durant la invasió musulmana de la península Ibèrica i que posteriorment va evolucionar a Espanya.[6] Segons la primera hipòtesi, aquests instruments van ser assimilats pels grecs, que deformaren lleugerament el seu nom, kizára o kettarah, que en català es va acabar anomenant cítara. Aquest fet ha donat lloc a suposar que la guitarra deriva de la cítara grega i romana, a la qual se li hauria afegit un mànec al començament de la nostra era. Molts estudiosos i musicòlegs atribueixen l'arribada de la guitarra a Espanya per mitjà de l'imperi Romà l'any 400.[4][6][7] L'altra hipòtesi sosté que el primer instrument amb pal va ser la ud àrab, el nom dels espanyols van acabar fonent erròniament amb el seu article: "la ud" femenina es va convertir en el masculí "llaüt". Van ser precisament els àrabs qui van introduir l'instrument a Espanya, on va evolucionar d'acord als gustos musicals de la plebs sota dominació musulmana. A l'Índia aquests instruments eren coneguts en idioma sànscrit com sitar (instrument descendent de la vina), paraula que prové de dues paraules indoeuropees que donarien origen a la paraula catalana "guitarra": l'arrel guita, que va produir les paraules en sànscrit guita (cançó) o sangīt (música), i l'arrel tar, que significa corda o d'acord. Edat mitjana[modifica | modifica el codi] En els segles XI i XII poden distingir-se dos tipus de "guitarres" o "guiternes". Per un costat la morisca o mandora, amb forma ovalada de mitja pera i que s'assembla al llaüt àrab i la mandolina. D'altra banda la guitarra llatina, una evolució de les antigues cedres o cítares, de fons pla, unida per cèrcols amb mànec llarg i el claviller semblant al del violí. La primera concorda amb la hipòtesi de l'origen oriental de la guitarra, una espècie de llaüt assiri que s'hauria estès per Pèrsia i Aràbia, fins a arribar a Espanya durant l'estada àrab a la península Ibèrica. La segona, reforçaria la hipòtesi de l'origen greco-llatí de l'instrument. Ambdós tipus estan representats en les miniatures de les Cantigas de Santa María d'Alfons X el Savi, el 1270, encara que una de les representacions més antigues que es conserven és a Europa Occidental en una pasionaria de l'abadia de Zwiefalten de l'any 1180.[4][6][7] En el segle XIII es va bifurcar l'evolució en dues varietats de guitarra. La guitarra moresca, més comunament anomenada mandola, més arrodonida i amb mànec ample i la guitarra llatina, amb una sola boca i de mànec estret. Va coexistir amb la viola de mà, instrument musical amb dobles cordes pinçades i de major grandària. Al segle XVI, ambdós cordòfons van tenir una especial rellevància a la Corona d'Aragó, Castella i Portugal, fins a l'auge dels instruments de teclat. Al segle XIV, els poetes medievals francesos Guillaume de Machaut i Eustache Deschamps, a les seves obres, mencionen la "guiterna" sense precisar-ne el tipus.[4] La guitarra llatina va evolucionar fins a donar lloc a dos instruments diferents: la Viola de mà o vihuela, que estava dotada de sis ordres (cordes dobles) i que va tenir una àmplia difusió entre l'aristocràcia i els trobadors i músics professionals; i la guitarra, de quatre ordres i d'ús més popular. [2 Segles XVI i XVII[modifica | modifica el codi] Al segle XVI comencen a aparèixer nombroses composicions per a guitarra. Aquesta gran producció té com a centre a Espanya.[4] La primera obra per a guitarra de quatre ordres apareix en l'obra Tres llibres de música en xifra per vihuela publicada el 1546 per Alonso Mudarra a Sevilla. En aquella època era habitual confondre els noms d'aquests instruments i va ser a finals de segle quan van començar a diferenciar. La guitarra va ser utilitzada principalment com a instrument d'acompanyament i principalment amb la tècnica del rascat.[6][8] El tractat més antic sobre la guitarra espanyola va ser publicat a Barcelona el 1596 per Joan Carles Amat. El 1606, Girolamo Montesardo publicar a Bolonya la primera gran obra per a guitarra titulada Nuova inventione d'involatura per sonar Il balleti sopra la chitarra espagnuola. També, el 1620, G.A. Colonna escriu Intavolatura di chitarra alla Spagnuolo.[8] Habitualment s'atribueix la inclusió de la cinquena corda al músic i poeta andalús Vicente Espinel. L'atribució d'aquesta invenció la va realitzar Lope de Vega, però va ser refutat per Nicolao Doici de Velasco (1640) i per Gaspar Sanz (1684) en els seus tractats sobre la guitarra espanyola. Sustenten les seves afirmacions en el fet que onze anys abans del naixement de Espinel, Bermudo va esmentar una guitarra de cinc ordres. No obstant això, encara que Espinel no fos l'inventor de la guitarra espanyola de cinc ordres, probablement va ser qui més va fer en la seva difusió popular a totes les classes socials d'Espanya.[8] El Nuevo método por cifra para tañer guitarra de cinco cuerdas (Nou mètode per xifrat per tañer la guitarra de cinc cordes), publicat el 1630 per Doici de Velasco, és el més antic conegut i en ell afirma: "A França, Itàlia i altres països, a la guitarra se l'anomena espanyola des que Espinel va posar la cinquena corda, quedant tan perfecta com el llaüt, l'arpa, la tiorba i el clavicordi i encara més abundant que aquests ".[4] Altres autors van contribuir de forma destacada a la literatura sobre la guitarra, com Luis de Briceño en 1626, Lucas Ruiz de Ribayaz i Francisco Guerau, entre d'altres. A la Península Ibèrica la guitarra era ja molt utilitzada a finals del segle XVII, quan Gaspar Sanz va compondre la seva Instrucció de música sobre la guitarra espanyola i mètode dels seus primers rudiments, fins tañerla amb destresa.[8] Anteriorment havia guitarres de nou cordes: una corda simple i quatre "ordres". En tot cas, sembla clar que va ser a Espanya on va prendre carta de naturalesa, ja que a diferència de les guitarres construïdes en altres països i llocs d'Europa, on es fabricaven guitarres sobrecarregats d'incrustacions i adorns que la feien gairebé impossible de tocar, la guitarra espanyola es feia per ser tocada i va ser tan popular que fins i tot Sebastián de Covarrubias, capellà de Felip II i lexicògraf espanyol, va arribar a dir: "La guitarra no val més que un llum, és tan fàcil de tocar que no existeix un pagès que no sigui un guitarrista ".[9] Encara que tots els països reivindiquen la seva intervenció en la invenció de la guitarra (amb especial esment de França) aspectes com la forma, l'estructura i l'afinació, deriven directament de la guitarra tal com els luthieres ibèrics la projecta, sense oblidar-nos dels europeus com Johan Stauffer, de qui deriven els dissenys del seu deixeble C.F. Martin.[9] Del segle XVIII fins a l'actualitat[modifica | modifica el codi] La guitarra no va aconseguir arribar a desenvolupar tot el potencial fins a finals del segle XVIII, quan algunes guitarres van començar a fer-se amb sis cordes simples: abans tenien una corda simple i quatre ordres (parells de cordes). Per donar major consistència a la guitarra, s'hi van afegir unes barres sota la tapa harmònica. Això va permetre que la tapa fos més fina, amb la qual cosa es va obtenir major ressonància i una millor distribució del so. Posteriors reformes, com l'ús d'un mànec reforçat i elevat, així com de clavilles metàl·liques en lloc de les de fusta i la fabricació amb materials que afavoreixen la bona acústica, donen origen al que avui coneixem com guitarra clàssica. Iniciat el segle XVIII Jacob Otto afegeix la sisena corda a la guitarra i s'estandarditza l'afinació moderna, el canvi més significatiu sofert per aquest instrument. A mitjans de segle, la història de la guitarra moderna assoleix un gran apogeu amb l'espanyol Francisco Tàrrega, creador de l'escola moderna i autor del canvi en l'ús del posicionament de les mans i la manera de polsar les cordes.[7] A finals del segle XVIII i principis del XIX, algunes guitarres usaven sis cordes simples i van emprar unes barres de reforç sota de la tapa harmònica. Aquestes barres van ser afegides per reforçar l'estructura i permetre aprimar la tapa per obtenir una major ressonància i una millor distribució del so al llarg de la tapa harmònica. Altres desenvolupaments contemporanis inclouen l'ús d'un mànec reforçat i elevat usant fusta de banús o palisandro, i l'aparició d'un mecanisme de cargol metàl lic en lloc de les clavilles de fusta per afinar. És important destacar que el traster elevat ha tingut un gran impacte en la tècnica de l'instrument perquè les cordes estaven massa lluny de la tapa harmònica de manera que calia donar suport a un dels dits de la mà dreta per a que servís de suport als altres. Aquestes guitarres serien reconegudes inconfundiblemente com les primeres guitarres clàssiques. En el segle XIX la guitarra va arribar al millor so, bellesa en el timbre i projecció sonora amb les set vares esteses sota la tapa harmònica, l'augment de la caixa de ressonància, així com amb l'eixamplament del mànec. Al començament del segle, trobem les característiques dels precursors més directes de la guitarra clàssica moderna en els treballs dels espanyols Agustín Caro, Manuel González, Antonio de Pamplona, Manuel Gutiérrez i altres constructors europeus incloent René Lacote i al vienès Johann Stauffer. Johann Stauffer té una reputació llegendària. En la seva botiga va aprendre a construir guitarres C. F. Martin, que després es va traslladar als Estats Units i la signatura segueix construint guitarres avui en dia. També va desenvolupar el traster elevat, a petició de Luigi Legnani, el guitarrista i primer intèrpret dels concerts del violinista genovès Niccolò Paganini. Les seves altres avenços en la construcció de la guitarra inclouen un mànec ajustable i reforçat amb acer i les clavilles de cargol sense fi que encara es fan servir a les guitarres modernes. Cap a 1850 va començar el treball d'Antonio Torres Jurat. Amb el suport de Julián Arcas, ambdós d'Almeria, i les seves pròpies i brillants intuïcions, Antonio Torres Jurat refinació els suports estructurals de la guitarra incloent set vares esteses sota la tapa harmònica. Augmentar també la grandària de la caixa de ressonància i l'ample del pal. Aquestes innovacions van influir en la millora del volum del so i la resposta als baixos així com el descobriment d'una tècnica per a la mà esquerra per a l'enriquiment del repertori. Ara la guitarra ja estava preparada tant per a les demandes del solista com per a les del conjunt instrumental. La tradició constructiva a Almeria s'ha mantingut fins als nostres dies amb constructors com Gerundino Fernández García. Ja al segle XX, el luthier espanyol José Ramírez III al costat del guitarrista Narciso Yepes li afegiren quatre cordes més en les greus, sobre un ampli mànec els múltiples trasts permeten ampliar notablement la gamma de sons de la mà esquerra. Narciso Yepes va tocar per primera vegada aquesta guitarra de deu cordes a Berlín el 1964 i, a partir d'aquell any, va ser el seu instrument habitual en els concerts, especialitzant-se en peces renaixentistes i barroques. Compositors[modifica | modifica el codi] Entre els compositors de música per a guitarra cal destacar Carlo Michele Alessio Sola (1786-1857), Ferran Sor (1778-1839) i Francesc Tàrrega (1852-1909). Com a intèrprets han excel·lit Gracià Tarragó, Miquel Llobet, Narciso Yepes, Andrés Segovia i, més recentment, Manuel Barrueco i David Russell. També com a compositor i intèrpret, però, sobretot, per la seva importantíssima obra pedagògica "La Escuela Razonada de la guitarra", destaca el mestre Emili Pujol (La Granadella 1886-1980). Des de l'any 1972 fins que el mestre no pogué continuar la tasca pedagògica Emili Pujol va impartir classes de guitarra clàssica a la ciutat de Cervera. Cada estiu se celebra el curs internacional de música Emili Pujol en memòria del mestre. Vegeu també[modifica | modifica el codi] - Viola de mà - Viola de gamba - Ukulele - Timple - Cavaquinho - Vihuela mexicana - Llaüt - Rondalla - Guitarra preparada - Dobro - Guitarra hawaiana - Guitarra-lira - Guitarró - Llista de documents sobre instruments musicals antics - Alfonso Sorrosal de Villalonga Referències[modifica | modifica el codi] - Higini Anglès. Scripta Musicologica. Ed. di Storia e Letteratura, 1975, p. 866–. GGKEY:SLB3QX033AC [Consulta: 4 desembre 2012]. - Higini Anglès. La Música a Catalunya Fins Al Segle XIII. Univ. Autònoma de Barcelona, 1935, p. 90–. ISBN 978-84-87006-80-7 [Consulta: 4 desembre 2012]. - "Guitarra" a Gran Enciclopèdia Catalana. Consultat el 8-06-2009. - «Guitarra». elatril.com. - Chet Atkins. Me and My Guitars - Juan José Monroy. «La guitarra. Breve introducción histórica». - «Cmtv.com.ar Historia de la guitarra». cmtv.com. - «Historia de la guitarra». clubguitarra.com. - «La guitarra española». guitarristas.org. Enllaços externs[modifica | modifica el codi] |A Guitarrahi ha contingut multimèdia relatiu a:| - classicalguitarist.info la guitarra clàssica a Catalunya - Un bloc amb lliçons bàsiques de guitarra - Leccionguitarra.com (en castellà)


text: No sabria dir ben bé el perquè però la fotografia m'ha fet pensar en la felicitat que se'ns descriu a la Carta a Meneceu: pel simple goig de viure de manera austera, per esbatre qualsevol temor amb el simple plaer d'estrènyer una joguina... i, naturalment, per poder veure-ho.


text: L'instal·lador es pot arrencar fent ús de fitxers que són a una partició d'un disc dur: o bé llençat des d'un altre sistema operatiu, o bé cridant directament un carregador des de la BIOS. Es pot aconseguir una instal·lació completa amb “xarxa pura” utilitzant aquesta tècnica. Açò evita tota la confusió de mitjans extraïbles, com trobar i gravar imatges de CD o barallar-se amb nombrosos i poc fiables disquets.


text: Navalla d'Occam Taula de continguts Versions[modifica | modifica el codi] En l'actualitat, és enunciat com segueix: entia non sunt multiplicanda praeter necessitatem (Les entitats no s'han de multiplicar més enllà de la necessitat), però és absents en les seves obres.[1] Aquesta frase en particular es deu a John Punch.[2] De fet, la contribució d'Ockham restringir el funcionament d'aquest principi en els assumptes relacionats amb els miracles i el poder de Déu: així, en l'Eucaristia, una pluralitat dels miracles és possible, simplement perquè li agrada a Déu.[3] La versió d'Isaac Newton pot ser més ben entesa: |«||Hem d'admetre només aquelles causes de les coses naturals que siguen vertaderes i suficients per explicar la seva aparició||»| |— Isaac Newton[4]| Segons l'ús modern, "vertader" pot significar "ben establert". El principi és també expressat com a Entia non sunt multiplicanda praeter necessitatem, o "Els ens no s'han de multiplicar sens necessitat", però aquesta sentència va ser escrita per autors posteriors i no pot ser trobada als seus escrits que ens han arribat. Ockham escrigué en llatí Pluralitas non est ponenda sine neccesitate, que traduït al català literalment vol dir: "La pluralitat no es pot donar per sabuda sens necessitat" Dave Beckett de la Universitat de Kent a Canterbury escrigué: "La regla medieval de l'estalvi, o principi de l'economia, freqüentment usat per Ockham, passà a anomenar-se la navalla d'Ockam." La navalla d'Occam també ha estat anomenada "economia de postulats", o "principi de la simplicitat", i "K.I.S.S." (Keep it simple stupid) (fes-ho ben simple estúpid). Un altre proverbi que expressa aquesta idea, i que és sovint escoltat a les escoles de medicina, és "Quan sentis renillar, pensa en cavalls, no en zebres." Una altra variant és l'Espasa de Thargola de Nightfall, un curt conte, d'Isaac Asimov, i Robert Silverberg: "We must drive a sword through any hypothesis that is not strictly necessary", és a dir: Hem de tallar amb l'espasa qualsevol hipòtesi que no sigui estrictament necessària. La Navalla d'Occam ha esdevingut un principi bàsic del mètode científic. És important de fer notar que és un argument heurístic, que no aporta necessàriament respostes correctes. Sovint, diferents hipòtesis són igual de simples i la Navalla d'Occam no expressa cap preferència en aquests casos. Per exemple, després d'una tempesta us adoneu que un arbre ha caigut. Basat en l'evidència d'"una tempesta", i "un arbre caigut", una hipòtesi racional podria ser "la tempesta ha tombat l'arbre". Aquesta hipòtesi només necessita una suposició, és a dir, que un fort vent ha tombat l'arbre, i això és més versemblant que pas que l'hagi tombat un bòlid o un elefant. La hipòtesi que "l'arbre ha estat tombat per alienígenes de 200 metres d'alçada", implicaria moltes suposicions addicionals, com ara la vertadera existència d'alienígenes, llur capacitat i voluntat de fer viatges interestel·lars, llur capacitat de fer caure arbres amb intenció o sense, i la biologia que els permet de vagarejar per la gravetat terrestre fent 200 metres d'altitud. En conseqüència, la primera hipòtesi és preferible. La Navalla d'Occam no és equivalent a la idea que la perfecció és la simplicitat. Albert Einstein tenia això al cap quan escrigué el 1933 que "El suprem propòsit de tota teoria és fer irreductibles els elements bàsics tant com sia possible sense haver d'abandonar la representació adequada d'una dada simple de l'experiència", sovint parafrasejat com "Les teories haurien de ser tan simples com sia possible, però no més simples." Hom ha simplificat massa la Navalla d'Occam dient que "L'explicació més simple és la millor" (o la "vertadera"). Hi ha diferents autors que obtenen la Navalla d'Occam de la teoria de les probabilitats, i l'apliquen a la inferència estadística, i també diferents criteris per penalitzar la complexitat a la inferència estadística. Escrits recents suggereixen un connexió entre la Navalla d'Occam i la complexitat de Kolmogórov. Un dels problemes amb la formulació original del principi és que només s'aplica a models amb la mateixa potència d'explicació (per exemple: preferir el més simple dels models igualment bons). Una forma més general de la Navalla d'Occam pot ser obtinguda de la inferència Bayesiana i del model Bayesià de comparació, que pot ser usat per comparar models que no acomoden les dades igualment bé. Aquests mètodes poden optimitzar el balanç entre la complexitat i la potència del model. A la filosofia de la religió la Navalla d'Ocam, a vegades, ha estat usada per frustrar arguments per a l'existència de Déu, cap d'aquests postulats ha estat considerat definitiu, perquè les suposicions assumides no han estat definides de forma precisa. També hauria d'afegir-se que el principi és només una guia cap a la teoria millor basada en coneixements corrents, no la "veritat". En tot cas, malgrat que la navalla d'Ocam (i, en general, la filosofia d'Ocam) nega alguns arguments de l'existència de Déu (per exemple, els de Duns Escot), no hi ha cap dubte que Ocam és creient convençut i que, amb un o altre argument, defensa clarament l'existència de Déu i la pràctica de la religió. Precisament, la intenció d'Ocam sembla ser separar la religió de la filosofia, per tal que aquesta primera, desfeta del "pes" de la metafísica, pugui avançar en tota la seva puresa, i que (Ocam ho veia així) la fe sigui l'únic argument en què es basi el creient per tal de mantenir la teoria i la pràctica religioses. La idea de Guillem d'Occam i altres pensadors[modifica | modifica el codi] Guillem potser es va inspirar en altres pensadors. Per exemple: el Llibre V de la Física d'Aristòtil postula que "la natura opera en el camí més curt possible." Galileu satiritzà notablement la Navalla d'Occam en el seu Diàleg. El principi és representat en el diàleg per Simplicio. El punt de vista que Galileu presentat irònicament és que si un vol començar des del nombre menor d'ens, un podria considerar l'alfabet com els ens fonamentals, aleshores un podria certament construir el coneixement humà complet amb l'alfabet. Afegint una altra capa d'ironia, molts dels moderns científics, i matemàtics proposen seriosament que els ens bàsics podrien ser els "bits d'informació", per exemple els digits del codi binari, en tal cas els ens de William d'Occam podrien ser vists com a anuncis de la lògica de George Boole i la moderna computació. Per ventura degut a l'abstrusa naturalesa del lògic medieval, i a la foscor de les metes de Guillem d'Occam, com a teòleg, i lògic, la discussió, i aplicació de la Navalla d'Occam és freqüentment plena d'ironies. Vegeu també[modifica | modifica el codi] Referències[modifica | modifica el codi] - Flew, Antony. A dictionary of philosophy. London: Pan Books, 1979. p. 253. - Alistair Cameron Crombie (1959), Medieval and Early Modern Philosophy, Cambridge, MA: Harvard, Vol. 2, p. 30. - James Franklin. The Science of Conjecture: Evidence and Probability before Pascal. The Johns Hopkins University Press, 2001. Chap 9. p. 241. - Ray, William J. Methods Toward a Science of Behavior and Experience (en anglès). Cengage Learning, 2008, p.8. ISBN 0495594911. «We are to admit no more causes to natural things than such as are both true and sufficient to explain their appearances.»


text: La Guàrdia Civil ha intervingut 15.200 envasos de refrescos que estaven re-etiquetats amb una enganxina adhesiva que no dona cap garantia de seguretat ni garantia exacte del seu contingut. El servei de duanes procedirà a l'anàlisi dels refrescos per saber si ha de procedir a retirar totes les existències amb el mateix origen i fals etiquetatge. Es tracta d'envasos allargats de 33 centilitres que procedien de Tailàndia i que han entrat de contraban pel port de Rotterdam. La sospita és que els funcionaris del port holandès permeten l'entrada d'aquests productes a canvi que els contrabandistes facin servir i paguin el lloguer dels seus camions, camions TIR que després ja són inviolables fins a la seva destinació. Fa dos anys que aquesta gran empresa treballa per portar envasos falsament etiquetats a través del port de Rotterdam. Aquests envasos de refrescs intervinguts que no s'han declarat i amb doble etiquetatge no són de cap marca coneguda, i la seva destinació era la venda en comerços ètnics. Aquesta operació policial s'ha acabat aquest matí. Es dona la circumstància que segons l'etiquetatge aquests refrescos carbònics i saboritzats porten un 40 per cent d'Àloe Vera, un producte més associat a la cosmètica. Les anàlisis que s'han de fer ho acabaran de determinar. S'analitzarà una llauna de cadascun dels lots de refrescos que són de maduixa, plàtan, mora i raïm. El decomís s'ha fet entre ahir i avui en un gran magatzem de la Roca del Vallès. Els investigadors han obert un procediment per infracció administrativa que no es descarta acabi en altres delictes, a part del de contraban.


text: Qui diu que la pel·lícula és morta? Qui és que ha postulat que la fotografia química ja és cosa del passat? Doncs fos qui fos, es diria que anava força errat. O això és el que volen demostrar la gent del British Journal of Photography i Kodak. Que vol dir tot això? Anem a pams... Comencem per explicar que el passat setembre de 2010 va presentar una nova pel·lícula negativa en color, la Kodak Professional Portra 400, que ha de substituir gradualment les anteriors Portra 400NC i 400VC. Que té d’especial aquesta nova pel·lícula, a banda de l’atreviment que aparentment suposa el desenvolupament d’un nou film en plena era digital? Doncs sembla ser que garanteix una reproducció extremament fidel dels colors, especialment dels tons de pell. A més, segons el fabricant, és la pel·lícula negativa en color de 400ASA amb el gra més petit del mercat. Això i l’especialment estudiada estructura de la seva emulsió la fan idònia per ser escannejada. Com que a Kodak no estan per bromes, la Portra 400 és disponible en un ampli ventall de formats: 35mm, 120/220 i 9×12. Però la cosa no acaba aquí! Resulta que, no prou contents amb haver presentat aquesta nova pel·lícula, el mes passat Kodak en va presentar un altre: la Kodak Professional PORTRA 160. Pel que sembla, com la seva germana Portra 400, mostra un gra mes fi que qualsevol de les seves competidores, excel·lent reproducció del color i tons de pell i una molt generosa latitud. Segons Kodak, els resultats obtinguts amb aquesta pel·lícula són de tal qualitat que no és precís tractament digital posterior, un cop escannejada. En els darrers temps han desaparegut pel·lícules que ens eren ben familiars als que hem fet servir provetes i termòmetre abans que el ratolí, com la Professional PLUS-X 120, o algunes inclús mítiques, com la Kodachrome. Altres aguanten, però més amenaçades que el goril·la de muntanya, com les Fujifilm Neopan 400 i 1600. Però en contrapartida, alguns fabricants encara s’atreveixen a invertir en investigar i produir noves emulsions, plantant cara al domini digital a l’estil de Numancia. Quines coses! De tot plegat, als aficionats ens toca treure tot el profit que puguem, que és l’avantatge de no haver-se de jugar les garrofes. Els que havíem practicat la fotografia química, encara en podem gaudir. O inclús millor, fer una mixtura formidable entre els dos mons, aquell i el digital: podem provar pel·lícules modernes, jugar amb processos de revelat alternatiu i finalment, digitalitzar les fotografies amb un escànner i extreure’n el màxim rendiment amb les eines d’edició digital. Genial! Els que mai han tingut contacte amb el món de la fotografia tangible i no instantània, si tenen la curiositat, no els ha de costar gaire fer-hi una capbussada. Ànims! A que treu cap tot aquest embolic? Doncs al final només us volia dir que, si us ve de gust, podeu provar la Kodak Professional Protra 400 sense gastar cap diner. Com gairebé he començat dient al principi d’aquesta parrafada, el British Journal of Photography i Kodak sortegen 100 rotlles de la citada pel·lícula. Només cal contestar tres preguntes, enviant les repostes per email a firstname.lastname@example.org abans del 16 de març, i complir la condició de ser seguidor (fan) de la pàgina de BJP a Facebook. Per si us animeu a participar, eus aquí les preguntetes traduïdes: - Quines dos populars pel·lícules de Kodak han estat substituïts per la Kodak Professional Portra 400? - De quina línia de pel·lícules cinematogràfiques ha pres Kodak la tecnologia per produir la seva nova pel·lícula Professional Portra 400 film? - En quins formats és disponible la pel·lícula Kodak’s Professional Portra 400? Com podeu veure, això de que la pel·lícula és morta... I un bé negre! No enterreu l’avia que encara belluga!


text: Posted on 12 noviembre 2013. Benigànim.- Catalá: ‘Este auditori és una peça clau per al desenrotllament cultural, turístic i social de Benigànim i del seu entorn’. “L’Auditori de Benigànim és una peça clau en el desenrotllament cultural, turístic i social d’esta localitat i el seu entorn. És també una ferramenta capaç de dinamitzar la riquesa de la població, atraure visitants i garantir el desenrotllament de la música com una de les nostres senyes d’identitat pròpies”. Esta és una de les afirmacions que ha fet la consellera d’Educació, Cultura i Esport, María José Catalá, en el transcurs de la visita a l’Auditori Paco Salvador a la localitat valenciana de Benigànim. En el transcurs de la visita, la consellera ha estat acompanyada per la directora general de Cultura, Marta Alonso, i per l’alcalde de la localitat Juan Antonio Puchades. Catalá ha assenyalat que l’Auditori ha sigut pensat pels veïns i per als veïns de Benigànim i “que acull una programació musical de primer orde però que no sols és útil per a este municipi, sinó que beneficia la resta de la província i el conjunt de la Comunitat Valenciana”. L’Auditori compta amb una superfície total construïda de 1.830 m2, amb un escenari, de quasi 190 m2 i un aforament de més de 600 places i disposa de les últimes tecnologies visuals i auditives. Així mateix, està adaptat i configurat per a tot tipus d’actes d’oci i cultura. La Generalitat ha invertit en la construcció d’esta infraestructura musical 2,3 milions d’euros. Per a la consellera, la construcció d’este auditori és una aposta més del Consell per a recolzar els ajuntaments en la seua aposta per dinamitzar l’oferta cultural municipal i “no hem d’oblidar que l’Auditori reforça les estratègies de Benigànim, la cultural com a element per a la retenció i atracció del talent i del turisme”. Catalá ha afirmat, en este sentit, que amb la construcció i posada en marxa d’este auditori, que des del mateix dia en què va obrir les portes ha tingut activitat, es plasma eixe sentiment que ens unix en la difusió, promoció i protecció del nostre ric i variat patrimoni cultural. La consellera ha recordat que esta localitat de la Vall d’Albaida compta amb dos bandes de música, la Societat Instructiva Musical i la Societat Musical La Tropical, a més de cors, grups de teatre i nombroses associacions de tipus cultural. Respecte d’això, Catalá ha manifestat que Benigànim és un poble amb una llarga història que es veu reflectida en el seu traçat urbà i en l’extensa trajectòria lligada a la cultura i a la música, tan pròpia de la Comunitat Valenciana. L’acte ha conclòs amb l’actuació de la Big Band de Benigànim i de la Madrid Osho Percussion. L’acte va tindrer lloc el passat dissabte, 9 de novembre de 2013, a la localitat de Benigànim, a les 12:00 hores. Lloc: Auditori Municipal “Paco Salvador”, a la plaza de la Diputación no 1, de Benigànim.


text: |Aplicació dels codis QR| La ciutat de Lleida ja disposa de codis QR en les seves parades de bus. Mitjançant els codis QR i utilitzant els telèfons tipus "smart phones" com iPhone o BlackBerry, es podrà consultar el temps d'espera en minuts que queda per a que arribi l'autobús a la parada on es troba l'usuari. El QR d'exemple direcciona directament cap a la nostra pàgina web de Moventis.


text: Explica en primera persona la vida del seu protagonista, de cognom Mersault, des de la mort de la seva mare fins a la seva pròpia; és ell mateix l'estrany. Se sent diferent a les persones amb les que es creua perquè ha perdut il·lusió per la vida. Se sent buit, passiu, indiferent i sense capacitat per a participar veritablement a la comunitat. Mr. Mersault no és capaç de connectar, enfrontar i veritablement expressar les seves emocions, ni el dol per la mort de la seva mare ni la follia de l'enamorament amb la seva xicota. No cuida, ni tan sols és conscient de tenir, la seva vida interior ni es permet cap mena de transcendència. Així, es mou com un esperit que flota a l'atzar entre les altres persones, sense sentir que és vist ni que pot arribar a aquestes. Potser són persones igualment soles i desorientades, que, com ell, passegen amb un somriure. Sent que no pot controlar la seva vida, i, fins i tot, que ningú pot aspirar a fer-ho, i així les petites foteses el van abocant a poc a poc a l'autodestrucció. Se sent massa petit, massa dèbil, completament insignificant, enfront del món en el que es mou, la seva pròpia vida personal i la societat, a la qual no pot intervenir-hi veritablement.


text: |21/02/2012||Darrer llibre (2012) Excretòria| Editat per Emboscall dins de la col·lecció Prima Materia (núm 84), amb pròleg de Miquel-Lluís Muntané i pintures de (Lola Sandoval). El temps que t'ha estat concedit és tan breu que, tan aviat com hagis perdut un segon, hauràs perdut tota la teva vida, doncs aquesta no és més que això: és sempre tan llarga com el temps que perds (Kafka). "Manel Queralt, barceloní nascut l'any 1959, enginyer informàtic i autor d'una desena llarga de poemaris, té alguna cosa de corredor de fons, d'aquell personatge poc procliu al gregarisme i que va marcant el seu propi tempo a l'hora de produir una poesia compromesa en l'intent de parlar del cantó més fosc de l'ésser humà, en el que suposa un exercici de generositat entroncat amb la idea d'un art al servei de la comprensió de la vida." Miquel-Lluís Muntané


text: Projecte PIM (segona fase) Octubre 2011. Patrimoni i Memòria (PiM) de la Universitat Autònoma de Barcelona SAC 30/09/2011 Malgrat el fet que la UAB és una universitat jove i que moltes de les seves dependències actuals (laboratoris, grups de recerca, instituts, etc.) foren creades en els anys 1980, la Universitat té en el seu patrimonio científic un actiu institucional de gran valor. Aquest patrimoni històric està sent agrupat en una mena de col•lecció protegida, encara en creixement i dispersa per les diferents llocs de la Universitat, la protecció i difusió de la qual fa possible veure, no tan sol en clau històrica, l’aposta pel coneixement feta en el entorn UAB. La col•lecció corresponent a peces de diferent tipus: aparells, instruments, material i eines de recerca i docència, i el material documental associat (documentació, articles, catàlegs, manuals, etc.) que tenen un valor històric que transcendeix la seva antiguitat i es fonamenta en el valor afegit que representa la peça inventariada al voltant de diversos aspectes, com ara la tasca docent, de recerca o d’evolució estructura de l’entitat als quals està associada.


text: Convocatòries per assignatura El nombre de convocatòries per assignatura és de 6. Estudiants que ja s'havien matriculat a la UAB prèviament al curs 2004-2005 Si curses un pla d'estudis reformat i has esgotat 5 convocatòries, pots demanar que a l'última convocatòria es constitueixi un tribunal. Podràs fer la teva sol·licitud a la Gestió Acadèmica i l'hauràs de fer arribar al deganat o a la direcció del centre. Convocatòria de gràcia: la podràs sol·licitar si has superat el 50% dels crèdits de les assignatures troncals i obligatòries de la titulació. Estudiants que s'han matriculat per primera vegada a la UAB durant el curs 2004-2005 En el moment que s'esgotin 5 convocatòries, a la 6a convocatòria els haurà d'examinar un tribunal. Procés: 1. El deganat o la direcció del centre nomenarà el tribunal, que estarà format per tres professors de la matèria o àrea de coneixement corresponent a l'assignatura. 2. Si no superes l'assignatura, podràs demanar la continuïtat dels teus estudis a la Comissió Acadèmica del Consell Social. 3. Si la sol·licitud es resol favorablement, et podràs acollir a un règim de tutoria, amb dret a dues convocatòries extraordinàries, ambdues consecutives. En el cas que només et quedi una assignatura del pla d'estudis per finalitzar la titulació i no hagis superat les 3 primeres convocatòries, pots demanar que a la 4a convocatòria t'examini un tribunal. Hauràs de lliurar la sol·licitud a la Gestió Acadèmica i adreçar-la al deganat o direcció del centre. Anul·lació de convocatòries L'anul·lació de convocatòries d'examen no requereix cap justificació ni sol·licitud prèvia ja que funciona de manera automàtica si no et presentes a l'examen. Un "No presentat" no esgota una convocatòria. Sol·licituds Les sol·licituds que puguis fer relacionades amb l'aplicació de la normativa de permanència dels estudiants a la UAB, les has d'adreçar a la Comissió Acadèmica del Consell Social de la UAB i lliurar-les a la Gestió Acadèmica del teu centre. Formularis i normatives relacionats


text: Ben situat a la els paisatges, compres, els restaurants area de Berlín ciutat, Bleibtreu Berlin Hotel us proporcionarà el millor lloc per a un merescut descans. L'hotel és a 1.0 Km del centre de la ciutat i permet accedir a les instal.lacions més importants de la ciutat. Els visitants d'aquest hotel, poden gaudir d'anar a les atraccions més importants de la ciutat: Avinguda Kurfurstendamm, Museu Story of Berlin, Cinema Filmkunst 66. Els serveis i instal.lacions de primera categoria que defineixen l'experiència de World Hotels us esperen a Bleibtreu Berlin Hotel. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix servei de bugaderia, s'admeten animals de companyia, Zones públiques amb Wi-Fi, àrea de fumadors, servei d'habitacions. Entri en una de les 60 habitacions i escapi de l'estrès del dia amb una ampla gama de comoditats com connexió sense fils a internet (comporta càrrecs), connexió a internet (comporta càrrecs), habitacions per a no fumadors, assecador de cabell, mini bar. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com sauna, massatge, jardí. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Bleibtreu Berlin Hotel. Bar and Restaurant is temporarily unavailable due to refurbishment, this will last until May. Breakfast is served as usual.


text: Primer de tot vull felicitar a La Vanguardia per aquesta iniciativa. Crec que seria molt interessant que en aquesta nova etapa intentessin acostar el diari a la gent jove, que acostumats a Internet rarament ens pararem a comprar un diari de paper. Articles sobre música, locals, vídeojocs o rutes d’oci hi podria ajudar molt. Records des de Terrassa.


text: Aquesta planta té unes cavitats a la base de la fulla on hi fan el niu les formigues "limón". Les formigues es poden menjar i quan et piquen la llengua deixen anar un verí inofensiu amb gust de llimona. Quant les formigues hi han fet un niu, es cuiden de que no creixi cap altre planta al voltant, un exemple de coevolució fascinant! Poca gent sap d'on surten les pinyes... És una bromèlia que neix a terra. Cal comentar que en el seu cultiu s'utilitzen molts químics fan malbé els ecosistemes tropicals. El fal·lus del fantasma, un fong tòxic que recorda a la "guita de bruixa" catalana Elles sempre treballant! Són capaces de defoliar un arbre sencer. Les fulles que retallen les portenal niu, on tenen unes cambres de fermentació, elles no mengen la fulla, mengen els fongs que hi fan créixer. Jugant amb un mono aranya. Els seus jocs són bastant agressius... "Lora harinosa", se li diu farinosa perquè té l'esquena com si li haguessin espolvorejat farina. Una papallona ben bonica! Aquests bambús gegants són un bon recurs per a la set en plena selva. D'això en diuen boscos a la serra equatoriana. No són més que plantacions d’eucaliptus, pinastres i xiprers. Aquestes plantacions, al no ser autòctones fan malbé el "pàramo", un ecosistema maquíssim, súper divers i importantíssim per a l'absorció de l'aigua. Prop d'Otavalo. Un llangardaix a la llacuna de lago Agrio, Sucumbios. Algun tipus d'arpella, també a la llacuna de lago Agrio. Aquesta granoteta, que no és més gran que una moneda de 10 cèntims d'euro, és summament tòxica al contacte. Un taràntula El "martín pescador amazónico", com el nostre blauet. Chloroceryle amazona Endinsant-nos a la comunitat Cofán de Dureno amb canoa. Un dels paratges més bonics que he vist a l'Amazonia equatoriana Nens coáns despedint-nos. La preciosa papallona Morpho menelaus. Quan vola per la selva es veu com un raig de llum blava, i és que la part interior de les ales és blau elèctric. Un company al costat del Seibo, un arbre sagrat per als Cofáns. De fet diuen que tots els arbres grans són sagrat perquè hi viuen esperits. Esperits que només els xamans poden veure i conversar-hi. Jo dins de les estranyes formes que fan les arrels del Seibo. Les lianes que baixen de les branques del Seibo fan uns 30 metres abans d'arribar a terra. Com destaca aquest arbre entre tots els altres! Sembla un seibo, però no ho puc assegurar. Això és en el Cantón Dayuma, territori Waorani, a Orellana, Equador. De lianes n'hi ha de tants tipus... Cada waorani coneix unes 150 espècies de lianes per les quals tenen de 4 a 6 usos diferents. Matapalo. És una planta epífita durant el primer estadi de creixement. Després fa arribar les arrels fins a terra i creix com un arbre que acaba escanyant a l'arbre hoste per apoderar-se de la llum i els nutrients tan escassos a la selva.. Del gènere Ficus. Orquídies de bosc plujós, prop de Papallacta, Napo, Equador. La Chonta. Una palmera molt utilitzada i cultivada a l'Amazonía. La seva fusta és molt dura i serveix per a construir cases, eines, llances, etc... A més si cau i es podreix a terra, a dins s'hi fan unes larves que a part de bones són molt nutritives i apreciades. Bartomeu Mas


text: Des de l'Hotel Nomad Palace organitzem rutes i excursions per descobrir el meravellós entorn del que gaudim . Bons coneixedors de la zona, us acompanyarem a trobar aquests racons especials i compartir la bellesa del desert. Rutes en 4x4 El 4x4 és un vehicle necessari per poder explorar el desert, amb els seus passos sorrencs, hamadas, desnivells.... els nostres vehicles 4x4 amb conductor us portaran a descobrir aquests paisatges... Si veniu amb els vostres TT, tendreis les pistes al costat del mateix hotel , perquè no us perdeu ni un minut d'aventura.. RUTES en DROMEDARI El dromedari és el mitjà més idoni de transport en el desert...amb el seu balanceig ens portarà a l'interior de les dunes....fins als oasis....o fins a Zagora en diversos dies...


text: Situada en aigües mediterrànies, l'illa d'Eivissa és famosa per la seva explosiva vida nocturna. Amb temples com Space, Pachá, Amnesia, Privilege Ibiza o Café del Mar, l'illa és lloc de peregrinació per als amants de la nit que vulguin passar la nit ballant sense descans al ritme dels millors DJ de house, techno o tràngol. Però Eivissa també brilla de dia. Les seves platges i cales d'aigües blau turquesa com les solitàries Cala Codolar, Cala d’Aubarca, Cala d’en Sardina o Cala es Cubells, per citar algunes, donen treva als que vulguin descansar de la festa del dia anterior en un ambient paradisíac. Si després d'una bona jornada de platja el que et ve de gust és passejar entre belles edificacions plenes d'Història, tens on triar. La Catedral de la ciutat d'Eivissa, temple gòtic iniciat en el S. XIII i finalitzat el S. XVIII, erigit sobre un antic temple àrab, o les Muralles de Dalt Vila, antigues muralles de la ciutat, construïdes al S. XVI per Felip II per protegir-la dels atacs d'otomans i pirates, i en l'interior es troba el barri de Dalt Vila, declarat Patrimoni de la Humanitat per la Unesco, són alguns dels monuments imprescindibles de l'illa. Si t'interessa l'arqueologia no pots perdre't el poblat fenici de Sa Caleta, l'únic exemple d'urbanisme fenici al Mediterrani declarat també Patrimoni de la Humanitat. Encara que sens dubte el més característic de l'illa a nivell arquitectònic són les típiques cases eivissenques: cúbiques i emblanquinades, la seva sobrietat i adaptació al medi han inspirat a mestres de l'arquitectura com Le Corbusier. Agafa un dels nostres vols barats a Ibiza i comprovaràs com l'illa, igual que els seus belles cases, s'adapta a tu. Consulta l’oferta de vols de Sant Sebastià a Eivissa i reserva el teu bitllet d’avió en línia. Iberia et garanteix els millors preus d’última hora per a la nostra oferta de vols barats de Sant Sebastià a Eivissa. Els preus mostrats corresponen a cerques de vols a de Sant Sebastià a Eivissa fetes recentment per clients. Poden canviar segons la disponibilitat de places, possibles variacions de tarifes, taxes i altres suplements en el moment de fer la consulta. Els preus per trajecte són aplicables comprant bitllets d’anada i tornada. Estada mínima requerida 3 dies o la nit del dissabte a destinació


text: Alícia de Battenberg Alícia de Battenberg, princesa de Grècia (Windsor 1885 - Londres 1969). Princesa de Battenberg, primogènita del príncep Lluís de Battenberg i de la princesa Victòria de Hessen-Darmstadt, primera besnéta de la reina Victòria I d'Anglaterra i neboda del tsar Nicolau II de Rússia. Alícia, malgrat ésser una simple princesa de Battenberg amb el grau d'altesa sereníssima, posseïa unes magnífiques connexions amb la majoria de les cases reials europees. - SAR la princesa Margarida de Grècia. Nascuda el 1905 a Atenes i morta el 1981 a Bad Wiesse a Alemanya. Es casà amb el príncep Guifré de Hohenlohe-Lagenburg el 1931 a Lagenburg. - SAR la princesa Teodora de Grècia. Nascuda a Atenes el 1906 i morta a Konstanz el 1969. Es casà amb el marcgravi Bartomeu de Baden el 1931 a Baden-Baden - SAR la princesa Cecília de Grècia. Nascuda el 1911 a Atenes i morta el 1937 en un accident aeri a Bèlgica. Es casà amb el gran duc Jordi Donatus de Hessen-Darmstadt el 1931 a Darmstadt. - SAR la princesa Sofia de Grècia. Nascuda a Corfú el 1914 i morta el 2001 a Baviera. Es casà en primeres núpcies l'any 1930 a Kronberg amb el príncep Cristòfol de Hessen-Kassel i el 1946 en segones núpcies amb el príncep Jordi Guillem de Hannover a Salem. - SAR el príncep Felip de Grècia. Nascut el 1921 a Corfú. Es casà a Londres el 1947 amb la reina Elisabet II del Regne Unit. Els fets ocorreguts a la segona meitat de la dècada de 1910 afectaren profundament l'estabilitat emocional de la jove princesa grega: l'exili de la família reial i el fet d'haver de viure de la caritat de la seva cunyada en una casa de París; la revolució russa on moriren les seves ties la tsarina Alexandra de Hessen-Darmstadt i la gran duquessa Elisabet de Hessen-Darmstadt, a part del seu oncle el tsar i els seus cosins; i la Primera Guerra Mundial. A finals de la dècada de 1920 entrà a un sanatori alemany de Kreuzlingen (1929) d'on escassos tres anys després s'escaparia (1932). A partir d'aquest moment, la princesa Alícia visqué un intens procés religiós i místic en què arribarà a crear un orde monacal d'assistència als més pobres. Amb el retorn de la monarquia a Grècia (1935) s'establí a un apartament de la seva propietat al centre d'Atenes ja pràcticament separada del seu marit que residia a la Costa Blava francesa. Juntament amb la seva cunyada, la gran duquessa Helena de Rússia foren els dos únics membres de la família reial grega que no partiren a l'exili arran de l'ocupació alemanya del país. A partir d'aquest moment la princesa participa activament en les tasques de la Creu Roja grega, donant suport als jueus de Salònica i arribant a salvar una família jueva d'Atenes els Cohen amagant-la a casa seva, fet que féu que l'any 1993 el Govern d'Israel la reconegués com a "Honrada entre les nacions" per la seva ajuda al poble jueu. Al llarg del regnat del rei Pau I de Grècia residí a Atenes i en el moment en què la monarquia grega caigué l'any 1967 s'establí al Palau de Buckingham amb el seu fill el príncep Felip de Grècia, on morí l'any 1969 a l'edat de vuitanta-quatre anys. |A Alícia de Battenberghi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: Pica (música) La pica és un component d'alguns instruments de corda fregada que serveix per a recolzar-los a terra. És, doncs, propi dels instruments que es col·loquen en posició vertical i tenen una mida considerable. Té forma de vara cilíndrica i sovint al final té o bé una punxa o bé una goma, ja sigui per poder-la clavar o perquè no llisqui. En el cas de la música occidental, tenen pica el violoncel (en aquest cas és extraïble i extensible) i el contrabaix. En altres cultures també en tenen el rabab indonesi.