text: La història és la ciència que narra el passat de les societats humanes d'acord amb els testimonis materials, orals, escrits i visuals. Es contraposa a la prehistòria, que és la disciplina que estudia el passat humà previ a l'aparició de l'escriptura. També s'anomena història el passat humà mateix narrat per la disciplina històrica.En un sentit més general, el terme història també es pot utilitzar per designar la informació sobre el passat (per exemple, Història natural, o història geològica de la Terra). La història, com a disciplina intel·lectual, no forma part de les ciències exactes sinó de les ciències socials i humanes, així com de les ciències literàries. La història es diferència de l'arqueologia per la seva referència essencial a l'escriptura. Així, l'historiador Ciceró explicava que el coneixement de la història era "mestra de vida" perquè es podien aprendre lliçons del passat. Cláudio Fernandes, al portal educatiu Mundo Educação, explica que la importància d'aprendre la història no resideix en un aspecte utilitari, sinó pragmàtic. Serveix per entendre les diferències entre les cultures, entendre de manera crítica esdeveniments polítics i comprendre les cultures. Nom i significat El terme català història prové del llatí historæ que significa 'narrativa, relat' i aquest del grec antic ἱστορία (historia) que significa «un aprenentatge o coneixement per investigació, història, registres o narrativa» del verb ἱστορεῖν (historeîn) investigar i aquest derivat de ἵστωρ (hístōr) «savi, testimoni o jutge». El mot grec prové del protoindoeuropeu *wid-tor-1, de l'arrel *weid-, «saber, veure». Aquesta arrel és present en altres idiomes, com en l'anglès wit, wise, wisdom o vision, al sànscrit veda, o a l'eslau videti i vedati, entre d'altres. Aristòtil ja va usar aquest mot Ιστορία a la seva Περί Τά Ζωα Ιστορία (Peri Ta Zoa Istória), en llatí Historæ Animalium. El terme ἵστωρ també el trobem als himnes homèrics, Heràclit, els juraments dels efebs atenencs i a inscripcions beòcies (en sentit legal, amb el significat de jutge o testimoni). La forma historeîn, 'esbrinar', és una derivació del grec jònic, que s'estengué a la Grècia clàssica i, més tard, a la Grècia hel·lenística. Fou encara en el sentit grec antic que Francis Bacon usà l'expressió llatina historæ naturalis al seu llibre De dignitate et augmentis scientiarum (1605). Per a ell, història era «el coneixement d'objectes determinats per l'espai i el temps», aquest tipus de coneixement era proporcionat per la memòria, una diferència amb la ciència proporcionada per la raó, i la poesia i la literatura per la fantasia. A la majoria de llengües romàniques, la paraula història s'introduí durant l'edat mitjana, evolucionada directament del llatí i adoptà tant el significat de la ciència que estudia el passat com el d'una narració. Una variació del primer sentit esdevingué l'estudi escolar d'allò que ha succeït. 1 L'asterisc abans d'una paraula indica que es tracta d'una construcció hipotètica, no d'una forma documentada. Definició La història és una disciplina de les ciències humanes que s'oposa per definició a la prehistòria en tant que proposa una narració ordenada i verídica sobre el conjunt dels fets memorables del passat humà des que l'home sap escriure. En tant que ciència humana, la història s'interessa per un aspecte concret de la realitat social humana. Si l'economia s'interessa per la manera en com l'individu s'organitza per satisfer les seves necessitats, la història, en canvi, s'interessa per l'organització, l'estructura i els esdeveniments que afecten la societat. Concretament, mira d'explicar allò que ha ocorregut de molt rellevant a la vida social dels humans, de manera a poder explicar el present. La rellevància ve donada per la capacitat que tingué una sèrie de fenòmens d'un període donat per condicionar l'estructura, l'organització i els esdeveniments que afectaren una societat concreta en un moment concret i com aquests mateixos acabaren afectant la societat més recent. La història com a disciplina científica El debat científic La història com a disciplina és una ciència continguda a les anomenades "ciències i lletres" o "humanitats", és a dir, exclosa de les ciències dites "exactes" o "dures", per tant, "socials" o "humanes" al mateix nivell que la sociologia, l'etnologia, la psicologia, etc. Hi ha costum a classificar la història dins les disciplines humanístiques juntament amb altres ciències socials (també anomenades ciències humanes); se la considera fins i tot un pont entre tots dos camps en incorporar la metodologia de les darreres. S'entén com a social o humana en tant que estudia l'home en societat sense excloure això no obstant el principi d'imparcialitat. L'ambigüitat d'aquesta divisió del coneixement humà i el qüestionament de la seva conveniència ha portat al debat de les dues cultures (C. P. Snow). És a dir, un debat existeix s'obre l'objectivitat de la història. Debat que aparïx després de l'elaboració de les lleis físiques d'Isaac Newton on s'hi establix que alguns esdeveniments naturals poden preveure's cosa que planteja una nova perspectiva als historiadors: el de la cientificitat de la història.La història mira d'analitzat de forma racional els esdeveniments i procura ser verídica. Per això, no tots els historiadors accepten la identificació de la història com una ciència social perquè consideren aquest fet una reducció dels seus mètodes i objectius, comparables amb els de l'art, si es basen en la imaginació (postura adoptada en major o menor mesura per Hugh Revor-Roper, John Lukacs, Donald Creighton, Gertrude Himmelfarb o Gerhard Ritter). Aquesta defensa la trasllada particularment el matemàtic francès Pierre-Simon de Laplace que veu la disciplina història com una ciència dura. Pensa que si no posseïx lleis comparables a les ciències físiques és perquè simplement encara no ha conegut a Newton. Al seu assaig Assaig filosòfic sobre les probabilitats, Laplace escriu "tots els esdeveniments, aquells que fins i tot per la seva mida xica parixen no tenir grans lleis de la natura, són de fet una continuació necessària de les revolucions del sol". Aquesta postura la sosté també l'historiador Fustel de Coulanges qui pensa que "la història no és un art; és una ciència pura, com la física o la geologia". Els partidaris de la seua condició com a ciència són majoritàriament historiadors de la segona meitat del i del segle XXI (incloent-hi entre els molts que han explicitat les seves preocupacions metodològiques, Fernand Braudel, E. H. Carr, Fritz Fischer, Emmanuel Le Roy Ladurie, Hans-Ulrich Wehler, Bruce Trigger, Marc Bloch, Karl Dietrich Bracher, Petter Gay, Robert Fogel, Lucien Febvre, Lawrence Stone, E. P. Thompson, Eric Hobsbawn, Carlo Cipolla, Jaume Vicens Vives, Manuel Tuñón de Lara o Julio Caro Baroja). Són quasi tots historiadors acostumats a treballar multidisciplinàriament (Braudel combinava història amb geografia, Bracher amb ciència política, Fogel amb economia, Gay amb psicologia, Trigger amb arqueologia), la qual cosa desmenteix o rebat els arguments de C. P. Snow. Els historiadors menys proclius a considerar la història com a ciència defensen un relativisme estricte que impossibilita de forma total el coneixement de la història i la seua transmissió; i, de fet, d'una manera general accepten i se sotmeten als mecanismes institucionals, acadèmics i de la pràctica científica existents a la història i comparables als de les altres ciències (ètica de la investigació, publicació científica, revisió per pars, debat i consens científic, etc). El matemàtic Antoine-Augustin Cournot és dels qui no defensa la història com a ciència dura malgrat que la hi cedix el grau de ciència tova. Per a ell la història no pot considerar-se com a ciència dura en tenir component d'atzar. Sosté que la història és un seguit de sèries casualístiques que s'entrecreuen produint esdeveniments. Així, segons el seu argumentari, la mort de Pierro, casuada per la caiguda d'una teula, és l'entrecreuament de dues sèries casualístiques: la sèrie casual de la teula, que caigué en un moment precís, sobre un lloc donat i, d'altra banda, la sèrie casual de Pirros, present al lloc necessari i al moment precís. L'avantatge de l'argumentari dit casualístic és la conciliació amb atzar i determinisme. Els mètodes de la història La metodologia històrica La metodologia històrica o mètode històric és en epistemologia i en història el conjunt de reflexions sobre els processos, els mitjans, les normes seguides i els texts de treball de l'historiador. Tendix a explicar com els historiadors produïxen les interpretacions històriques, com definixen els mètodes considerats deontològics. Aquest procés d'autocrítica, comprèn quatre operacions: Heurística; operació mitjançant la qual s'obtenen les fonts d'informació necessàries a l'anàlisi històrica Crítica; des d'on es fa l'avaluació de la validesa o no de les versions contradictòries Hermenèutica; operació per la qual es procedix a interpretar dos documents amb la fi de saber si responen als qüestionaments plantejats La matèria històrica En tant que ciència humanaciències humanes, la història s'interessa per un aspecte concret de la realitat social humana. Si l'economia s'interessa per la manera en com l'individu s'organitza per a satisfer les seues necessitats, la història, en canvi, s'interessa per l'organització, l'estructura i els esdeveniments que afecten la societat en el seu conjunt, és a dir, de forma global, sense entrar en detalls. {{efn|En ésser una ciència que interroga, problematitza i sistematitza, la Història com a ciència no pot, com l'economia, recollir cadascuna de les històries personals de cadascun dels ciutadans d'una societat. Ha d'elaborar esquemes generalitzadors i per això es focalitza en factors generals i estructuradors. La història no pot doncs recollir una multiplicitat de centres decisors sinó que n'han de seleccionar uns pocs, centres decisors representatius de la globalitat. Aquesta és la diferència entre la "història" escrita en minúscules i la "Història" escrita en majúscules. Algunes llengües tenen dos vocables per diferenciar la ciència "Històrica" i la "història" personal de cadascú. L'anglès o el portuguès fan la diferència entre la història (history o história) d'un país, de la humanitat, d'un poble i la història, biografia o conte (estória o story) d'algú o d'un llibre literari.}} Amb el terme societat es vol parlar d'una manera concreta d'organització que hom opta per tal d'arranjar la vida col·lectiva d'un grup. Precisament, la història mira d'explicar-ne la seua “experiència històrica”. S'entén per “experiència històrica” allò que ha ocorregut a la vida social dels humans, és a dir, el conjunt de factors pels quals els individus que integren la societat s'organitzen, actuen, es desenvolupen i canvien d'una manera o d'una altra. Pot ser del tot habitual trobar-se al quiosc reportatges en què s'hi garantix que s'ha tornat a plantejar un període concret d'aquesta experiència històrica i que se n'han tret conclusions noves, fet que posa tots els dubtes a la llarga, si més no de cara al públic qui no entén obligatòriament el mètode de treball de l'historiador. Fet que en plusvàlua pot contribuir al debat sobre si considerar-la una ciència o no. La història és verificable i en cap moment pot permetre's doncs de mentir o inventar-se esdeveniments. Els esdeveniments no són el fruit d'un mite o de cap relat bíblic i per això la història ha d'explicar lexperiència històrica de forma verídica. L'experiència històricament mateix no és qüestionable i l'historiador no pot inventar-se-la. Fet diferencial és la distinció que existix entre “experiència històrica” i “coneixement històric”. L'experiència històrica constituïx la matèria amb la qual treballa l'historiador. N'és el contingut. Que l'any 1789 hi hagué revoltes importants a París i que s'estengueren a tot Europa fins a canviar l'experiència històrica d'aquella societat, és un fet i és verídic, no és qüestionable. Això és la matèria. L'historiador procura a partir d'aquesta matèria explicar els esdeveniments perquè siguen comprensibles. És el que s'anomena “coneixement històric” o “treball històric”. El coneixement històric és doncs subjectiu perquè es tracta d'una anàlisi i d'una explicació de la matèria. El fet d'explicar-la comporta seleccionar-ne alguns elements, disposar-los en un ordre concret, eliminar-ne algunes parts i posar èmfasi sobre d'altres. Això és el que podem qualificar de subjectiu. L'explicació és subjectiva perquè l'explica l'ésser humà mentre que la matèria objectiva. Dit d'una altra manera, l'historiador pot recolzar-se sobre una sèrie de documents d'una època per tal d'explicar la matèria, tanmateix, no deixa de ser verídic que l'historiador procedirà a fer una interpretació dels documents. Els documents mateixos són objectius, el que és subjectiu és la seua interpretació. Ara bé, el coneixement històric ha de ser verificable perquè, d'una altra manera, la història perdria el grau de ciència. És a dir, la matèria històrica, per tal de ser explicada, ha de ser interrogada, problematitzada, sistematitzada i, sobretot, demostrada. Això vol dir que l'historiador podrà explicar-la, no inventar-se-la. Haurà de recolzar l'explicació, és a dir, demostra-la. Les fonts històriques La ciència història fa ús de material físic o oral per tal de produir explicacions sobre el passat. El material és força divers, tant divers com les societats que han existit, les tècniques que han existit o la forma mateixa en com es pot registrar. Qualsevol forma oral ha de ser, no obstant això, posada per escrit per a tenir valor de prova o evidència. Així s'entén que l'historiador fa ús exclusiu de material escrit. L'escriptura ha estat considerada per període intermedis com un mitjà únic de valor en ésser l'única forma perdurable en el temps. Això fa que després de la Revolució Francesa es triés l'escrita i la redacció d'una Constitució dins de l'àmbit jurídic per a donar seguretat i alhora abolir la pràctica dels usos i costums que per bé que poden passar-se de boca en boca i de generacions a generacions no constituïx un material palpable i verificable. Per això mateix la major part del recolzament de l'historiador prové de l'escriptura. El material sota el qual ens ha pogut arribat l'evidència o la prova pot variar considerablement. Se'n llisten els més abundants tot seguit: fonts audiovisuals fonts cartogràfiques fonts d'imatges fonts escrites o textuals fonts gràfiques i estadístiques fonts materials fonts orals Paral·lelament, la ciència històrica necessita altres fonts que no poden ser de cap manera escrites. Són les restes materials i que s'aconsegueixen la major part dels casos mitjançant altres disciplines com podria ser l'arqueologia. Aquesta podria considerar-se una disciplina auxiliar de la història o fins i tot de les ciències dures en necessitar un treball de camp sobre material físic no escrit per tal d'aprendre sobre el passat. Disciplines auxiliars de la història L'expressió "ciències auxiliars de la història" designa el conjunt de disciplines científiques, socials, literàries i filològiques que poden permetre l'explotació o la crítica de les fonts útils al treball històric. Al un profund aïllament separava la història ensenyada i la recerca històrica. Aquesta separació, criticada des de 1891 per Ferdinand Lot, és atacada al primer número dels Annals l'any 1929, de forma que s'aconseguí el seu qüestionament a partir del . La història aparix d'ençà com una assistència o auxili a altres disciplines. Esdevé un instrument de recerca amb una perspectiva interdisciplinària. Tot seguit es presenten algunes de les disciplines dites auxiliars de la història: Arqueologia; certa reconstruir el passat recolzant-se sobre els vestigis materials que subsistixen Biografia; pretén aprofundir sobre causes d'esdeveniments passats mitjançant l'estudi acurat de la vida d'algun actor cabdal Cronologia; cerca data els esdeveniments i reconstruir genealogies Diplomàtica; s'ataca als texts oficials Genealogia; procura reconstruir cronologies Heràldica; pretén cercar els orígens simbòlics d'estats i/o entitats Historiografia; procura la crítica d'allò que s'escriu en història Numismàtica; procura l'estudi de les monedes Vexil·lologia; és la ciència de les banderes i emblemes Paleografia; estudi dels texts manuscrits Geografia; procura l'estudi geogràfic de la història mitjançant mapes i representacions espacials Lingüística; es concentra en l'estudi de les llengües i el llenguatge Epigrafia; disciplina fundada sobre l'estudi de les fonts escrites sobre materials imputrefactes Arxivística; ciència dels arxius Papirologia; estudi dels papirs Sigil·lografia; estudi dels segells i la seva simbologia Ceramologia; estudi de les ceràmiques antigues La història com a part de la formació de les persones és segons Ciceró "mestra de la vida" perquè se'n poden extraure lliçons. Al portal educatiu Mundo Educação, Cláudio Fernandes explica que la utilitat dels coneixements sobre la història de la humanitat no són utilitaris, sinó pragmàtics. La història dins la societat L'historiador sempre s'ha vist tradicionalment interrogat o confrontat a allò que anomena "missió social de la història". Atès que la història és una ciència que mira d'explicar sota criteris d'ordre majors l'estructura social present mitjançant el passat, es fa evident que és una disciplina condicionada per la societat mateixa. Per això els historiadors s'han preguntat recurrentment sobre les possibles finalitats culturals, intel·lectuals o morals de la seua disciplina. La pregunta col·loca la història al vell mig de la sociologia, de la ciència política, de la filosofia mateixa i fins i tot fa nàixer la historiografia. La història té un pes considerable a les societats contemporànies sorgides després de la Segona Guerra Mundial. És una assignatura obligatòria que seguïx tot el currículum escolar d'un alumne. Existixen abundants revistes especialitzades als quioscs sobre història. Són font d'inspiració per a la creació literària escrita o audiovisual. Existixen abundants canals de televisió temàtics especialitzats en divulgació històrica. És d'ús recorrent entre la premsa qui pot mirar d'explicar mitjançant reportatges esdeveniments presents que tenen una clara connexió amb esdeveniments ja passats. Així i tot, la seua existència no és sempre percebuda com a útil o l'és massa útil. La instrumentalització de la història pot justificar que la societat la veja molt o poc útil o que mire d'ocultar, reinterpretar o prestar poca atenció a uns esdeveniments més que d'altres. Història i política La història no sempre ha estat percebuda com a necessària malgrat que el poder mateix la utilitza com a font per legitimar-se. El bronze llevantí deixa testimoniatge d'uns monarques preocupats perquè se sàpiguen les seues gestes. Es redactaven llistes de reis, s'escenifica el poder amb històries dites històriques en què el monarca és presentat a voltes com a heroi a voltes com a garantia de l'ordre en front del caos, etc. A Roma l'emperador August fou el primer qui volgué deixar constància de les seues gestes per a legitimar-se i alhora per a perpetuar-se en el temps físic i virtual. A l'edat mitjana les tribus germàniques franques tingueren les seues pròpies cròniques que es redactaren per a legitimar-se després que el cristianisme, del qual es reivindicaren els francs, fos acusat d'haver provocat la caiguda de Roma. Així doncs es pot veure com de forma recurrent la història és utilitzada tot al llarg del temps per a legitimar un règim, unes polítiques, uns poders, en definitiva, un estat de la situació. Això és així pel valor que té l'escrit en traspassar generacions. Allò que s'hi conta queda permanentment a la memòria. El poder sempre se n'ha fet ús de forma que la història ha arribat a percebre's més com una mitjà per al poder que com una ciència. Això explicaria que la utilitat de la història siga qüestionada en fer els programes escolars, en favor de consacrar més temps a matèries considerades com més utilitàries. Diversos estudis com el realitzat l'any 2004 sobre una mostra de 22 alumnes de secundària d'un col·legi de Badalona afirmen que la població percep la història amb una utilitat mitjana-baixa. Les xiquetes tenen més interès que els xiquets sobre l'assignatura. La matèria és considerada de forma general més interessant que útil, destacant que serveix per entendre el present a partir del passat. En aquest sentit es pot parlar de la deixalleria de la història. Amb aquesta expressió es fa referència a la visita de l'escriptor toscà Petrarca al a Roma. Allà diu haver vist «el dipòsit de la història», és a dir, «la deixalleria de la història». D'aquesta manera es feia referència a una ciutat que pareix que havia deixat de tenir lloc als manuals d'història fins al punt que el seu oblit l'ha transformat en ciutat fantasma. La metàfora fou represa per Leon Trotski l'any 1917 per a designar els menxevics: ("aneu-vos-en, representeu la deixalleria de la història"). El dictador comunista es referia doncs a una oposició que ell mateix no donava crèdit i, per tant, legitimitat d'ésser als manuals d'història. Dit d'una altra manera, legitimitat de tenir memòria, així com Roma no semblava tenir legitimitat de tenir renom fins al punt d'haver-se desgastat i tornat una "deixalleria". La cita posa de manifest com la memòria pareix ser el punt clau que justifica l'existència de la història malgrat que siga utilitzada amb finalitats polítiques moltes voltes poc ètiques. Així i tot, la història no sembla tenir importància substancial, en tot cas, la seua rellevància pot ser reglada des d'aquest punt de vista a la de l'art. Seria una pràctica estèril. La memòria i el seu ús als discursos polítics pot induir a l'establiment de règims. És en l'òptica de voler-los mantenir que neix la necessitat de redactar història per tal que el poble mantinga vives les bases sobre les quals s'assenta un estat. És així com la política s'apropia de la història i formula el culte a herois nacionals, mítics o fundadors. Herois que han de representar l'ideal sobre el qual es vol mantenir un règim donat. És el cas dels règims totalitaris com es pogué apreciar a la Unió Soviètica i la seua exaltació al nou "home soviètic" que no era burgès sinó treballador. S'aprecia igualment en règims lliures però amb formes és subtils. És el cas de la sobre-dimensionalitat que adquirix la Segona Guerra Mundial a les societats contemporànies capitalistes sorgides després d'aquesta data. L'exposició constant a les desgràcies de la Segona Guerra Mundial permet oblidar-se les desgràcies actuals (com els genocidis o guerres perpetrades contra altres pobles per raons etnocèntriques o petrolíferes) amb la fi de posar el valor sobre unes fronteres contestades però legitimades pels guanyadors de la guerra, creadors del Consell de Seguretat de l'ONU. Història i nacionalisme El nacionalisme és la ideologia que més ha fet un ús tergiversat de la història amb la finalitat de mantenir el règim d'Estats-nació sobre el qual es recolza l'existència d'Estats com França, Alemanya, els Estats Units o Corea, el Japó i fins i tot estats multinacionals com ara Espanya, el Regne Unit o la Xina. El nacionalisme necessita la història perquè el concepte mateix de nació necessita un passat per a legitimar-se. La nació es construïx sobre la base de l'existència d'una suposada història col·lectiva d'un poble que es reivindica com a nació. Aquesta història col·lectiva es nodrix de referències a partir de les quals es construïx una "pàtria". L'existència d'històries dites "nacionals" és un què polític major: dominar el discurs del passat per part dels polítics permet posar els mitjans i facilitar alhora l'establiment d'un règim o ordre concret. Aquesta manipulació de la història s'acompanya ben sovint del recurs a la personificació d'unes figures volgudes heroiques mitjançant les quals es vol establir el règim. Acostuma a ser el cas d'una figura femenina guerrera i defensora d'unes suposades llibertats pintades colors i diversitat. Durant el , moment en què les "nacions" europees forgen la seua "identitat", era freqüent exaltar líders militars dits "bàrbars" contra Roma els quals havien d'encarnar metafòricament una nació coratjosa, forta i assumida. És el cas de la sobre-dimensió que a França es feia del guerrer gal Vercingetòrix, de la sobre-dimensió del lusità Viriat, dels relats sobre Carlemany a Andorra, del suposat naixement d'una Bèlgica a partir d'una "província romana", de l'anomenada Hispània Visigòtica amb Pelai, de la voluntat de voler reconstruir la "gran" britània o de l'ús de valors com el "seny i la rauxa". Es tracta de veure-hi la mare o pare de la pàtria amb una òptica guerrera com és el cas de Guillem i suposada independència de Suïssa. S'observa en l'anomenada Mriana francesa, helvètica, alemanya o britànica; els pares fundadors dels Estats Units, els herois de la llibertat i la independència llatinoamericana, etc. D'ací sorgix la voluntat posterior d'erigir monuments i busts tal com practica Macedònia del Nord després de la proclamació de la seua independència. L'ús nacionalista de la història ha derivat molts casos en relats racistes amb una interpretació d'històries nacionals que partixen del punt de vista determinista geogràfic. La història servix per a aquests casos com a metàfora de les teories evolucionistes darwinianes enteses des d'una vessant racista. És el cas de la interpretació romàntica que feia Alemanya abans de la Gran Guerra. Aquests relats volen posar èmfasi sobre la suposada existència de societats emergents civilitzades i avançades que sorgixen arrel d'una evolució natural. Aquesta "evolució natural" és la mateixa que després justificà l'existència de suposades "excepcions culturals" (Grècia per legitimar la seua independència) que portaren tot seguit a les colonitzacions d'Àsia o Àfrica (França, Bèlgica, el Regne Unit, Espanya, Portugal, els Països Baixos, Alemanya, etc). És també aquesta excepció la qui justifica el domini cultural i econòmic sobre altres pobles (ex.: Rússia, Castella, Sèrbia, etc). Educació escolar i història Des que la història s'ensenya a les escoles i que el nacionalisme ha substituït la ideologia precedent que la història ha estat objecte de polèmiques i controvèrsies degut a la seua utilització com a eina ideològica. La més gran batalla intel·lectual tingué lloc al Regne Unit a la dècada del 1920 quan es mirà d'introduir la història a les universitats. A Òxford i Cambridge els detractors hi veieren una forma de menysvalorar l'ensenyament. Tot plegat perquè la implantació d'escoles públiques es fe amb la intenció de voler nacionalitzar la població. Els estats europeus i nord-americans feren servir l'escola com a mètode per a tenir una població d'acord amb la ideologia nacionalista. Una mostra ben clara d'això és la seua aplicació a les escoles d'Alsàcia i Lorena. L'estat francès hi distribuïa llibres en què s'hi veia clarament la intenció d'obligar el jovent a esdevenir francès amb una reinterpretació de la història que veien en aquestes dues regions "fronteres naturals" seues. Això mateix també es visible als manuals d'escola d'Alemanya o d'Espanya. A Espanya els manuals escolars poden transmetre des de les regions de parla castellana un sentiment de menyspreu cap al nacionalisme basc o català en una òptica de construir un sentiment de nacionalisme únic de parla i concepcions castellanes. El mateix model es reproduïx a les escoles sèrbies o russes. A França, però, des de la dècada del 1960 que la història s'estudia a les escoles des de les perspectives del tercer corrent historiogràfic de l'Escola dels Annals. El model europeu s'ha acabat exportant a tot el planeta i per això els manuals escolars japonesos suprimixen la Massacre de Nanquín o s'hi explica la Segona Guerra Mundial com un passatge més de la història. Filosofia de la història La filosofia de la història és una branca de la filosofia que tracta de l'eventual significat de la història humana. Especula sobre el seu possible i teòric desenvolupament i final. De les seues reflexions surten teories com la qui pretén que es pot d'alguna manera anticipar racionalment el futur de la història humana sobre la base d'uns coneixements previs que la història mateixa forneix. Vist des d'aquest punt de vista, la història és interpretada com una successió de crisis i tragèdies que tenen moments estables i de tranquil·litat combinats amb altres moments de certa ambient caòtic de destrucció i reconstrucció. La filosofia de la història no s'ha de confondre amb la historiografia que és l'estudi de la història mateixa com a disciplina acadèmica. La historiografia mira d'entendre les pràctiques i mètodes de redacció de la història per a fer-ne una crítica de tipus positiva. En tot cas, l'especulació sobre la història i el seu significat és el que ha portat a lectures diverses com la que proposa el marxisme. Crítica marxista Karl Marx, fundador de l'anomenat marxisme o socialisme entén que la diferència de classes és el motor de la història i que la dialèctica de la història és en realitat el resultat de la lluita de classes, és a dir, de la confrontació entre les forces de producció i les relacions socials de producció. Marx creu que la història com a ciència només plasma el conflicte permanent extret d'aquesta relació. La història explicada des de Marx ha de ser una forma per a alliberar l'obrer de la repressió del capitalista. Sota la ploma socialista, la història esdevé doncs una eina ideològica i no pas una ciència. Convencions d'ús en història Història i Prehistòria La qüestió de l'escriptura La història universal s'ha concebut com la memòria passada dHomo Sapiens a través del món sempre per mitjans escrits. Per "prehistòria" els historiadors entenen el registre del coneixement passat que no té restes escrites. S'estudia la pintura, coves, artefactes o objectes que no són escrits. Des del que aquesta "pre" o "abans" de la història no és considerada com a història. Aquesta consideració posa el fet escrit a debat. Convencionalment s'ha entès la història com la part de l'experiència humana escrita malgrat que l'home com a espècie viu al planta d'ençà força més temps. Així, el seu passat no escrit és reprès per altres disciplines que no tenen obligatòriament connexió amb la història malgrat que aquesta puga fer-ne ús per a una comprensió més àmplia d'esdeveniments posteriors. S'entén doncs que existeix un període protohistòric en què s'hi cultiva l'escriptura i que dona forma realment a la història. Aquesta interpretació, però, és del tot contestada perquè exclou pobles que no han deixat rastres escrits com poden ser els indígenes d'Austràlia, de Nova Zelanda o d'Amèrica fins i tot d'Àsia. Voler veure la història únicament com a conseqüència escrita és interpretat pels detractors com una forma d'etnocentrisme o d'exclusió. En efecte no tenir escriptura no vol dir no tenir passat i oblidar que moltes de les societats que escrigueren tingueren un passat no escrit el qual explica el present o passat recent escrit. La periodització i els períodes històrics La psicòloga estatunidenca Elizabeth Loftus ha aconseguit provar que el cervell humà és elaboratiu i constructiu. Això explicaria les raons que porten els historiadors a voler esquematitzar la història, un procediment pel qual s'hi ha vessat molta tinta i que forma part dels mètodes de la història com a ciència. La història de la humanitat s'ha dividit, convencionalment, en períodes històrics. Les dates poden variar depenent dels historiadors o de la regió que es vulga tractar. La tradició de concebre la història per lots de nació, país, regió, estat, etc, fa que a la pràctica l'esquematització varie segons on se situe l'historiador. La historiografia xinesa no concep la periodització de la República Popular Xinesa de la mateixa manera que es manté des d'Occident. La historiografia asiàtica en general procedix a perioditzacions del tot diferents a les occidentals. Alhora el continent americà i africà incorpora de forma parcial la periodització occidental. En part, hi confluïxen diferents factors: aïllament geogràfic (fins que els europeus no entraren en contacte amb el continent americà aquest es desenvolupà de forma diferent) cultures diferents (tradicions literàries, musicals, polítiques, religioses i socials diferents) passats religiosos dispars (cronologies cristianes, budistes, hinduistes o altres del temps) El fet de repartir el temps segons el naixement de Crist ja és un bon exemple de principis dispars en el moment d'elaborar una periodització. El món musulmà no trobarà cap mena de sentit de partir-ho tot a partir de Crist quan els esdeveniments que els pertoquen no tenen connexions directes amb l'adveniment de Jesucrist. Classificació per període Encara que la història de la Terra comença amb la formació geològica del globus terrestre i que la història de la humanitat comença amb l'aparició del gènere homo, s'ha limitat tradicionalment l'ús de la paraula història per referir-se als períodes que ens són coneguts per mitjà de les fonts escrites i els mitjans pels quals s'obtenen aquestes fonts. Els períodes dels quals no en tenim cap, de registre escrit, són la prehistòria i la protohistòria. La separació en períodes de la història més acceptada no està lliure de desacords. Aquesta classificació, basada en uns termes proposats per Christoph Cellarius (edats antiga, mitjana i moderna), tenen com a punt de vista la civilització occidental i un fort caire eurocèntric. El principal problema es basa en el fet que la classificació per a una zona del món determinada no s'ajusta als períodes en què podria ser classificada la història en altres parts. Proposar una classificació única és difícil d'obtenir. Així, canvis que es poden originar en un lloc concret, per exemple a la zona d'Àsia, poden ser, més o menys, propers a canvis succeïts a Europa occidental o Àfrica, però difícilment connectats amb processos similars succeïts a Amèrica o Oceania. Tenint en compte aquestes discrepàncies, els períodes de la història més comunament acceptats, per convenció, són: Abans de la Història Prehistòria: des de l'aparició de l'ésser humà, cap als dos milions d'anys aC, fins a l'aparició de les primeres civilitzacions que empren l'escriptura, cap al 4000 aC. Només en tenim dades arqueològiques. Paleolític (etimològicament antiga edat de pedra, per la pedra tallada). Els fets més decisius són els lligats a l'evolució humana, d'una banda, i a l'evolució cultural primitiva per l'altra (utilització d'eines i del foc; desenvolupament de diferents tipus de col·laboració i conducta social primitiva; i del llenguatge). Els grups socials serien petits, amb una densitat de població inferior a un habitant per quilòmetre quadrat. L'economia es limitava a una relació depredadora amb el medi ambient (caça, pesca i recol·lecció), cosa que no impedia un impacte notable (primera humanització del paisatge natural i extincions provocades per la pressió de l'activitat humana en els ecosistemes on s'introdueix). Paleolític inferior. Primeres pedres tallades (indústries olduvaiana o mode 1 i acheuliana o mode 2). Homínids com Australopitec, Homo habilis i Homo ergaster (Àfrica sud-oriental), Homo erectus (estès per Europa, Àsia i Àfrica); Homo antecessor i Homo heidelbergensis (específics d'Europa). Des d'uns 2,5 milions d'anys fins a 130.000 anys. Paleolític mitjà. Canvis en la cultura de la talla (mosterià o mode 3) i aparició de noves espècies d'homínids: humà de Neanderthal a Europa, Homo sapiens arcaic a Àfrica -humà de Kibish-), des de 130.000 anys fins a 35.000 anys aproximadament. Paleolític superior. Cultura de la pedra tallada lligada a lHomo sapiens modern, indústria mode 4 (aurinyacià, gravetià, solutrià, magdalenià -a Europa-, Clovis i Monte Verde -a Amèrica, on apareixen els homínids per primer cop-); des de 35.000 a 10.000 anys aproximadament. Mesolític/epipaleolític/protoneolític. Període de transició, lligat als canvis que va produir la fi de l'última glaciació. Des del X mil·lenni aC fins al VIII mil·lenni aC, aproximadament. En les zones en què hi va haver una transició cap al neolític es denomina mesolític, mentre que en la resta, en què només existí una fase de continuació del paleolític, es denomina epipaleolític. Neolític (etimològicament, 'nova edat de pedra', per la pedra polida: mode 5). Del VIII mil·lenni aC al IV mil·lenni aC, aproximadament. El seu inici en cada zona està lligat al desenvolupament de la denominada Revolució neolítica: substitució de l'economia depredadora (caça, pesca i recol·lecció) per l'economia productora (agricultura i ramaderia), fet que va intensificar extraordinàriament la densitat de població i l'impacte en el medi ambient. Aparició de la ceràmica, substitució del nomadisme pel sedentarisme (assentaments estables o llogarets). Començà al VIII mil·lenni al Creixent fèrtil de l'Orient Pròxim, d'on es va difondre cap al nord d'Àfrica i Europa i Àsia. L'aparició de l'agricultura i la ramaderia es va produir de manera endògena en altres zones del món com Amèrica. Edat dels metalls. Des del IV mil·lenni aC (o més tard, segons la zona). Al Pròxim Orient és una època que ja pertany a la història, mentre que a la resta de zones encara forma part de la prehistòria. Es produeixen grans innovacions tecnològiques (metal·lúrgia, roda, arada, vela). Alguns llogarets construeixen muralles i augmenten de grandària fins a transformar-se en ciutats. L'economia i la societat es fa més complexa (excedents, comerç a llarga distància, especialització del treball, estratificació social amb una elit dirigent caracteritzada per l'exhibició de riquesa en forma d'armes i monuments funeraris). El trànsit a la història es donarà quan es completi la formació de les societats complexes (civilitzacions) amb estat i religió institucionalitzada, i l'aparició de l'escriptura. Es divideix en diverses fases: Calcolític, eneolític o edat del coure (III mil·lenni aC aproximadament a Europa occidental). Edat del bronze (II mil·lenni aC aproximadament a Europa occidental). Edat del ferro (I mil·lenni aC aproximadament a Europa occidental). Protohistòria: les civilitzacions que no tenen escriptura, però coincideixen amb d'altres que sí que en tenen. A més de les arqueològiques, tenim dades escrites per altres pobles. Cronològicament, coincideix amb part de la història antiga. La història Edat antiga o antiguitat: des de les primeres civilitzacions fins a la desaparició de l'Imperi Romà d'Occident, el 476, tot i que de vegades es fa allargar fins a l'arribada de l'islam a Europa i l'època de Carlemany (). Antiguitat primerenca: marca el naixement de la civilització al Pròxim Orient. Es produeix l'aparició dels primers pobles, ciutats estat i imperis, principalment als marges dels grans rius. Aquests pobles aparegueren a Mesopotàmia (Sumèria, Accad, Babilònia, Assíria), a la vall del riu Nil (antic Egipte), al Creixent fèrtil occidental (Fenícia, Israel-Judà), a Anatòlia (hitites), a l'Egeu (civilització minoica i civilització micènica), a la vall de l'Indus (civilització de la vall de l'Indus), i a la vall del riu Groc (Xina). També de manera endògena apareixen les primeres civilitzacions a l'Amèrica precolombina i algunes cultures de l'Àfrica subsahariana. Antiguitat clàssica: entre el i el . Fa referència a les civilitzacions de l'antiga Grècia, el període hel·lenístic a tot el Pròxim Orient posterior a l'Imperi d'Alexandre el Gran i a l'Imperi Romà. Simultàniament, es va desenvolupar l'Imperi persa, que ocupa l'espai intermedi i posa en contacte les civilitzacions mediterrànies amb les civilitzacions asiàtiques, especialment la hindú, mentre que les civilitzacions d'Extrem Orient, com la xinesa, es desenvolupen de manera pràcticament independent, i les americanes en total desconnexió. Són societats basades en el sistema de producció esclavista. Antiguitat tardana: fa referència, principalment, a Occident, i marca el període de transició des de la crisi del segle III fins a l'època de Carlemany o l'arribada de l'islam a Europa (). Marca la decadència de l'Imperi Romà, l'impacte de les invasions germàniques, i el desenvolupament de les noves religions monoteistes (cristianisme i islam), que s'imposen com a religions dominants. Els sistema de producció esclavista és substituït pel sistema de producció feudal. A Orient sobreviu l'Imperi Romà d'Orient, continuador de l'Imperi Romà. Edat mitjana: del 476 fins al descobriment d'Amèrica, el 1492, o la caiguda de Constantinoble, el 1453. Fa referència, bàsicament, a l'Occident europeu. Des de la caiguda de l'Imperi Romà d'Occident () fins a la caiguda de l'Imperi Romà d'Orient (). Fou un període molt perllongat, en què es van produir, per tant, dinàmiques molt complexes que poc tenen a veure amb els tòpics d'aïllament, immobilisme i obscurantisme amb què fou definit posteriorment, en comparació amb la mitificada edat antiga i el seu Renaixement a l'edat moderna. alta edat mitjana: del al . És una època fosca per la manca de fonts escrites, a causa de la reculada de la vida urbana i de la descomposició del poder polític que caracteritza el feudalisme. L'Església es converteix en l'única continuïtat de la tradició intel·lectual. La noblesa i el clergat, vinculats familiarment, són els senyors que exerceixen el poder polític, social i econòmic sobre els camperols sotmesos a servitud. Castells i monestirs s'imposen en un paisatge de boscos, erms i petits llogarets gairebé incomunicats. Baixa edat mitjana: del segle XI al . De vegades es refereix al i al , com a "crisi de l'edat mitjana" o "crisi del "; denominant-se el període del al com a "plenitud de l'edat mitjana". Es produïx una revolució urbana i un augment de l'activitat comercial i artesanal d'una incipient burgesia, mentre que de manera paral·lela s'enforteix el poder de les monarquies feudals. Els poders universals (pontificat i imperi) s'enfronten i entren en crisi. Les croades demostren la capacitat d'expansió europea cap a l'orient del Mediterrani. La universitat medieval reelaborà el saber antic amb l'escolàstica (renaixement del segle XII). A la fi del peróde es conformen els trets que caracteritzaran de l'antic règim: una economia en transició del feudalisme al capitalisme, una societat estamental i una monarquia autoritària en transició a la monarquia absoluta. Edat moderna: des del 1492 fins a la Revolució francesa, el 1789. Diferents fites marquen l'inici d'aquesta època, com són l'invent de la impremta, la captura de Constantinoble pels turcs o el descobriment d'Amèrica. Com a punt final, se sol esmentar la Revolució francesa, la independència dels Estats Units d'Amèrica o la Revolució industrial. És, per primera vegada, un període de validesa gairebé mundial, ja que per a la major part del món (amb l'excepció només parcial de la Xina o Japó -que després d'uns primers contactes opten per tancar-se a la influència exterior en major o menor mesura- o d'espais recòndits d'Amèrica, Àfrica i Oceania -colonitzats al -) va significar la imposició de la civilització occidental i la denominada economia món. Es va iniciar amb l'era dels descobriments i l'expansió de les nacions occidentals, mentre que el món de les idees experimentava les innovacions del Renaixement, la Reforma protestant i la revolució científica; contraposades per la Contrarreforma i el barroc. Mentre que en països com l'Espanya dels Habsburg i la França de Lluís XIV triomfava l'absolutisme, en altres parts d'Europa nord-occidental ho feien les primeres revolucions burgeses que desafiaven l'antic règim (Revolució holandesa, Revolució anglesa) i al sud i est del continent s'observava un procés de refeudalització. L'eix de la civilització es va desplaçar de la conca del Mediterrani a l'oceà Atlàntic. La crisi del segle XVII i la pau de Westfalia establiren un nou equilibri europeu que impossibilitava les hegemonies espanyola o francesa, i que es va mantenir durant el , caracteritzat intel·lectualment per la Il·lustració. Durant tot aquest període van néixer els moderns conceptes de nació i estat. Edat contemporània: des de 1789 fins avui en dia. L'era de les revolucions (revolució industrial, revolució burgesa i revolució liberal) va acabar amb l'antic règim i va donar pas durant la segona meitat del al triomf del capitalisme que s'estén amb l'imperialisme a tot el món, mentre de forma paral·lela neix el moviment obrer. Les guerres napoleòniques van donar pas a un període d'hegemonia britànica durant l'era victoriana. El començament de la transició demogràfica (primer a Anglaterra, poc després a tot el continent europeu i posteriorment a la resta del món) produeix una veritable explosió demogràfica que altera de manera radical l'equilibri social i el de l'ésser humà amb la natura, sobretot a partir de la segona revolució industrial (pas de l'era del carbó i de la màquina de vapor a l'era del petroli, el motor d'explosió i l'era de l'electricitat). La primera meitat del està marcada per dues guerres mundials i el període d'entreguerres, en el qual es produí la crisi de 1929, per l'economia capitalista. La segona meitat del es va caracteritzar per l'anomenada guerra freda entre les dues superpotències (Estats Units i la Unió Soviètica), i la descolonització del Tercer Món, enmig de conflictes regionals de gran violència (com el conflicte araboisraelià). Es produeix també una acceleració de la innovació tecnològica (tercera revolució industrial o revolució cientificotècnica). Des de 1989, la caiguda del mur de Berlín i la desaparició del bloc comunista van conduir al món actual del , presidit per la globalització tant de l'economia com de la presència política, militar i ideològica de l'única superpotència, i l'aparició de potències emergents, com Xina i l'Índia. Classificació geogràfica La classificació geogràfica és una visió de la història en un territori o regió determinats, des de la història d'un continent a la d'una nació o una ciutat, entre d'altres. Història universal Història d'Amèrica Història d'Europa Història d'Àsia Història d'Àfrica Història d'Oceania Història de l'Antàrtida Com a subcategories de la història d'Europa, en trobem, entre d'altres, les següents: història de Catalunya, història d'Andorra, història del País Valencià o història de les Illes Balears. Classificació per àrea d'estudi Són aproximacions de la història per àrees temàtiques o tenint en compte diversos aspectes d'estudi. Podem destacar: Cronologia: ciència consistent a localitzar moments històrics en el temps. Futurologia: estudi del futur. Història comparativa: comparativa entre diferents societats en un moment donat o que comparteixen condicions culturals similars. Història contrafactual: també anomenada ucronia, és el resultat d'un exercici mental que respon a la pregunta "Què hagués passat si...?". Història de la ciència: estudi del conjunt d'avenços, invents i paradigmes teòrics que han tingut lloc en la història del coneixement. Història de la tecnologia: història de la invenció d'eines i tècniques en el passat. Història de les matemàtiques: estudia i investiga els diferents mètodes matemàtics en el passat. Història natural: estudi del desenvolupament de l'univers, la Terra, la biologia i les seves interaccions. Història de la cultura: estudi de les cultures en el passat. Història de la música: estudi de l'evolució que la música ha sofert al llarg dels temps. Història de l'art: estudi dels canvis de l'art en el seu context social. Història de l'esport: evolució dels diferents esports en el passat. Història de la filosofia: estudi dels diferents corrents filosòfics del passat. Història de les religions: estudi de l'origen i evolució de les diferents religions des d'un vessant laic i comparatiu. Història de l'islam: història de la religió islàmica. Història del cristianisme: història de la religió cristiana. Història del dret: estudia l'evolució de la legislació en el temps. Història econòmica: estudi de les economies del passat. Història marítima: estudi del transport marítim i tots els temes que hi estan relacionats. Història militar: estudi del maquinari de guerra i de les guerres en la història. Una branca en seria la història naval. Història política: estudi de la política en el passat. Història social: estudi del procés de canvi social al llarg de la història. Història universal: estudi de la història des d'una perspectiva global. Paleografia: estudi dels texts antics. Pseudohistòria: és un terme pejoratiu aplicat a texts que pretenen ser històrics però que no segueixen les convencions historiogràfiques i del mètode històric, i tenen la intenció de manipular les seves conclusions. Psicohistòria: estudi de les motivacions psicològiques en els successos històrics. L'estudi de la mateixa disciplina Historiografia La historiografia, literalment, és l'«escriptura de la història», nom derivat de l'historiògraf, escriptor d'història. El nom designava originàriament un conjunt d'obres històriques. Existeixen nombrosos conjunts coherents d'obres històriques –o historiografies– d'un mateix període, que ofereixen generalment punts de vista diferents sobre la mateixa història. Fins a la segona meitat del , una "historiografia" prenia un caràcter nacional, en el sentit que oferia un punt de vista polític dels esdeveniments. Per exemple, és possible citar la historiografia romana d'Orient de l'edat mitjana i la historiografia franca; l'última presenta de manera molt diferent el problema sobre la querella de les imatges que va oposar l'Església romana i l'Església romana d'Orient durant l'època de Carlemany. Per extensió, la historiografia designa la història de l'escriptura de la història. Havent sorgit com a especialitat de la disciplina històrica, la historiografia presenta, generalment, el punt de vista d'un historiador sobre els seus predecessors i el seu treball: historiadors i historiografies. La majoria dels historiadors cèlebres del van publicar almenys una obra de caràcter historiogràfic, generalment durant la fi de les seves carreres. La historiografia tracta els mateixos problemes que la metodologia però l'enfocament d'aquestes qüestions és diferent: esquemàticament es pot dir que la metodologia té com a objecte d'estudi el treball que l'historiador realitza més enllà d'escriure la història mentre que la historiografia s'enfoca en el treball final dels historiadors. També, la historiografia té, sovint, un caràcter més polèmic. Finalment, les conclusions dels estudis historiogràfics són, generalment, l'origen dels canvis metodològics. Antiguitat Des dels pobles primitius, ja es troben formes orals i representacions per a transmetre els esdeveniments del passat. El doble procés de desenvolupament de l'escriptura i de la cronologia feu possible el naixement d'una forma de fixar i transmetre successions cronològiques de sobirans, en unió de fets rellevants per a les col·lectivitats que regien. Aquesta forma inicial, analítica, es troba en una o altra modalitat des de l'Extrem Orient a l'Amèrica precolombina, passant per les velles cultures d'Egipte i Mesopotàmia. El registre d'anals i cròniques fou en moltes civilitzacions un ofici lligat a un càrrec institucional, controlat per l'estat. Sima Qian (denominat pare de la historia a la cultura xinesa) inaugurà en aquesta civilització els registres històrics oficials burocratitzats al . A la Grècia clàssica, aparegueren els primers relats que anaven més enllà d'un pur recordatori de dates i fets, i procuraren donar una imatge més completa vers la vida dels pobles. Persones com ara Heròdot i Tucídides són clars exemples d'aquesta tradició. La tradició grega continuà dins el món romà, en persones com ara Tit Livi o Tàcit. Amb l'aparició del cristianisme, aquesta tradició clàssica a Occident fou influenciada per la religió, donant pas als relats històrics que barrejaven les coses divines i les humanes, considerant la història del món com una manifestació de la voluntat divina, dins una tradició que va d'sant Agustí a Bossuet. Gran part de la historiografia medieval es redueix a una transcripció bíblica, amb intents de cristianització de mites pagans, donant lloc a mites nacionals enllaçats amb annals històrics de temps més propers. Paral·lelament a aquestes grans síntesis que pretenen relatar la història del món des dels orígens, es desenvolupen altres gèneres, de pretensions més modestes, com la crònica, generalment personal o familiar, relació dels fets d'un sobirà o d'una dinastia, i el diari, en què s'anoten els esdeveniments rellevants d'una comunitat, d'una ciutat o, simplement, les experiències viscudes i les notícies oïdes pel cronista, que explica tot allò que li sembla important. Cap a la fi de l'edat mitjana, la història tornà a secularitzar-se, inicialment als grans centres de cultura de l'actual Itàlia. L'estudi de la història es transforma en una reflexió sobre la societat, que cerca en els humans mateixos l'explicació del seu destí. Formació de la història científica Al llarg del Renaixement, entre els segles i , a les ciutats estat italianes, entre les quals cal destacar Florència, es revolucionaren les concepcions politicohistòriques, conduint-les vers una anàlisi més secular d'aquestes. Leonardo Bruni obre aquest corrent, i en són els dos representants més destacats Maquiavel i Guicciardini. Maquiavel interpreta la història dins d'unes coordenades estrictament humanes i amb una dimensió social. En Istorie fiorentine es proposa d'explicar la història de Florència atenent els conflictes socials que s'hi produïren per tal de comprendre els fracassos de la república. Guicciardini continuà aquesta renovació en la Storia d'Italia, obra en què aportà una nova exigència de rigor en l'ús de les fonts. Els diferents cismes religiosos del fomentaren la crítica als mites que omplien els vells escrits històrics. Els atacs dels protestants a les llegendes pietoses del catolicisme tradicional obligaren a emprendre una depuració crítica des de dins i dugueren a l'anomenada guerra dels diplomes entre els anomenats bol·landistes (jesuïtes, sobretot) i els maurins (en especial Mabillon) que, per defensar-se dels excessos crítics dels seus adversaris, desenvoluparen una sèrie de disciplines (paleografia, diplomàtica) que permetien una anàlisi rigorosa dels documents. Ja dins la Il·lustració, cal destacar l'obra Considération sur les causes de la grandeur des Romains et de leur décadence (1734), de Montesquieu, que pot ser considerada com a origen del pensament històric modern. En aquesta transcendent obra, Montesquieu expressava unes idees que són considerades com a pedra fundacional d'una concepció científica de la història. A mans dels il·lustrats, la crítica històrica va més enllà de la simple discussió vers la validesa d'un document o la certesa d'una dada, ans és emprada com a arma de combat per Bayle o Voltaire en la lluita contra el prejudici i la intolerància. Amb tot, en aquests manca encara l'anàlisi dels mecanismes de l'evolució social. L'elaboració de la història com a ciència que estudia l'evolució de les societats humanes fou feta a Anglaterra, a inicis de la revolució industrial. A mitjan , dins l'anomenada escola històrica escocesa (John Millar, Adam Ferguson, Adam Smith i William Robertson), es concebé la teoria dels quatre estadis, segons la qual cada societat passa per quatre estadis consecutius de desenvolupament (dins d'una successió de causa i efecte). Cada estadi es correspon amb diferents concepcions vers la propietat i el govern, el factor essencial dels quals és el mode de subsistència, del qual en depenen les lleis i l'organització de les societats. Aquest quatre estadis són: caça, ramaderia, agricultura i comerç. Notes Referències Bibliografia complementària Vegeu també Esdeveniments classificats segons el dia de l'any Història registrada Naixement de la indústria moderna El reformisme dinàstic Enllaços externs Ecrono.org, Biblioteca Cronològica de documentals d'història. En guàrdia Programa d'història de Catalunya ràdio A les portes de Troia Programa d'història de diverses ràdios locals catalanes.


source: wikipedia

text: L'hoquei sobre patins és un esport d'equip practicat amb patins de 4 rodes entre dos equips de cinc jugadors o jugadores cadascun (un porter i quatre jugadors de pista), consistent a impulsar una bola amb l'estic cap a la porteria defensada per l'equip contrari per tal d'introduir-la-hi. És un esport especialment important als Països Catalans i també a Portugal, el Vèneto i l'Argentina. Història Hi ha un esport anomenat crosse a França al final de l'edat mitjana, però els creadors de l'hoquei modern foren els anglesos. La seva pràctica s'inicià a principis del en el comtat de Kent (Anglaterra). Es jugava en pista de ciment i amb patins de rodes. El 1905 es funda a Anglaterra l'Amateur Hockey Association, precursora del patinatge. També a Anglaterra, el 1913, es crea la National Hockey Association. La creació de la Federation International du Patinage a Roulotte-FIPR el 1924 a Montreux per representants de França, Alemanya, Gran Bretanya i Suïssa va servir per estructurar-lo i unificar criteris. Dos anys més tard se celebrà el primer campionat d'Europa de seleccions. En molt poc temps es va estendre per Europa, principalment pels països llatins, i per països d'Amèrica i per les colònies portugueses d'Àfrica. Els primers encontres que se'n tenen notícies a Catalunya daten dels anys 1914 i 1916 a Barcelona però no és fins al 1928 que es crea la Federació Catalana d'Hoquei (més tard Federació Catalana de Patinatge). Els actuals organismes internacionals són la Confederation Europeene de Roller Skating-CERS i la Feédération Internationale de Roller Skating-FIRS. Encara que no forma part de programa olímpic, fou esport d'exhibició als Jocs Olímpics de Barcelona. Partit Els temps normals d'un joc d'hoquei sobre patins estan determinats per graons d'edats, que són els següents: Categoria sènior: 2 períodes de 25 minuts cadascun. Categoria júnior: 2 períodes de 25 minuts cadascun Categoria infantil, juvenil i Aleví: 2 períodes de 20 minuts cadascun. Benjamí: 2 períodes de 15 minuts cadascun . Prebenjamí: 4 períodes de 8 minuts cadascun . Entre el primer i el segon període de joc, hi ha sempre un temps d'«interval» amb durada de 10 minuts. Al final del primer temps de joc, hi ha canvi de la mitja pista defensiva fins llavors ocupada per cada equip . Sempre que, al final del partit, hi hagi d'haver un equip vencedor, s'ha de disputar una pròrroga per a desempatar-lo després d'un descans de 3 minuts. La pròrroga consta de 10 minuts repartits en dos períodes de 5 minuts cadascun (excepte en categoria sub-15 masculina, que serà de 5 minuts dividits en dues parts de 2 minuts i 30 segons). Entre tots dos períodes de la pròrroga hi ha un descans de dos minuts durant el qual els dos equips canvien de mitja pista defensiva. La pròrroga acaba automàticament quan un equip marqui un gol (gol d'or): aquest equip és proclamat vencedor. Després de la pròrroga, si continua havent-hi empat al marcador, s'han de fer servir tandes de penals per a desempatar. En primer lloc, es disputa una tanda de 5 penals llançats alternativament per cada equip sense repetir llançador, llevat que un tingui menys de 5 jugadors i llavors roten entre els jugadors que li quedin. L'equip que marqui més penals guanya. Si persisteix l'empat, s'han de llançar successives tandes d'un penal cadascuna fins a desempatar; només en aquestes sèries d'un penal està permès repetir jugador. La Federació Catalana de Patinatge té un reglament per a faltes directes. Equipament Competicions Competicions Nacionals de Clubs Masculines Lliga espanyola Copa espanyola Supercopa espanyola Lliga francesa Lliga italiana Copa italiana Lliga portuguesa Copa portuguesa Femenines Lliga espanyola Copa espanyola Competicions Internacionals de Clubs Masculines Copa d'Europa (final 4) Copa de la CERS Recopa d'Europa Copa Continental (Supercopa d'Europa) Copa Intercontinental (Mundialet de clubs) Campionat del Món de clubs (ja no es juga) Copa Ibèrica Femenines Copa d'Europa Competicions de Seleccions Masculines Campionat del Món A Campionat del Món B Campionat del Món sub-20 Campionat d'Europa Copa Amèrica Golden Cup Femenines Campionat del Món Campionat d'Europa Copa Amèrica Golden Cup Vegeu també Llista de clubs d'hoquei patins Història de l'hoquei patins a Catalunya Referències Enllaços externs Federació Catalana de Patinatge Fòrum Hoquei Patins RinkHockey.net


text: L'halterofília o aixecament de pesos és un esport que consisteix a aixecar un halter de la tarima fins més amunt del cap. Existeixen dues modalitats de competició: Arrencada: En la primera, s'ha d'elevar, sense interrupció, la barra des del sòl fins a la total extensió dels braços sobre el cap. Dos temps: En la segona, s'ha d'aconseguir el mateix, però es permet una interrupció del moviment quan la barra es troba a l'altura dels muscles. Es va desenvolupar a Europa durant el , tot i que té antecedents en èpoques anteriors. El 1905 es va fundar la Federació Internacional d'Halterofília, que regula aquest esport. L'halterofília va formar part dels esports olímpics en els Jocs Olímpics d'Atenes 1896 i en els de Saint Louis 1904. Encara que va desaparèixer el 1908, es va reincorporar en els jocs d'Anvers 1920. La categoria femenina no va entrar al programa fins als Jocs Olímpics de Sydney 2000. Se'l considera com el més genuí dels esports de força, però a més exigeix gran destresa i una actitud mental excepcional. L'aixecament de peses o halterofília implica un entrenament a fons per aconseguir el desenvolupament de l'atleta sobre la plataforma, obligant tots els músculs del seu cos a fer una acció que supera àmpliament la suma dels recursos parcials de l'individu. Història És especialment durant l'època de la creació dels esports moderns, al darrer quart del quan l'halterofília sorgeix. La primera escola d'aixecament de pesos es forma a Viena, sota la directriu de Wilhelm Türk, campió vienès. Türk introdueix l'entrenament organitzat per als joves austríacs l'any 1884. Els primers campionats d'halterofília se celebraren a Londres el 1891. La creixent popularització de l'esport (l'assoliment progressiu de rècords i la popularitat de Türk en guanyar el campionat, permeten al jove esport formar part del programa dels Jocs Olímpics d'Atenes 1896, encara que va desaparèixer el 1908 però es va reincorporar a Anvers, Bèlgica 1920. L'halterofília, és probablement un dels esports més antics. Podem situar els seus orígens entorn de l'any 3600 aC a la Xina, allà els emperadors practicaven exercicis de força. També en la dinastia Zhou (1122 aC) els soldats, com a requisit imprescindible per formar part de l'exèrcit, havien d'aixecar una sèrie pesos. La majoria dels historiadors, apunten el lluitador grec Miló de Crotona com el pioner de l'aixecament de pesos. El segle VI aC a Grècia va ser conegut com l'Època de Força, l'aixecament de grans pedres va establir els bases de l'actual halterofília. AL , principalment a Europa Central, hi havia el costum de realitzar exhibicions de força en tavernes, aixecant una barra de ferro amb enormes boles de metall en els extrems. Més tard va començar a realitzar-se amb caràcter amateur, organitzant competicions entre clubs. Dimitrios Tofol campió olímpic d'halterofília el 1906 per Grècia i un dels primers exponents d'aquest esport. Al , l'halterofília era una dedicació gairebé exclusiva dels professionals del circ, com els germans Saxon. En les olimpíades modernes, celebrada a Atenes el 1896, l'halterofília va ser inclosa com esport olímpic. Va destacar l'anglès Launceston Elliot (1874-1930), que va aixecar amb una sola mà 71 kg. A París el 1900 no es va celebrar competició. Als Jocs Olímpics de Sant Louis 1904, el grec Periklís Kakusis va aconseguir aixecar 111,67 kg. Posteriorment es van succeir vuit anys sense aixecament, i va tornar a incloure's a Anvers el 1920. Els participants ja es van dividir en categories segons el seu pes: ploma, lleuger, mitjà, semipesant i pesant. El 1928 a Amsterdam es van instituir tres modalitats: arrencada, desenvolupament i temps. Més tard a Múnic el 1972 es van introduir noves categories de pes, mosca i superpesant. Actualment es competeix en dues modalitats: arrencada i dos temps. Com que el 1987 es va celebrar el primer campionat d'halterofília femenina i el Comitè Olímpic Internacional va aprovar, el 1997 la participació de les dones en els Jocs Olímpics, les categories de pes van patir un nou canvi. Actualment es configura d'aquesta manera: vuit categories masculines i set femenines definides pel pes corporal. El 1905 es va fundar a París la Fédération Internationale Haltérophile et Culturiste (FIHC), una organització amateur el nom oficial en l'actualitat és International Weightlifting Federation (IWF) en la qual es van integrar inicialment catorze països, a partir d'aquesta data es van anar fundant federacions nacionals. Aquesta és l'entitat encarregada de controlar i regular totes les trobades internacionals d'aixecament de pesis a nivell mundial. A més, entre els seves atribucions hi ha la d'homologar els rècords. Als campionats mundials, Jocs Olímpics, campionats continentals i jocs regionals, així com en tornejos internacionals, només podran utilitzar els sistemes de llums per jutges, les bàscules i els cronometradors aprovats per la IWF. Aquestes competicions s'organitzen sobre la base de dos moviments individuals –arrencada i dos temps– i amb deu categories de pes corporal. En la dècada del 1980 els aixecadors de la Unió Soviètica van dominar les competicions internacionals en la categoria de més de 110 kg, arribant i excedint els 210 kg en arrencada i els 265 kg en la modalitat de dos temps, amb un total de 465 kg. Fins al 1956 no es van reconèixer les proves d'aixecament de pesos amb una sola mà en competicions internacionals. Categories Les categories sota les quals s'efectua la competició varien en funció de l'edat i el sexe dels competidors. Per a edats júniors (dels 17 fins als 20 anys) i sèniors (majors de 20), les categories segons el pes corporal es distribueixen de la següent manera: Per a edats menors (fins als 17 anys), les categories es distribueixen de la següent manera: Fins al 2016 la categoria més gran femenina per a edats menors era +69kg, i per edats júniors i sèniors +75kg. El 2017, però, es van afegir a la normativa internacional les categories de 75kg i + 75kg per a les competicions fins als 17 anys, i les categories de 90kg i +90kg a les competicions júniors i absolutes. Nota: Les competicions masculines integren fins a 8 categories, enfront de les 7 de les competicions femenines. En competicions organitzades o sota les directrius de la Federació Internacional d'Halterofília (IWF), en les seves sigles en anglès. Materials Per a la pràctica d'halterofília es requereixen els accessoris específics següents: Barra d'acer: A la competició masculina, la barra pesa 20 kg i mesura 2.2 metres de llarg. A la femenina, la barra pesa 15 kg i fa 2.01 metres de llarg. En tots dos casos té un diàmetre de 2.5 cm. Per facilitar l'adherència, tota la superfície de la barra està estriada, excepte en dues seccions llises, que són les que freguen les cuixes. Els discos de pesos: Cada pes, o disc, es diferencia per un color diferent. El vermell pesa 25 kg, el blau 20, el verd 10, el blanc 5, el negre 2.5 i el cromat 1.25. Durant un intent d'establir un rècord, els aixecadors també poden utilitzar discos cromats de 0,5, encara que antigament es podien fer servir els de 0.25 kg. Uns números a banda i banda dels discos indiquen el pes, i els discos més pesats sempre es col·loquen a l'interior de la barra. Els collarins de subjecció dels discos, que pesen 2,5 kg cadascun. Referències


text: Lhandbol és un esport de conjunt que es practica amb les mans entre dos equips. L'objectiu és introduir la pilota a la porteria contrària i evitar que l'introdueixin a la porteria del teu equip. Per aconseguir-ho s'utilitzen passades i, en general, jugades, que acaben amb un llançament. L'handbol de set és el que es juga habitualment en l'actualitat, i és esport olímpic des de l'any 1972. Juguen a cada equip sis jugadors de camp i un porter. Se sol practicar en un pavelló esportiu tancat i es caracteritza pel joc ràpid i l'elevat nombre de gols que es marquen (normalment més de 20 gols cada equip). L'espai de l'àrea està reservat per al porter. Cap jugador de camp hi pot entrar de forma intencionada o per obtenir avantatge. També existeix una modalitat d'handbol d'onze, que fou esport olímpic de demostració l'any 1952, però no és gaire popular en l'actualitat. Regles bàsiques i estil de joc Les regles de l'handbol d'onze s'estandarditzaren el 1926 i foren la base per reglamentar l'handbol de set. Aquestes regles solen ser modificades intentant millorar-les cada quatre anys, l'any olímpic. L'handbol es juga amb una pilota esfèrica i els únics jugadors que la poden tocar amb els peus són els porters. Es pot avançar amb la pilota a les mans fins a un màxim de tres passos. A partir d'aquest moment el jugador disposa de 3 segons per a llançar, passar la pilota o fer-la botar. Si es fa botar la pilota, només amb una mà per cada bot, es pot continuar en moviment fins que es deixi de fer botar. A partir d'aquest moment es poden donar tres passes més i obligatòriament s'ha de llançar o passar abans de vuit segons, ja que no està permès a un jugador fer botar de nou la pilota sense que hagi tocat un altre jugador o la porteria. En un atac típic, els jugadors porten la pilota fins a la línia de 9 metres mitjançant les passades als companys i el bot de la pilota, i aleshores intenten batre al porter. Els defensors intenten recuperar el control de la pilota interceptant les passades o bloquejant els tirs amb els braços i les mans; tot i així, i a diferència d'altres esports, el contacte físic entre jugadors és molt continuat. El joc a l'handbol flueix lliurement, parant-se només quan la pilota surt del terreny de joc o quan l'àrbitre decideix que s'ha de parar. Després de cada pausa, es reinicia el joc amb una jugada específica. Si l'equip atacant no demostra una actitud ofensiva, se li xiularà 'joc passiu' i se li donarà la pilota a l'equip que defensava. No hi ha un temps definit per a xiular 'joc passiu' així que sol haver-hi controvèrsia, ja que el criteri arbitral, en aquest cas, fa molt. A diferència d'altres esports, a l'handbol les regles especifiquen la posició de cada jugador. S'identifiquen 4 categories principals: els extrems, que tenen com a funció obrir la defensa al màxim; els laterals i centrals, que s'encarreguen de defensar la zona central de l'àrea i de pujar la pilota als atacs; i els pivots que tenen com a objectiu defensar el pivot contrari i en atac obrir espais a la zona central de la defensa. Aquests són els jugadors de camp, per diferenciar-los del porter. A la vegada, algunes d'aquestes posicions se subdivideixen en els costats del camp en què juguen. Així, per exemple poden existir laterals drets o esquerres i extrems drets o esquerres. Encara que els jugadors acostumen a mantenir-se durant la majoria de l'estona en una posició, hi ha poques restriccions respecte del seu moviment en el camp. Posicions dels jugadors Porter El porter d'handbol és l'únic jugador, que dins l'àrea de 6 metres, pot fer les passes que ell vulgui amb la pilota a les mans, sense necessitat de botar-la. També és l'únic que pot tocar la pilota amb les cames, els altres jugadors ho tenen totalment prohibit, encara que només per parar llançaments. No pot xutar-la ni fer passades amb les cames o els peus. Fora de l'àrea es regeix per la mateixes regles que la resta de jugadors. Normalment, vesteixen coquillera (protecció pels genitals), pantalons i jersei de mànigues llargues, per protegir-se dels llançaments. Extrem Els extrems se situen al costat exterior dels laterals. Solen ser jugadors ràpids, àgils, lleugers i amb gran capacitat per saltar. Aprofiten al màxim l'amplada del camp per obrir les defenses i crear forats. Comencen les jugades d'atac estàtic des de la seva posició. Poden convertir-se en una font constant de gols quan es juga contra defenses obertes (com el 3-2-1). Lateral Els laterals se situen al costat exterior del central. Solen ser jugadors alts i corpulents amb un llançament potent. S'utilitzen per trencar defenses tancades amb llançaments des de 9 metres. Donen força joc i solen fer assistències als extrems i als pivots, i també poden donar assistències als altres laterals. Central El central és l'eix de l'equip. Ell mana en atac i defensa: marca les jugades, col·loca als jugadors i indica on s'han de començar els atacs estàtics. A més, sol tenir una gran capacitat tàctica, tècnica i és ràpid de reflexos. Pivot El pivot és l'encarregat d'internar-se en la muralla defensiva i obrir forats allà on sigui possible. Són jugadors robustos, que van bé en el cos a cos. Els seus bloquejos poden deixar via lliure als laterals, però també es converteixen en golejadors quan reben una bona passada i es giren amb velocitat cap a la porteria. Formació L'esquema dels jugadors al terreny de joc s'anomena la formació, i és, com la tàctica, treball de l'entrenador. Les formacions més utilitzades en defensa són el 6-0, quan tots els jugadors es concentren entre les línies de 6 i 9 metres per formar un mur defensiu; el 5-1, quan un dels jugadors, que s'anomena avançat, passa la línia de 9 metres per marcar al central i tractar d'interceptar passades, mentre que els altres jugadors formen una línia de cinc per darrere seu; i el menys comú 4-2 quan dos defensors s'avancen. Els equips més ràpids també utilitzen la formació 3-3, també coneguda com a 3-2-1, que sembla més una defensa individual. Les formacions varien molt d'un país a un altre i reflecteixen l'estil de joc propi. La 6-0 es coneix com a "defensa dura", i les altres formacions es coneixen com a "defensa ofensiva". Història Antiguitat Per establir els orígens de l'handbol, els investigadors tracten de buscar similituds i punts de contacte amb els jocs propis dels grecs i dels romans. Ningú no dubta, però, que l'agilitat de l'ésser humà amb les seves mans hagués pogut fer que s'utilitzessin en jocs ja en les primeres civilitzacions. Hi ha acord general que l'handbol, tal com s'entén actualment, és un esport realment molt jove, del primer quart del . En tot cas, també és cert que a l'Antiga Grècia existí el "joc d'urània". En aquest joc s'utilitzava una pilota de la mida d'una poma, que s'havia de mantenir a l'aire sense que caigués. En un dels llibres fonamentals de la literatura clàssica, l'Odissea, Homer parla d'aquest joc i explica com dos dels seus protagonistes llançaven la pilota a l'aire cap als núvols i l'agafaven saltant, abans que els seus peus tornessin a tocar el terra. Algunes escenes d'aquest tipus de diversió foren trobades a la muralla d'Atenes el 1926. Posteriorment, també entre els romans el metge Galé de Pèrgam havia aconsellat als malalts la pràctica del Harpaston, una modalitat que es jugava amb una pilota i les mans. Això es produïa cap a l'any 150 aC. Molt més endavant, ja a l'edat mitjana, el trobador Walther von der Vogelweide descrigué també el "joc de la pilota", que consistia a agafar la pilota al vol d'una manera similar a com es passen la pilota actualment els jugadors d'handbol. Era practicat principalment a la cort i els trobadors el batejaren amb el nom de "Primer joc d'estiu". De totes maneres, era una pràctica esportiva no estructurada, sense cap mena de reglament ni de normes. Segle XX L'handbol s'ha desenvolupat a partir d'una sèrie de jocs similars, que estigueren en vigor al començament del . Aquest tipus de jocs es començaren a practicar al centre i nord d'Europa, el 1926 es va establir el Reglament Internacional d'Handbol. El 1928 es fundà la Federació Internacional Amateur d'Handbol per 11 països durant els Jocs Olímpics d'Estiu de 1928. Aquest organisme es convertí més tard en l'actual Federació Internacional d'Handbol (IHF). A la primera part del , l'handbol fou jugat a l'estil d'onze contra onze, que es practicava a l'aire lliure als camps de futbol i, de fet, aquesta versió encara la practiquen veterans a països com Àustria i Alemanya. A mesura que la popularitat de l'handbol puja a tota Europa, en el nord comencen a estudiar-se noves modificacions, per afrontar el clima fred. La necessitat de practicar l'handbol a l'interior es va fer evident. En la nova modalitat interior, el joc es va fer més ràpid i vistós, i això va ajudar que la resta d'Europa comencés a practicar-lo. El 1954 la Federació Internacional d'Handbol (IHF) organitzà el primer Campionat del món masculí, i Suècia en fou l'equip guanyador. Tres anys més tard Txecoslovàquia guanyà el primer Campionat del món femení. Els països escandinaus, Alemanya i la Unió Soviètica foren les potències del món d'handbol. Això ha anat canviant la darrera dècada, ja que la popularitat d'aquest esport ha augmentat als països del sud i de l'Europa Occidental, així com al llunyà Orient. L'handbol interior i a l'aire lliure van tenir la mateixa popularitat fins a la fi de la dècada del 1960. El 1965, el Comitè Olímpic Internacional aprovà la modalitat d'interior perquè es practiqués als Jocs Olímpics i amb el nom d'«Handbol», que ara es refereix exclusivament a l'handbol de 7. La primera participació en categoria masculina fou als Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 i en la categoria femenina als Jocs Olímpics d'Estiu de 1976. Actualitat L'handbol encara no ha aconseguit guanyar popularitat al món de parla anglesa, però tot i així es practica en zones d'Amèrica, Canadà, Austràlia, Gran Bretanya i Irlanda. Els equips d'aquests països competeixen regularment als campionats mundials i als jocs olímpics, però encara no aconsegueixen entrar al rànquing dels millors estats del món. La primera població dels Països Catalans on es va practicar l'handbol va ser Granollers, on un cop l'any s'hi fa la Granollers Cup, un torneig internacional d'handbol, amb participació fins a la categoria Júnior. Reglament Camp de joc El terreny de joc és un rectangle de 40 metres de llarg per 20 d'ample, dividit en dues meitats quadrades on podem trobar-hi una àrea de porteria a cadascuna. La porteria està situada al centre de cada línia exterior de porteria. Va fortament subjectada a terra o a la paret que tingui darrere per seguretat. Mesura 2 m d'altura per 3 m d'ample, pintada a dos colors amb franges de 20 cm. L'amplada dels pals és de 8 cm, la mateixa amplada que la línia de gol. Aquesta porteria es troba en una àrea traçada a partir de dos quarts de cercle amb centre a cadascun dels pals i un radi de 6 metres, units per una línia paral·lela a la línia de gol. Totes les línies del camp formen part de la superfície que limiten i mesuren 5 cm d'ample excepte en el cas esmentat de la línia de gol. La línia de cop franc és una línia discontínua; es marca 3 metres més enllà de la línia de l'àrea. Tant els segments de la línia com els espais entre ells mesuren 15 cm. La línia de 7 metres és d'un metre de llarg i està pintada directament davant la porteria. És paral·lela a la línia de gol i se'n situa a una distància de 7 m. La línia de limitació del porter (utilitzada només en els penals) és de 15 cm de longitud i es traça directament davant la porteria i se'n situa a una distància de 4 metres. La línia de canvis (un segment de la línia lateral) per cada equip va des de la línia central fins a un punt que se'n allunya 4,5 metres. Aquest punt final de la línia de canvi està delimitat per una línia que és paral·lela a la línia central, i sobresurt 15 cm cap endins i cap a fora del camp. Pilota Es juga amb una pilota de cuir o de material sintètic. S'utilitzen 3 mides: La mida i el pes de les pilotes de mini-handbol (per nens menors de 8 anys) no estan fixades al reglament de l'IHF. La mida no oficial de la pilota és de 48 cm. Sovint, la pilota s'impregna amb resina sintètica. Això ajuda a agafar la pilota amb una mà i així disminuir el risc que la pilota rellisqui. Ara bé, la pilota queda bruta i el terra pot quedar enganxifós. Començament del partit Abans de començar el partit, els 2 equips han de firmar la fitxa de jugadors, declarant així estar en condicions legals de poder jugar el partit. Es fa una entrada comuna, des de la meitat del camps fins al centre, cada equip a un costat de la línia central, i així es presenten al públic. Se saluden els jugadors, als àrbitres i es fa el sorteig que consisteix a escollir a l'atzar una mà de l'àrbitre on hi ha una moneda o el seu xiulet. El guanyador pot escollir entre fer la sacada inicial o demanar la porteria que desitja defensar a la primera part. Els jugadors es posicionen, l'àrbitre fa una senya a la taula de control per centrar l'atenció i així es pot donar l'ordre d'iniciar el partit. Durada i resultat En aquest esport guanya el partit aquell equip que aconsegueix marcar més gols en el temps que l'àrbitre consideri necessari, uns 30 minuts per part en la categoria sènior. També pot donar-se el cas que els dos equips marquin la mateixa quantitat de gols, llavors hi haurà un empat. En cada part l'entrenador té dret a demanar un minut de temps mort, i aquest s'assignarà quan l'equip que el demana tingui la possessió de la pilota. La pausa de la mitja part dura aproximadament un quart d'hora. En algunes competicions no es pot empatar cap partit, i per això es juga un període de pròrroga (2 parts de 5 minuts amb 1 minut de descans entre elles). Si al final d'aquest període de pròrroga el partit segueix empatat, es jugarà un altre període exactament igual. Si el partit encara segueix empatat, es jugaran sèries de penals fins que es pugui donar un guanyador. Sancions En aquest esport està permès el contacte frontal, és a dir, pit contra pit, utilitzant les mans amb els braços semiflexionats, sense agafar el contrari, per obstruir l'atac de l'equip rival, però no estan permeses les empentes o contactes no frontals. Aquestes faltes se sancionen amb un cop franc, excepte les que són una clara ocasió de gol, que se sancionen amb un llançament de 7 metres. A més, pel cas de produir-se faltes reiterades o antiesportives també existeixen altres tipus d'amonestacions, que són: l'amonestació, l'exclusió, la desqualificació i l'expulsió. Amonestació Només la pot rebre una vegada cada jugador (amb un màxim de 3 per equip) i la rebrà quan mostri una conducta inadequada, s'excedeixi amb el contacte a l'oponent o tingui un comportament antiesportiu. Per a l'amonestació, l'àrbitre ha d'ensenyar una targeta groga de manera que la vegi el jugador, l'anotador i el públic. Exclusió El jugador exclòs no pot jugar durant dos minuts i el seu lloc queda buit fins que torna al terreny de joc. Si un jugador és exclòs 3 vegades en un partit, ha de ser desqualificat. L'àrbitre l'utilitza en cas d'infraccions reiterades, repetició de comportament antiesportiu o quan el jugador no deixi la pilota a terra després que s'hagi xiulat una falta en contra del mateix equip. Per excloure, l'àrbitre aixeca el puny tancat amb els dits índex i cor aixecats. Expulsió El jugador ha de deixar el camp i no pot tornar a entrar durant aquest partit. El seu equip ha de jugar amb una persona menys durant dos minuts i llavors substituir el jugador. També pot ser expulsat un component de la banqueta, sigui suplent o entrenador, i s'ha de complir igualment la sortida d'un jugador del camp durant dos minuts. Un jugador és expulsat quan comet una infracció molt greu contra el rival, la seva actitud antiesportiva continua, acumula 3 exclusions, comet alguna agressió o entra al terreny de joc quan no hi ha d'estar. L'expulsió és xiulada per l'àrbitre mostrant una targeta vermella al jugador. La targeta blava mostrada (des de l'1 de juliol de 2016) representa la desqualificació i informe escrit per part de l'àrbitre amb possibilitats de suspensió en propers partits impossada per la corresponent Federació. Desqualificació Aquest tipus de penalització és la que s'utilitza menys, només quan es produeix una agressió manifesta al terreny de joc. El jugador desqualificat ha d'abandonar el camp i la banqueta, i al cap de dos minuts el seu lloc l'ocupa un company d'equip. Per assenyalar-la l'àrbitre creua els braços sobre el pit. Un nou matís del reglament permet expulsar un jugador en cas de sabotatge a l'últim minut del partit, encara que només en condicions de resultat igualat i en què el jugador eviti una última possibilitat de gol o evita que s'executi una sacada o llançament en els últims instants. En aquests casos també se sancionarà amb desqualificació directa. Organismes rectors L'handbol és dirigit a nivell internacional per la Federació Internacional d'Handbol, també coneguda per IHF, l'acrònim del seu nom en anglès. Té la seu a Basilea, Suïssa. A causa del creixement constant de l'IHF, s'han creat durant la història cinc federacions regionals, amb objectius similars als de l'IHF. Aquestes federacions són les encarregades de coordinar tots els aspectes de l'esport a cada regió. A continuació se'n detallen els noms complets traduïts al català, les sigles en l'idioma original i la zona d'influència de cadascuna de les cinc federacions: A la vegada, dins de cada federació hi ha associacions que representen països o altres territoris. Normalment, hi ha una sola associació per país o territori, i en cas que n'hi hagi més, només una pot estar afiliada a la seva federació. En certs casos aquestes associacions principals tenen afiliades altres associacions menors per ajudar en l'organització de l'esport. Cada associació organitza l'handbol de la seva zona independentment de la federació, però en alguns casos, por exemple per classificar clubs en tornejos internacionals, aquests clubs han d'estar avalats per l'associació davant la federació. Campionats més importants Seleccions A nivell de seleccions nacionals, el torneig més important és el Campionat Mundial d'Handbol, que es disputa des del 1938. A partir del 1957 també hi participen les seleccions femenines, en una competició diferenciada. La primera copa del món es va disputar el 1938 en la modalitat de grup amb 4 participants (Alemanya, Àustria, Suècia i Dinamarca), i Alemanya es va proclamar campiona després d'haver guanyat tots tres partits. Entre les federacions continentals de l'IHF, el torneig més destacat és el Campionat Europeu d'Handbol. Clubs A cada país els clubs d'handbol s'inscriuen en associacions o lligues que organitzen tornejos oficials entre ells, d'on sorgeixen els campions i se seleccionen els equips que participaran en les competicions internacionals. No existeix un sistema únic de tornejos i cada lliga nacional els organitza a la seva manera. Les lligues més destacades són la Lliga ASOBAL i la Lliga alemanya d'handbol. A nivell continental la competició amb més prestigi és la Copa d'Europa d'handbol. També destaquen les competicions europees: la Recopa d'Europa, la Copa EHF i la Challenge Cup, en ordre d'importància. Altres modalitats A part del ja mencionat handbol d'onze, existeixen altres modalitats d'handbol creades recentment per poder portar l'esport i la diversió que aquest suposa a nous àmbits. Handbol platja L'handbol platja mostra força similituds amb l'handbol tradicional, la principal diferència rau en el fet que no es pot fer botar la pilota i s'ha de passar abans de fer 3 passes. Hi participen dos equips de quatre jugadors, comptant el porter, que si marca val 2 punts. Es juga en un camp d'uns 27 per 12 metres que està totalment cobert de sorra. Cada partit consta de dues parts de 10 minuts cada una i el resultat es comptabilitza independentment, si aconsegueixes vèncer en les dues parts, guanyaràs 2-0, però si cada equip guanya una part, el partit es decideix amb el sistema de llançament de penals. Les faltes s'han de treure des del punt on han estat comeses i els jugadors no poden estar a menys d'un metre del llançador. Si un jugador queda exclòs no podrà tornar a entrar al camp i un altre del mateix equip hi podrà entrar un cop el seu equip hagi recuperat la possessió de la pilota. Pels canvis, els jugadors seuran a l'exterior de la línia lateral, cadascun a la part corresponent al seu camp, i podran canviar-se un nombre il·limitat de vegades. La competició més important actualment és el Mundial d'Handbol Platja, que es disputa sota la regulació de l'IHF. Minihandbol El minihandbol es juga entre dos equips de 5 jugadors cadascun, comptant el porter, encara que aquest ha de ser substituït en cada part. A més, com que aquest és un joc dirigit als nens, tots ells han de participar en algun moment del partit. Es juguen quatre parts de 10 minuts, tenint 6 minuts de descans entre la segona i la tercera part, i 2 entre la resta. L'esport es practica sobre una superfície sòlida d'uns 20 per 13 metres, i també es redueixen les mides de les àrees. La porteria es rebaixa fins a 1,60 metres en el cas de la categoria benjamí o 1,80 metres si és aleví. Des de la línia de meta fins a l'àrea hi ha 5 metres i el punt de penal es troba a 6 metres. La pilota utilitzada pels nens depèn de la seva categoria, 44 cm de diàmetre per benjamins i 48 per alevins. En defensa no es poden utilitzar les defenses mixtes (defenses individuals a un jugador) i no es pot utilitzar cap substància de subjecció per la pilota. El resultat final té un màxim de dos punts per equip, ja que cada dues parts es comptabilitzen independentment i es dona un punt a l'equip guanyador. Aquest tipus d'esport no té representacions internacionals, ja que només és practicat per l'ensenyança de l'handbol comú entre nens de diferents clubs. Referències Vegeu també Història de l'handbol a Catalunya Enllaços externs Lloc web oficial de la International Hanball Federation (IHF), la Federació Internacional d'Handbol


text: LHandbol d'onze (també conegut com handbol a onze) és una modalitat d'handbol practicada en exteriors. És una modalitat de joc practicada en un camp de joc de gespa de 90 a 110 m de llargada i de 55 a 65 m d'amplada entre dos equips de deu jugadors de camp i un porter. El camp té dues línies paral·leles a des de la línia de gol, que divideix el camp en 3 seccions; cada secció pot tenir fins a 6 jugadors de cada equip. L'àrea de la porteria és una línia semicircular amb un radi de i la marca del punt de penal a des de la porteria. La porteria té d'ample i d'alçada. El joc es juga amb la mateixa pilota que l'handbol de set per dos equips d'11 jugadors (més 2 reserves) i dos períodes de 30 minuts cadascun. La modalitat d'handbol d'onze fou la més popular al món fins als anys seixanta del , quan anà essent substituïda per la modalitat de set. En la modalitat d'onze es celebrà la prova d'handbol als Jocs Olímpics d'estiu de 1936, i els campionats del món es disputaren fins a l'any 1966. Les regles de l'handbol d'onze s'estandarditzaren el 1926 i foren la base per reglamentar l'handbol de set. A Catalunya fou un esport molt popular a les dècades de 1940 i 1950, quan es disputà el Campionat de Catalunya d'handbol d'onze. Vegeu també Handbol als Jocs Olímpics d'estiu de 1936 Campionat del Món d'handbol d'onze masculí Campionat del Món d'handbol d'onze femení Campionat de Catalunya d'handbol d'onze Referències Handbol


text: Lhoquei sobre herba és un esport de conjunt practicat entre dos equips d'onze jugadors cadascun, que consisteix a impulsar una bola amb l'estic cap a la porteria defensada per l'equip contrari, amb l'objectiu de marcar gols. Per altres esports relacionats, vegeu hoquei. Història Com en altres manifestacions esportives podem trobar modalitats properes en èpoques llunyanes, es té registre gràfic de dues persones utilitzant pals amb una pilota en l'Antic Egipte, fa 4.000 anys. Molts museus ofereixen proves que Grecs i Romans hi jugaven. Igualment existeix un relleu de l'Edat Mitjana a Europa on es poden veure dues persones jugant. Es creu també, que es va poder haver originat a Àsia, en el que avui es coneix com a Pakistan i Índia, solien fer el pal de fusta d'hoquei amb una canya i el seu rizoma i les pilotes de cautxú de bambú. A la fi del es conforma la primera associació d'hoquei sobre gespa, com els Jocs Ístmics, a Grècia, o els indis americans, tant del nord com del sud, els àrabs, que tenien un joc anomenat 'koura' o els xilens un d'anomenat 'cineca'. A Anglaterra trobem referències cap a l'any 1175 o unes vidrieres a les catedrals de Canterbury i Gloucester que daten del . Els anglesos feien derivar l'hoquei d'un altre jocs irlandès anomenat 'hurley' o 'hurlino'. L'hoquei modern feu la seva aparició a inicis de la segona meitat del als col·legis privats anglesos. El primer reglament escrit apareix el 1852. L'any 1875 una societat londinenca dita 'The Men Hockey Association' donà un bon pas per a corregir les antigues regles per tal de millorar el joc. El pas definitiu es donà el 16 de gener de 1886 quan els clubs Blackheath, Molesey, Wimbledom, Earling, Surbiton, Teddington, Eliot Place School, de Blackhead; i Trinity College de Cambridge constituïren la 'Federació d'Hoquei'. A finals del ja era un esport molt popular, fins i tot entre les dones. La 'Federació Internacional d'Hoquei' començà a funcionar a París el 7 de gener de 1924, amb assistència de les delegacions d'Àustria, Bèlgica, Espanya, França, Hongria, Suïssa i Txecoslovàquia. Índia i Pakistan han estat els principals dominadors, encara que actualment els països d'Europa occidental dominen els campionats. També és molt popular a Oceania i, des de 1908, forma part dels Jocs Olímpics. A Espanya es començà a practicar abans de la I Guerra Mundial, però no fou fins al 1923 que es constituí oficialment la 'Federació Espanyola d'Hoquei' a Barcelona. Conceptes bàsics del reglament Gol: Un gol només és vàlid si ha sigut anotat des de dins de l'àrea Cop franc: manera de posar la bola en joc després que algun jugador hagi rebut una falta en qualsevol part del terreny de joc, o després que hagi sortit la bola dels límits del camp. El jugador que executa el cop franc pot sortir amb la pilota controlada o bé passar-li a un company situat a més de 5 metres. Córner: Posar la bola en joc des de la línia 22 just davant per on ha sortit, quan aquesta ha estat impulsada fora del camp a través de la línia de fons. Només serà córner si el jugador que expulsa la bola involuntàriament forma part de l'equip que defensa la porteria situada en aquell mig camp. Bulling: Servei neutral que es fa quan s'ha produït alguna interrupció no penalitzable o no favorable a cap dels dos equips. Dos jugadors, un de cada equip, fan xocar un cop els estics amb la bola al mig i ja poden disputar-se-la. Penal córner: sanció a mig camí entre el córner i el penal del futbol. Es produeix quan l'equip defensor comet una falta voluntària dins del seu migcamp o quan comet una falta involuntària dins de la seva àrea. Un jugador de l'equip beneficiat posa la bola en joc des de la línia de fons i l'envia a companys seus situats al voltant de l'àrea rival. El porter i quatre jugadors de l'equip defensor intenten evitar el gol sortint de la línia de fons, o fins i tot des de la línia de gol. Penal stroke: equivalent al penal del futbol. Es produeix quan l'equip defensor comet una falta voluntària dins la seva àrea. Un jugador atacant executa el penal des del punt de 6,40 metres. Faltes més habituals Les principals faltes són el joc perillós (aixecar l'estic i/o la bola més amunt del maluc; és a dir, de forma perillosa), els peus (tocar, parar o jugar la bola amb els peus), obstrucció (situar-se entre la bola i el rival sense intenció de jugar-la), el revés d'estic (jugar la bola per la part no plana de la pala de l'estic) i aixecar la bola prop d'un adversari. Targetes: La targeta verda significa l'expulsió del jugador durant 2 minuts per reiteració de faltes o per protestar a l'àrbitre. La targeta groga suposa una exclusió temporal per un mínim de 5 minuts. La segona groga no implica la vermella (només en cas que les dues grogues siguin per cometre el mateix tipus de falta). La targeta vermella comporta l'expulsió del partit. Penal Shoot Out: Incorporat l'any 2012. L'ús d'aquest tipus de penal és exclusiu d'aquelles competicions eliminatòries. Si el partit acaba en empat es realitza una ronda de 5 shoot outs. Una jugadora es col·loca a la línia de 22 amb una pilota, des d'on haurà de realitzar un u contra u vers la porter/a de l'altre equip. Té 8 segons per executar la jugada. El penal acaba si la jugadora marca gol, també s'esgoten els vuit segons si la pilota surt de l'àrea o si es produeix una falta. Terreny de joc L'hoquei sobre herba es practica en un camp rectangular a l'aire lliure, amb unes mides de 91,40 metres de llarg i 55 metres d'ample. Dividint el camp, trobem tres línies paral·leles entre si: la línia de mig camp o de centre i les línies de 23, que estan a 22,90 metres de les línies de fons, on se situen les porteries. Les porteries tenen unes dimensions de 3,66 metres d'ample i 2,14 metres d'alt i al seu voltant trobem les àrees dibuixades circularment a 15 metres. El punt de penal stroke és un cercle que es troba a 6,40 metres de la línia de porteria. Competicions Competicions de clubs nacionals Catalunya Campionat de Catalunya Espanya Lliga espanyola Copa del Rei Competicions de Clubs Internacionals Copa d'Europa d'hoquei herba Recopa d'Europa d'hoquei herba Competicions de Seleccions Campionat del món d'hoquei herba Clubs Catalunya Atlètic Terrassa Hockey Club (Terrassa) Club Egara (Terrassa) Reial Club de Polo (Barcelona) Club Deportiu Terrassa Hockey (Terrassa) Futbol Club Barcelona (Barcelona) Júnior Futbol Club (Sant Cugat del Vallès) Línia 22 Hoquei Club (Terrassa) Castelldefels Hockey Club (Castelldefels) Iluro Hoquei Club (Mataró) Matadepera 88 Hockey (Matadepera) Olímpia HC Club (Castelldefels) Club Hoquei Sant Andreu (Sant Andreu de la Barca) Catalonia Hoquei Club (Barcelona) Club Esportiu Mediterrani (Barcelona, desaparegut) Sarrià Hoquei Club (Barcelona) Saint Paul's School (Barcelona) Club de Tennis Les Fonts (Les Fonts) Entitat Esportiva Vacarisses (Vacarisses) Club Hoquei Valldoreix (Valldoreix, Sant Cugat del Vallès) Hockey Rugby Club Sitges (Sitges) Filials Vallès Esportiu (Terrassa) Atlètic 1952 (Terrassa) Can Salas (Terrassa) Rusc H.C. (Terrassa) Egara 1935 (Terrassa) E.H.C. (Terrassa) A.D. Rimas (Terrassa) Club Terrassa 1910 (Terrassa) Diagonal HC (Barcelona) Pedralbes HC (Barcelona) CE Pedralbes 1991 (Barcelona) Gran Reserva HC (Barcelona) Júnior 1917 (Sant Cugat del Vallès) Barceloní Stick HC (Barcelona) Vegeu també Història de l'hoquei herba a Catalunya Ritinis Referències Enllaços externs Orígens de l'hoquei mowly.com - Portal de l'hoquei herba català i espanyol Hockey Images - Fotografia de hockey herba Federació Catalana d'Hoquei