text: Lesgrima és un esport de combat en el qual s'enfronten dos contrincants que han d'intentar tocar-se amb una arma blanca, en funció de la qual es diferencien tres modalitats: sabre, espasa i floret. Els contrincants reben el nom de "tiradors". Quan un tirador és "tocat" per l'arma (en francès "touché"), el contrari rep un punt. Com a disciplina esportiva va sorgir a la fi del , quan van començar a deixar d'emprar-se les espases com armes de combat. Va ser present en la primera edició de les olimpíades modernes, encara que només en categoria masculina, i en la femenina, a partir de 1960. Es tracta de l'únic esport olímpic d'origen espanyol. La seva definició és «art de defensa i atac amb una espasa, floret o una arma similar». L'esgrima moderna és un esport d'entreteniment i competició, però segueix les regles i tècniques que es van desenvolupar en el seu origen, per a un maneig eficient de l'espasa en els duels. Armes modernes En l'esgrima moderna, s'usen tres armes: floret, espasa i sabre. Fabricades amb acer trempat, cadascuna té una llargada màxima de fulla de prop de 89 cm; el pes màxim per a floret i sabre és de 500 g aproximadament i per a una espasa d'uns 770 g. El capçalet és el botó de pell que es posa a la punta d'una espasa d'esgrima perquè no faci mal. Floret Arma desenvolupada durant el com a arma d'entrenament per a combat amb espases lleugeres. Desenvolupada com a arma de pràctica i esportiva, el floret és considerada la bàsica. És lleugera i flexible i s'usa per aconseguir tocats envestint amb la seva punta roma. La fulla és quadrangular en secció transversal. L'àrea vàlida d'atac entre floretistes és el tors. Espasa L'espasa moderna deriva de l'espasí francès. Com el floret, és una arma d'estocada, però té una cassoleta o protecció de mà més gran, a més de ser més pesada i de tenir una construcció més rígida. La secció la seva fulla és triangular. L'àrea vàlida d'atac és tot el cos. Sabre El sabre modern deriva de l'arma que usaven abans els soldats de cavalleria. Té un protector en forma de bol, que es corba sota la mà, i una fulla rectangular en secció transversal. Els tocats o punts es poden aconseguir envestint amb la punta o produint un tall amb el tall de la fulla. Història de l'esgrima Els primers tractats de l'esgrima es van trobar a Espanya, pel que Espanya és l'originària d'aquest esport. Amb la desaparició del duel en l'últim terç del , apareixen també les regles pròpies de cadascuna de les armes de l'esgrima moderna. Des d'aquell moment, les tres seguiran una evolució paral·lela. Els Jocs Olímpics d'Atenes de 1896, els primers de l'era moderna, van ser iniciativa del baró Pierre de Coubertin. Ell mateix esgrimidor, van incloure competicions de floret i sabre, ambdós en categoria masculina individual. L'espasa s'introduiria en els Jocs següents, els de París 1900. El sabre i floret per equips arribaria als Jocs Olímpics de Saint Louis de 1904. Els primers Campionats del Món d'Esgrima es van celebrar a Londres el 1956. El floret femení va aparèixer a nivell individual el 1924 als Jocs Olímpics de París i per equips el 1932 a Los Angeles. El 1913 neix la Federació Internacional d'Esgrima, després de començar a constituir-se federacions nacionals a partir de 1906. Aquesta Federació Internacional serà qui consti com a organitzadora de les grans competicions i la responsable del Reglament Internacional per a aquestes proves. Des de llavors s'han introduït nombrosos canvis, entre ells la irrupció de la tecnologia que permet el registre electrònic dels tocats amb l'ajuda d'un aparell senyalitzador i la millora en la seguretat dels materials, tant de la indumentària protectora com de les armes, que fan de l'esgrima actual un esport en el qual els accidents són pràcticament inexistents. Esgrima italiana Esgrima italiana és un terme que s'empra per descriure l'estoc i la tècnica que els italians van popularitzar en Europa, principalment en Anglaterra i França. L'origen del sistema de combat se sol fixar en 1409, data del tractat italià més antic del qual es tingui coneixement, i s'estengui fins i tot 1900, en l'etapa de l'esgrima clàssica. Encara que les armes i els finals per als quals s'usaven van canviar radicalment durant aquells cinc segles, algunes característiques han romàs constants a l'escola italiana. Algunes d'elles són la preferència per determinades guàrdies, l'especial atenció al tempo i moltes de les accions defensives. En l'actualitat, l'estil es preserva tant a Itàlia com a la resta del món. A Itàlia, escoles oficials d'esgrima com lAccademia Nazionale ofereixen maestríes, tant en esgrima històrica com en esgrima moderna, que s'adhereix als principis de la tècnica italiana. També es practica l'esgrima italiana en institucions a l'estranger, com la Universitat Estatal de San José, en Califòrnia, Estats Units. Tractats d'esgrima Tractats antics Segle 1410. Fiore de’ Liberi. Flos Duellatorum. (Hi ha una traducció al castellà que es pot descarregar en format pdf: Fiore Dei Liberi 'La Flor de las Batallas''') 1474. Jaume Ponç (obra considerada perduda).Estudi de Tim Rivera. Reconstrucció parcial de l'obra de Jaume Pons. La pèrdua aparent de l'obra de Jaume Pons és molt estranya. Hi havia un manuscrit a la Biblioteca del Escorial l'any 1931. 1474. Pedro de la Torre (obra perduda) Segle 1509. Petrus Montis, Pedro del Monte o Pietro Moncio 1531. Antonio Manciolino. Di Antonio Manciolino Bolognese opera nova: dove li sono tutti li documenti et vantaggi che si ponno havere nel mestier de l'armi d'ogni sorte. 1532. Francisco Román (obra perduda) 1550. Achille Marozzo. Opera nova de l'arte de l'Armi. c 1550. Anonimo bolognese. L'arte della spada. 1553. Camillo Agrippa. Trattato di scienza d'arme. Et vn dialogo in detta materia Trattato Di Scientia d'Arme,con un Dialogo di Filosofia - Versió en PDF 1572. Giovanni dall'Agocchie. Dell'arte di scrimia. 1573. Henry de Saint Didier. Traicte contenant les secrets dv premier livre svr l'espee sevle 1580. Giacomo de Grassi. Ragione di adoprar sicuramente l'arme si da offesa, come da difesa 1582. Jerónimo de Carranza. Libro de Hieronimo de Carança natural de Seuilla, que trata de la Philosophia de las armas y de su destreza y de la aggressio[n] y defension christiana. Segle 1601. Marco Docciolini. Trattato in materia di scherma. 1610. Ridolfo Capoferro. Gran simulacro dell'arte e dell'uso della scherma. 1612. Luis Pacheco de Narváez. Compendio de la filosofia de las armas de Geronimo de Carrança. 1628-1630. L'Académie de l'Épée, de Gérard Thibault d'Anvers. 1639. Luís Díaz de Viedma. Metodo de ensenanza de maestros en la ciencia filosofica de la verdadera destreza matematica de la armas. Barcelona. 1642. Cristóbal de Cala. Desengaño de la espada, y norte de diestros. Cádiz. 1667. Gómez Arias de Porres. Resvmen De La Verdadera Destreza En El Maneio De La Espada. 1675. Francisco Antonio de Ettenhard. Compendio de los fundamentos de la verdadera destreza, y filosofia de las armas. 1678. Pedro Texedo Sicilia de Teruel. Escuela de principiantes y promptuario de questiones en la philosophia de la berdadera destreça de las Armas 1686.Francesco Antonio Marcelli. Regole della scherma: insegnate da Lelio, e Titta Marcelli 1688. D. Juan Antonio de Arrieta, Arandía y Morentin. Resvmen de la Verdadera destreza, y modo facil para saber los caminos verdaderos en la Batalla, reducidos á Christianos, y Reales movimientos. Pamplona. 1755. L' académie de l'homme d'épée. Segle 1823. Eudaldo Thomase. Tratado de esgrima a pie y a caballo. Esgrima adaptada L'esgrima adaptada per a discapacitats va sorgir quan a 1953 va ser introduïda per Ludwig Guttmann en un hospital d'Inglaterra. Es va convertir en esport para-olímpic l'any 1960 en Roma, es practica a cadira de rodes que va subjecte al sòl perquè la cadira no es pugui caure. La principal diferencia que podem trobar respecte a l'Esgrima convencional és que els que ho practiquen tenen una discapacitat que no els permet estar drets o fer gran esforços amb les pròpies; per això, han d'estar asseguts en una cadira de rodes, on aquesta no es pot moure perquè va fixada a terra, això permet fer moviments bruscos sense temor que es pugui bolcar. Normalment qui sol practicar aquest esport és gent que té una paràlisi cerebral lleu, amputacions, poliomielitis o paraplexia tant del sexe femení com masculí evidentment. Aquest esport té poques normes, però una de les que més cal tenir en compte i és bàsica és que no es pot fer un desplaçament per la pista. A nivell competitiu els jugadors amb no-lesions no poden competir i a l'hora de fer-ho es fa un balanç de les aptituds de cada jugador per a classificar-los per les seves capacitats. Vegeu també Empunyadura (esgrima) Història de l'espasa Història de l'esgrima a Catalunya Esgrima històrica Miquelot de Prades, esgrimista invicte Referències Enllaços externs FCE - Federació Catalana d'Esgrima. Federation International d'Escrime (FIE) (en Francès, Espanyol, Engonals''.) Diccionari d'esgrima del TERMCAT


source: wikipedia

text: Lesquaix és un joc de pilota que es juga amb raqueta en una pista rectangular tancada per quatre parets. Es juga amb una raqueta semblant a la de tennis però més prima i allargada, en una pista de forma rectangular que està tancada per quatre parets, una de les quals és de vidre (la de darrere) i en les quals la pilota pot rebotar sempre que ho faci entre les línies de falta. L'objectiu del joc és aconseguir que el rival no arribi a tornar la pilota. Dels jocs de pilota i raqueta és el de tècnica més complicada i el més exigent a nivell físic. És un esport practicat en entorns urbans, i que ha anat perdent practicants. Tot i les diferents vegades que la World Squash Federation, l'organisme que regeix l'esport a nivell mundial reconegut pel Comitè Olímpic Internacional, no està inclòs en el catàleg dels esports que formen part dels Jocs Olímpics. Normes Algunes de les normes de l'esquaix són: Let Es produeix quan un dels jugadors no permet a l'altre arribar a la bola, llavors pot ser Let Ball i llavors es torna a repetir la jugada o sinó Let Punt en quant un jugador no permet arribar a l'altre contrincant a la pilota i si hi arribava podia produir alguna lesió a l'altre, per això se li concedeix el punt. Stroke Quan la intervenció del jugador que pot ser colpejat és decisiu en el punt, el jutge àrbitre dona Stroke(punt directe). Falta de peu Es produeix quan un jugador saca la pilota i es troba totalment amb els dos peus fora del quadre de saque, llavors perd el punt i saca el contrincant.(Aquesta norma no està molt controlada, perquè es dona per suposat que els jugadors sacaran bé, però s'ha de controlar). Warning : És un toc d'atenció de l'àrbitre a un jugador, quan es falta al respecte a l'altre jugador o fins i tot a l'àrbitre es fa un warning, també es fa un warning quan el jugador toca en diverses ocasions al contrari amb la pilota. Alguns àrbitres xiuen warning quan el jugador crida dins de la pista, ja que molts jugadors quan fallen una pilota que podien haver tornat, es criden a ells mateixos. Si es donen lloc dos warnings, s'obligarà al jugador a deixar el partit i es prendrà com una derrota. Sistema de puntuació Es juga al millor de 3 o 5 jocs. Actualment es juga en el sistema de joc: PARS PARS: Fins als 11 punts. Un jugador guanya un punt sempre que guanya una jugada. Quan el joc es troba a 10 iguals, el set s'adjudicarà al primer que aconsegueixi anar dos punts per davant. Pilota Les pilotes d'esquaix tenen entre 39,5 i 40,5 mm de diàmetre i pesen de 23 a 25 grams. Es fabriquen amb dues peces de compost de goma, enganxades formant una esfera buida i esmaltades amb un acabat mat. Es proporcionen diferents pilotes per a diferents temperatures i condicions atmosfèriques i estàndards de joc: els jugadors més experimentats utilitzen pilotes lentes que tenen menys rebots que les que fan servir els jugadors menys experimentats (les pilotes més lentes tendeixen a "morir" a les cantonades de la pista, en lloc de "dempeus") per permetre tirs més fàcils). S’han de colpejar les pilotes d'esquaix dotzenes de vegades per escalfar-les al principi d’una sessió; les pilotes d'esquaix fredes tenen molt poc rebot. Els petits punts de colors de la pilota indiquen el seu nivell dinàmic (rebot). La bola de "punt groc doble", introduïda el 2000, és l'estàndard de competició, que substitueix la bola de "punt groc" anterior. També hi ha una bola de "punt taronja" per utilitzar-la a gran altitud. Mesures del camp (longitud) Llargària - 9,75m Amplada - 6,40m Des del vidre de darrere fins a la línia de mig del camp - 4,26m Alçada de la pared frontal - 4,57m Alçada de la paret (darrere) de vidre - 2,13m Alçada de la línia de servei - 1,83m Alçada del Tin - 0,48m Caixa de servei - 1,60 * 1,60 m. Ample de les línies 5 cm Cops Drive És un cop que es fa de dreta a esquerra, s'utilitza en la paret dreta (per als jugadors dretans). Revés És el contrari del drive, es fa d'esquerra a dreta i en la paret de l'esquerra (per als jugadors dretans). Servei El servei no té un cop fix, cadascú el fa com vol, però la pilota no pot tocar a terra, és a dir s'ha de tirar la pilota bombejada cap amunt, amb la mà esquerra (sempre que siguis dretà agafant la raqueta) i tot seguit colpejar-la vigilant que no toqui a la línia que hi ha al mig de la paret fornal, haurà de tocar més amunt d'aquesta línia, però també mes a baix de la línia de dalt de tot, la pilota haurà de tocar al quadrat on està situat el contrari. Nick El nick és el cop més complex de fer i també de tornar, és un cop que es fa de dalt cap a baix o tallant moltíssim la pilota amb la raqueta es vol aconseguir que la pilota doni justament una mica més amunt de la xapa a molta velocitat i per tant que la pilota faci dos bots molt ràpidament i molt lluny del jugador contrari. Volea La volea és un cop que es fa sense que la pilota faci cap bot a terra, normalment s'utilitza per tornar el servei, ja que normalment aquest fa un bot abans de tocar el terra i per tant si no es fa una volea serà més complex tornar la pilota. També s'efectuarà quan el jugador estigui molt avançat i no pugui arribar a tornar-la al darrere, o simplement per no haver de córrer tant. Empunyadura L'empunyadura de l'esquaix és molt diferent a la del pàdel i del tennis, s'agafa la raqueta per sota del mànec i es posa una mica diagonal, és a dir com l'empunyadura de martell, però més girada. Swing: El swing és la posició bàsica de l'esquaix es basa a estirar el cos i tocar la pilota amb la raqueta correctament, per practicar aquest moviment s'acostumen a fer fintes que és com una simulació d'un cop a la pilota, però sense cap pilota, això es fa per tal que l'entrenador pugui veure els errors que fas en el cop, o auto avaluar tu mateix com el fas, tot i que en moltes ocasions es fan per escalfar abans d'un partit. Història L'esquaix té el seu origen en el joc de raquetes més antic que es jugava a les presons de Londres al . Més tard, cap al 1830, els nois de l'Escola Harrow van notar que una pilota punxada, que "aixafava" en impactar amb la paret, oferia més varietat al joc. El joc es va estendre a altres escoles. Les primeres pistes construïdes a l'escola Harrow eren perillosos perquè es trobaven a prop de canonades d'aigua, contraforts, xemeneies i cornises. El cautxú natural era el material preferit per a la pilota. Els estudiants van modificar les seves raquetes per tenir un abast més reduït i millorar la seva capacitat de jugar en aquestes condicions estretes. El 1864, l'escola va construir quatre pistes exteriors. Al segle XX, el joc va augmentar en popularitat amb diverses escoles, clubs i particulars que construïen pistes d'esquaix, però sense dimensions fixes. La primera pista d'esquaix a l'Àsia va ser a Peshawar, Pakistan en 1901, i a Amèrica del Nord va ser a St. Paul's School de Concord, New Hampshire, el 1884. El 1904 a Philadelphia, Pennsylvania, es va formar l'associació nacional de squash més antiga del món. L'abril de 1907, l'Associació de Tennis, Rackets & Fives Association de Queens, Nova York, que regulava aquests tres esports va establir un subcomitè per establir normes per a l'esquaix, que va publicar en 1912, el mateix any que el Queens Club de Londres publicaria les seves. El 1923, el Royal Automobile Club va organitzar una reunió per debatre més sobre les normes i regulacions i cinc anys més tard, es va formar l'Associació Squash Rackets per establir els estàndards del joc a la Gran Bretanya i internacionalment. Els British Open, que tindrien l'estatus de campionat del món, van començar a jugar-se en 1922 en la versió femenina, i en 1930 en la masculina. La International Squash Raquets Association es va fundar en 1967 per a donar governança a l'esport i Women's International Squash Raquets Association en 1976, que es fusionaren en 1985 i esdevindria la World Squash Federation en 1992. Les raquetes d'esquaix han canviat de manera similar a les raquetes de tennis. Als anys vuitanta, la construcció va passar de la fusta laminada a materials més lleugers com l'alumini i el grafit amb petites addicions de components com el kevlar, el bor i el titani. Les cordes naturals també es van substituir per cordes sintètiques. La personalització de les raquetes també ha crescut amb els anys. Hi ha variacions personalitzades en la forma del cap de la raqueta, l'equilibri de la raqueta i el pes de la raqueta. La variació de raqueta més freqüent és una forma de cap de llàgrima (gola tancada), equilibri uniforme i un pes de la raqueta de 130 g. Per als dobles de bola dura, la variació més freqüent és la forma del cap de la gola oberta, l'equilibri uniforme i el pes de la raqueta de 140 g. Hi ha diverses variants de l'esquaix jugades a tot el món, tot i que la versió internacional de l'esport s'ha convertit en la forma dominant. Als Estats Units, tradicionalment es jugava una variant de l'esquaix coneguda com a bola dura amb una pilota més dura i pistes de diferents mides. L'esquaix hardball ha perdut gran part de la seva popularitat a Amèrica del Nord en favor de la versió internacional. Hi ha squash de dobles, una variant jugada per quatre jugadors. També hi ha una variació de tennis d'esquaix coneguda com tennis d'esquaix. Finalment, el raquetbol, un esport similar, també es juga als Estats Units. Contribució a la salut L'esquaix proporciona un excel·lent entrenament cardiovascular. Els jugadors poden gastar aproximadament de 600 a 1.000 calories cada hora jugant a squash. L'esport també proporciona un bon entrenament de la part superior i inferior del cos mitjançant l'exercici tant de les cames corrent al voltant de la pista com dels braços i el tors en balancejar la raqueta. El 2003, Forbes va classificar l'esquaix com l'esport número u més saludable per practicar. No obstant això, un estudi ha implicat l'esquaix com a causa d’una possible arrítmia cardíaca mortal i ha argumentat que l'esquaix és una forma d’exercici inadequada per als homes grans amb malalties del cor. L'esquaix als Països Catalans L'esquaix van començar a practicar-se a Catalunya durant en 1979, dos anys després d'haver donat les seves primeres passes al territori espanyol a Madrid. La seva pràctica va créixer molt ràpidament a Catalunya i el 1985 ja es va celebrar un primer Campionat d'Europa a les pistes de Can Mèlich Club de Sant Just Desvern, que va repetir com a escenari el 1990. A partir d'aquell moment van augmentar els clubs, les pistes, i els practicants. La Federació Catalana d'Esquaix i Raquetbol es va fundar el 1986 i finals de 1986 ja hi havia uns cinquanta clubs federats a Catalunya i unes dues-centes pistes, i dues dècades després, ja n'hi havia cent vuitanta-cinc i mil dues-centes, respectivament. Va arribar a la seva màxima cota de popularitat a Catalunya quan el 1994 es va celebrar el Campionat del Món al Palau Municipal d'Esports de Barcelona. Clubs com el Can Mèlich, l'Squash Barcelona i el Malibú Esportiu de Sabadell es van convertir en capdavanters de l'estat espanyol en aquest esport. La selecció catalana femenina es va estrenar el 1999 en un encontre amistós contra França a Can Mèlich Club i la masculina ho va fer l'any següent a Barcelona amb Portugal com a rival. Després d'una època d'esplendor a la dècada de 1980, l'esport va començar a perdre practicants ràpidament. Tot i que l'esquaix és un esport minoritari a Catalunya hi ha diversos llocs on practicar l'esquaix com per exemple el club natació Lleida, l'Squash 4 de Terrassa, el Can Mèlich (Badalona) o el Malibú (Barcelona). Hi ha diferents categories a l'esquaix, la PSA és la mundial, on juguen els millors jugadors del món, després hi ha els campionats de 3a, que són per totes les edats i també i juguen jugadors d'un nivell avançat, també hi ha sub 17 sub 15 sub 13 i sub 11 (els números són les edats en les quals pots participar-hi). La Pandèmia de COVID-19 ha afectat de manera important a la pràctica de l'esport, ja de baixa, al País Valencià, amb les instal·lacions tancades, quedant un centenar de federats i uns milers de practicants. Referències Bibliografia Enllaços externs Federació internacional d'esquaix Federació Catalana d'Esquaix i Raquetbol Federación Española de Esquash Federación Valenciana de Esquash


text: Lesquí és l'esport d'hivern i activitat humana que consisteix a lliscar sobre la neu, fent servir esquís (originàriament taules de fusta, ara sovint fetes de fibra de vidre o compostos semblants) o bé una única taula lligat/s als peus fent servir fixacions (snowboard). L'esquí es practica durant tot l'any, ja que hi ha llocs amb glaceres com Tignes a França, on la temporada anual per a la pràctica d'aquest esport comença allà cap a la fi del mes de setembre. Amb el temps, més persones s'han anat interessant en l'esquí - sia com a esport o entreteniment - a causa de l'augment d'estacions d'esquí. Existeix una variant de l'esquí, que es practica sobre una taula, l'snowboard. És una variant també de l'skate, també practicat sobre una taula Particularitats Un practicant de l'esquí s'anomena esquiador, o snowboarder si porta taula. Diversos tipus d'esquí són populars, especialment a climes freds, i molts tipus de competicions d'esquí estan reconegudes pel Comitè Olímpic Internacional (COI), la Federació Internacional d'Esquí (FIS) i altres organitzacions esportives. A les regions on l'esquí ha estat tradicionalment més arrelat, a les parts nevades d'Escandinàvia, tant l'esquí recreatiu com competitiu pot referir-se a les variants d'esquí de fons, esquí de muntanya, així com a les internacionalment més conegudes d'esquí alpí. Per a molta gent, "esquiar" vol dir esquí alpí recreatiu on es visita una estació d'esquí; compra els bitllets dels remuntadors o forfets, s'equipa amb roba d'abrigar, esquís, botes d'esquí, pals d'esquí, i puja en un telecadira o algun altre tipus de remuntador. En arribar al cim, l'esquiador surt del remuntador i comença el descens, arrossegat per la gravetat. No es recomana que s'intenti llevat que s'hagi anat a una escola d'esquí o s'hagi après a girar i frenar amb seguretat. Si no és el cas, la trajectòria que es pren pot esdevenir incontrolable i la velocitat que s'agafa, excessiva, reduïda només per objectes estàtics com ara arbres. En aquest punt, la gent que no ha esquiat mai pot fer-se la següent pregunta: "Per què ho hauria de fer?". Hi ha moltes respostes possibles, potser tantes com esquiadors, però una resposta simple pot ser "perquè es gaudeix". És cert que hi ha el risc, però curiosament això és precisament part de l'atractiu de l'esport; és, després de tot, el mètode de transport terrestre més ràpid sense assistència mecànica. És possible assolir una unió de cos i ment practicant aquest esport en la qual la ment encomana al cos actuar excepcionalment, mentre que el cos confia en la ment per no dirigir-lo cap a un estimball. Un sentit d'harmonia i d'experiència així pot resultar en una sensació de plenitud d'un mateix. Fa molt de temps, un home del prineus va fer el millor esquiatge del món en el 1950. Història Amb més de 5.000 anys d'història, els primers indicis de l'existència de l'esquí es remunten a l'any 2500 aC. El primer d'ells és un gravat en pedra de feldespat que va ser descobert a l'illa de Rodódy (Noruega) en el qual s'aprecia un caçador amb esquís, però també n'existeixen d'altres, com una imatge d'un caçador entre rens a Rússia. El primer text escrit en el qual s'esmenta aquesta activitat es troba 3000 anys després. En ell, l'historiador bizantí Procopius descriu una carrera sobre la neu. D'altra banda, a la Xina també hi ha testimoniatges escrits que conten que els pobles nòrdics caçaven sobre cavalls de fusta que duien als peus. L'esquí va néixer a causa de la complicació per a desplaçar-se, comerciar, lluitar o caçar en les zones on la neu pot acumular-se mesos seguits sense fondre's. En el Holmenkollen Ski Museum o en el Nozawa Ski Museum es troben alguns dels primers esquís i les diferents grandàries que tenien, sobrepassant alguns els 3 metres de longitud. L'esquí es va popularitzar i va créixer prop de 1900. Pels europeus, après dels seus veïns noruecs, servia sobretot per gaudir. L'esport va continuar utilitzant l'equip nòrdic durant molt de temps. Això es pot veure a les il·lustracions dels primers Jocs Olímpics d'Hivern. La inauguració va ser el 1924 a Chamonix, França. Només hi va haver cinc esports. Equip bàsic L'equip bàsic consta de: Un parell d'esquís (o taules d'esquí) amb les seves fixacions correctes Unes botes d'esquí adequades al tipus d'esquí, o disciplina i les quals han d'estar ajustades a les fixacions dels esquís que s'usaran en el descens. Encara que poca gent l'usa per comoditat, el casc és important, ja que per molt veterà que se sigui l'esquí no deixa de ser un esport extrem que implica riscos. Cada vegada més gent fa servir el casc en aquests esports. Dos pals, que serveixen per tenir una bona percepció del terreny, que permet a l'esquiador poder posicionar-se correctament. Els pals donen equilibri i ritme a més de ser molt útils per impulsar i altres usos auxiliars. Roba abrigada Proteccions Dispositiu de localització per si passa algun accident cal estar localitzat Proves d'esquí En totes les competicions la classificació s'estableix en funció del temps emprat en completar el recorregut. Existeixen les següents modalitats: Descens És la prova més llarga de totes, en el seu recorregut s'assoleixen les velocitats més elevades de totes les disciplines, on el corredor haurà de demostrar audàcia i resistència. Cada corredor realitza una sola baixada donant-se la primera plaça a qui inverteixi menys temps. Super-G Super-Gegant és una combinació de la velocitat pròpia d'un gegant i la precisió necessària per traçar les corbes en eslàlom gegant, o que demanarà al corredor una especial coordinació. El recorregut és menys llarg que el Descens, cada corredor efectua una sola baixada i el guanyador és el que inverteix menys temps. Eslàlom Es desenvolupa sobre el recorregut més curt de totes les disciplines, marcat amb portes de pals simples, els viratges són molt tancats requerint una especial habilitat en el seu encadenament. Com en eslàlom Gegant cada participant realitza dues mànigues diferents, traçades sobre la mateixa Pista, que s'haurà celebrat el mateix dia. El guanyador serà qui acumuli menys temps en la suma de les dues baixades. Eslàlom gegant Reduint les distàncies entre portes i amb menys portes que l'eslàlom, el traçat exigeix girs més tancats que les proves de velocitat, demandant una gran qualitat tècnica per part de l'atleta, qui efectua dues baixades per recorreguts de diferent traçat a la mateixa àrea i durant el mateix dia. El vencedor serà qui en la suma de les dues mànegues o en la seva millor màniga acumuli menys temps. Combinada Respon a la realització d'una prova de velocitat (Descens) i una d'eslàlom a dues mànigues. La suma dels dos millors temps determina al guanyador. Les proves de Combinada requereixen una realització exclusiva independent d'altres proves, tot i que els recorreguts tendeixen a ser menys llargs que les proves clàssiques. Així mateix es realitzen en el mateix dia. La Combinada ha de distingir-se de la valoració anomenada també combinada, que resumeix qualificacions d'una Prova de velocitat o Gegant, sumades a la d'un eslàlom, celebrades de forma clàssica, en dies diferents i que la qualificació s'obté segons reglament per la suma de punts o de temps. Paral·lel És una especialitat poc practicada, que sol situar-se com a colofó d'una copa o lliga per sistema de punts. La prova consisteix en dos marcatges paral·lels sobre una pista més curta que l'eslàlom, on els corredors van actuant per parelles i que després de dues baixades, cadascuna d'elles per un carrer diferent, guanya el que menys temps ha invertit. En ser el recorregut curt, s'aprecia una gran lluita en l'arribada a meta per ser el primer per part dels contendents fins a proclamar-se vencedor. Vegeu també Esquí alpí Esquí de fons Carving Referències Enllaços externs Informació detallada i actualitzada sobre les estacions d'esquí de tot el món Mapa Interactiu de totes les estacions d'esquí del món


text: Lesquí alpí (o esquí de descens) és una modalitat d'esquí, que consisteix a lliscar sobre pendents coberts de neu amb esquís llargs i amples subjectats a cada peu, ja que el centre de l'esquí està justament sota del genoll. És un esport dels Jocs Olímpics d'Hivern des del 1936. L'esquí alpí va evolucionar de l'esquí de fons quan les infraestructures dels remuntadors va construir-se a les estacions de muntanya per remuntar als esquiadors fins al capdamunt de les pistes, permetent gaudir diverses vegades del descens de pistes que d'una altra manera seria massa cansat de pujar. Així doncs, l'esport és popular allà on la combinació de neu, pistes d'esquí i suficient infraestructura turística pot ser construïda, és a dir, parts d'Europa, Nord-amèrica i Japó. L'esport també s'està popularitzant en països en vies de desenvolupament com poden ser Xile, l'Argentina o fins i tot la Xina i països asiàtics. La principal dificultat tècnica a la qual s'han d'enfrontar els esquiadors és simplement com controlar la direcció i velocitat del seu descens. Normalment, els principiants fan servir la tècnica de la falca, per girar i parar, enfocant un o tots dos esquís cap a l'interior però els esquiadors més avançats fan servir mètodes més difícils però també més elegants i ràpids. A mesura que els esquiadors tenen més confiança, s'enfronten a pistes més llargues, amb més pendent i més desiguals a velocitats més altes. Esquís alpins Són els esquís llargs i estrets que els esquiadors se subjecten als peus per practicar l'esquí. Aquest té el patí més estret que l'espàtula i la cua, els cantells esmolats i la sola llisa acabat en punta per una millor velocitat. Disciplines Descens És la disciplina més llarga i en la qual la velocitat és més alta, requereix molta habilitat i resistència a causa de les dues característiques comentades. Les portes estan separades per una distància mínima de 48 metres, només es fa un descens i el guanyador és el que triga menys a baixar. Els esquiadors poden arribar a aconseguir velocitats de fins a 150 km/h. La competició: La competició consta de tres dies. En el primer dels participants examinen la pista i el traçat per conèixer les característiques generals. El segon dia els competidors tenen dret a fer una baixada d'entrenament pel mateix traçat en què se celebrarà la competició. El tercer dia se celebra la competició en si mateixa. Els temps estan habitualment entre 1:30 (minut i mig) i 2:30. La pista: La pista de descens ha d'estar homologada per la FIS (Federació Internacional d'Esquí) i ha d'estar completament tancada per impedir l'entrada a tota persona aliena a la competició i per garantir la integritat dels participants en cas de caiguda. Des de 2003 (aproximadament) la FIS obliga els organitzadors a "pintar" línies blaves per guiar els esquiadors i perquè puguin veure el relleu de la pista en zones amb ombra. La neu tova pot ser perillosa per les possibles acumulacions de neu que pot provocar, per aquesta raó els organitzadors utilitzen productes químics o reguen (literalment) la pista per endurir-la. Les portes utilitzades són totes del mateix color (normalment vermelles encara que de vegades poden ser blaves) i les banderes són d'una mida més gran que en les altres disciplines per facilitar la visió dels competidors. Equipament: L'ús del casc és obligatori. Els esquís utilitzats han de tenir una mida mínima de 215 cm per a homes i 210 cm per a dones (encara que poden arribar a mesurar 225 cm) i amb un radi de gir no inferior a 45m. Aquests llargs esquís es caracteritzen també per tenir l'espàtula menys aixecada per ser més aerodinàmics. L'incompliment d'alguna d'aquestes regles suposa la desqualificació del competidor. A més els pals utilitzats són corbats perquè s'acoblin millor al cos quan es vagi en posició d'"ou" (Schuss). El descens en el circuit de copa del món: Els descensos són les proves més seguides del circuit de la copa del món. Els més prestigiosos són el descens de Kitzbuehel (AUT), més conegut com la "Hahnenkamm", el descens de Wengen (SUI) amb un traçat de 4,4 km molt exigent i el que se celebra a Bormio (ITA). Súper G Va ser introduït en el circuit de copa del món el 1982. El Súper G (Súper Gegant) barreja velocitat i precisió, combinant la velocitat del Descens, encara que més curt, i el traçat d'un Eslàlom Gegant. Igual que en el Descens, únicament es fa una baixada i el guanyador és el que ho fa en menys temps. Equipament: Per augmentar la seguretat dels participants la FIS va establir a la temporada 2003-2004 que els esquís havien de mesurar com a mínim 205 cm per a homes i 200 cm per a dones. El radi de gir mínim per als esquís de Súper Gegant és de 33 m. Eslàlom Gegant Reduint les distàncies entre portes a una distància mínima de 5 metres i amb menys portes que l'eslàlom -s'exigeix un mínim de 30 portes- el traçat requereix girs més tancats que les proves de velocitat. Es realitzen dos descensos per recorreguts amb diferents traçats durant el mateix dia. El guanyador és aquell en què la suma dels dos temps sigui menor. Equipament: La invenció dels esquís "carving" va escurçar molt les mesures dels esquís de Gegant. Per incrementar la seguretat, a la temporada 2003-2004 la FIS va incrementar el radi de gir fins als 21 metres i va establir que la mesura mínima dels esquís havien de ser de 185 cm per a homes i 180 cm per a dones. No obstant això, per a la temporada 2007-2008 s'ha aprovat l'augment del radi de gir fins als 27 metres per a homes i 23 per a dones. L'eslàlom gegant a la copa del món: L'eslàlom gegant més prestigiós de la copa del món masculina és el que se celebra a l'estació italiana d'Alta Badia. Eslàlom En aquesta categoria el recorregut és més curt que en totes les altres, però el nombre de portes és més gran (entre 55 i 75) i la distància entre elles entre 75 cm i 15 metres, sent aquestes portes un simple pal, en comptes de dos pals com en les altres modalitats. Aquesta disciplina necessita una habilitat més gran, ja que els girs són més tancats i complicats que en les altres, en les que la velocitat és molt més gran, en ser girs més oberts. La forma de decidir el guanyador és idèntica al Gran eslàlom, dues mànegues amb diferents traçats i guanya aquell en què la suma dels dos temps sigui menor. Equipament: Les corbes en eslàlom són molt petites, per això els esquiadors, per fer menys recorregut i anar més ràpid, toquen els pals que formen les portes. Per protegir-se de les portes els esquiadors porten proteccions a les canyelleres, en els pals i en el casc. En els anys 80 i 90 els esquiadors utilitzaven esquís amb longituds entre 203 cm i 207 cm. L'aparició dels esquís "carving" va revolucionar les mesures d'aquests així com l'estil utilitzat pels esquiadors que podien millorar els seus temps fins a tres segons per baixada. Les mesures reglamentàries actuals són 165 cm per a homes i 155 cm per a dones. Aquest canvi es va realitzar a la temporada 2002. L'eslàlom a la copa del món: La prova d'eslàlom més prestigiosa en el circuit de la copa del món masculina se celebra a Schladming (AUT) i és una prova nocturna. Altres eslàloms prestigiosos són els de Wengen (SUI), Kitzbuehel (AUT) i Kranjska Gora (SLO). Combinada És una prova que consta de dues parts, una de Descens i una altra d'eslàlom. Es realitzen com si fossin independents però a dues mànegues i en el mateix dia. El guanyador de la prova és aquell en què la suma dels dos millors temps sigui menor. A causa de l'especialització dels esquiadors hi ha pocs competidors que puguin optar a guanyar en aquesta disciplina, ja que requereix un domini de les especialitats de velocitat i també de les més tècniques. Súper Combinada És una prova molt recent en el calendari de la copa del món. Es tracta d'una prova que combina un descens (més curt de l'habitual) i una sola mànega d'Eslàlom. Les dues mànegues (baixades) es realitzen el mateix dia i el guanyador és el competidor que obté una suma de temps menor. Paral·lel Aquesta modalitat només se sol fer al final d'una copa o lliga, però no és una especialitat molt practicada. Consisteix en dos descensos simultanis sobre un traçat més curt que un Eslàlom. La distància entre portes està a mig camí entre un Eslàlom Gegant i un Eslàlom. És una modalitat molt vistosa perquè s'aprecia la lluita de tots dos corredors per arribar abans a la meta, es realitzen dues baixades i el guanyador és el que menys temps ha trigat. Competicions Copa del Món d'esquí alpí Campionat del Món d'esquí alpí. Referències Vegeu també Esquí alpí paralímpic


text: Lesquí aquàtic és un esport aquàtic individual en el qual una persona esquia sobre l'aigua amb 1-2 esquís o sobre una taula, agafat a una corda anomenada palonier, que és arrossegada per una motora. En l'esquí aquàtic s'agafen velocitats molt altes i exigeix bons reflexos i equilibris a l'hora de realitzar les maniobres. L'esquí aquàtic va ser esport d'exhibició als Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 Història L'esquí aquàtic va ser inventat oficialment el 28 de juny de 1922, quan Ralph William Samuelson, un jove de 18 anys de Lake City, Minnesota, va tenir la idea de lliscar sobre l'aigua amb dos esquís i arrossegat per una motora. Aquell mateix dia va decidir provar la seva idea, ajudat pel seu germà. Tots dos ho van estar provant fins al dia 2 de juliol de 1922, quan Ralph es va adonar que aixecant les puntes dels esquís i inclinant-los cap enrere, en facilitava la pràctica i el control a l'aigua. Els primers esquís que va utilitzar eren dos taulers d'un barril, bullits per poder donar forma encorbada a les puntes. La corda que va utilitzar era d'una cortina llarga. Cal dir que l'embarcació que va fer servir mesurava prop de 7 metres i tenia 15 cavalls de potència. El 8 de juliol de 1925, durant una exhibició feta en el mateix llac Pepin, va realitzar el primer salt d'esquí aquàtic, utilitzant una rampa creada per ell mateix. Va ser també aquest any quan Fred Waller va patentar els primers esquís aquàtics, denominats Dolphin Akwa Skees. Ralph Samuelson va deixar la pràctica de l'esquí a causa d'un accident laboral el 1937. Va morir de càncer el 1977. Modalitats Esquí de clàssiques: Eslàlom, Figures i Salts. Curses. Una variant de l'esquí aquàtic és el Wakeboard, que és una barreja entre l'esquí i l'Snow. Esquí de clàssiques Eslàlom Primerament, el competidor, arrossegat per la barca, passa a través de les portes d'entrada de la pista d'eslàlom, formades per 2 boies, en les quals s'ha de passar pel mig de totes dues. Seguidament, ha de passar al voltant i per la part exterior de les 6 boies que formen el camp d'Eslàlom i procedeix a passar a través de les portes finals en posició d'esquiador (constituint una passada). L'esquiada finalitza quan falli una boia o porta. Per afegir dificultat a la cursa, la barca va augmentant progressivament la velocitat fins a aconseguir la velocitat màxima de la categoria a la qual pertany l'esquiador. Un cop aconseguida la màxima velocitat, la corda es va escurçant. La velocitat màxima per al cas dels homes és de 58 km/h, i de les dones 55 km/h. La corda d'arrossegament mesura 18,25 m a l'inici de la prova i es va escurçant a les següents llargàries: 16 m, 14,25 m, 13 m, 12 m, 11,25 m, 10,75 m, 10,25 m, 9,75m. Cal tenir en compte que des del passadís de la llanxa, on va lligada la corda, fins a la boia, hi ha 11,50 m de distància, la qual cosa significa que cada vegada que s'escurça la corda la dificultat és més gran per assolir les boies. El rècord del món actual el té l'esquiador nord-americà Chris Parrish, amb 2 boies a 9,75m i 58 km/h. Significa que per assolir la boia ha hagut d'estirar 1,75 sobre l'aigua i tornar a aixecar per arribar fins a la segona boia. A Espanya el rècord el sosté Ivan Morros, amb 3 boies a 10,25 i 58 km/h. Figures En aquesta modalitat, l'esquiador va amb un sol esquí (més curt i més ample que el d'eslàlom) i ha de fer el màxim nombre de figures acrobàtiques possibles en un període de 20 segons d'anada i 20 de tornada. Actualment, i gràcies a les noves tecnologies, el recorregut de l'esquiador s'enregistra i posteriorment un grup de cinc jutges revisen el vídeo i assignen la puntuació en funció de les acrobàcies fetes. No és permès fer dos cops la mateixa acrobàcia. En aquesta modalitat, també es fa una part de la passada fent corda-peu, que consisteix a fer el màxim nombre d'acrobàcies amb el peu lligat al palonier i sense utilitzar les mans. Aquest mètode és summament perillós perquè en cas de caure, el peu es pot quedar lligat al palonier i l'impuls de la barca pot produir greus danys a l'esquiador. Per això sempre hi ha una persona a la qual està lligada la corda per deixar-la anar en cas de caiguda. L'esquí emprat en aquesta modalitat és de base plana. Els cantells són angulats i permeten una mobilitat més gran. L'esquí, a diferència del d'eslàlom i dels de salts, no té quilla a la part inferior. Així poden lliscar per la superfície en totes direccions i sentits. La longitud de la corda i la velocitat són escollides a gust de l'esquiador en funció de la seva comoditat per fer les figures. En general, la millor distància és entre 12 i 14 m, i la velocitat, entre 28 i 34 km/h. Actualment, el rècord del món el sosté des de 2005 el francès Nicolas Li Forestier, amb 12.400 punts. A Espanya, el rècord el sosté Lluís Noguera, amb 8510 punts. Salts La disciplina de salts es fa amb dos esquís de poc més de 2 m d'alçada i entre 25 i 30 cm d'amplada. Per realitzar el salt, l'esquiador ha de recórrer un passadís de boies situat al lateral de la rampa i en un moment donat ha de creuar dos cops a gran velocitat el deixant de la barca per tal d'assolir més velocitat i, en acabar la segona creuada, saltar immediatament per la rampa. La velocitat màxima de la barca és de 57 km/h en homes i 54 km/h en dones. La mesura de la corda és la mateixa per tothom, amb 23 m de longitud. Aquesta velocitat, sumada a l'obtinguda amb l'impuls de les creuades, pot fer que l'esquiador arribi als 120-130 km/h, i qualsevol error podria comportar l'impacte de l'esquiador contra l'aigua que, a aquestes velocitats, seria com xocar contra el terra. El rècord del món el té Freddy Krueger (no el confoneu amb el personatge de cinema) amb 246 peus (75,1 m). A Espanya, el rècord el té Guillermo Moreno de Carlos, amb 67,1 m. Curses En les curses, cal donar voltes a un circuit limitat per boies, i sol ser triangular. El corredor esquia sobre dos esquís i han d'intentar arribar la meta els primers (amb el mínim de temps), un cop finalitzada la cursa. Les curses duren 30, 45 o 60 minuts, en funció de la categoria. Aquesta modalitat és de les més emocionants, ja que el resultat de la cursa depèn molt de la resistència física de l'esquiador. La funció de la barca en aquesta prova també és fonamental, ja que a més velocitat més possibilitats hi ha de guanyar, a causa de la senzillesa del circuit. Els equips de curses estan formats per tres persones: esquiador, pilot i copilot. La funció del copilot és informar al pilot sobre l'estat de l'esquiador; és una peça clau a l'hora de decidir augmentar la velocitat. Aprenentatge Les escoles d'esquí més prestigioses estan situades als Estats Units. Concretament l'estat de Florida és un lloc idoni per a la pràctica d'aquest esport, a causa de la gran quantitat de llacs naturals. En aquestes escoles conviuen els millors esquiadors del món amb persones que esquien per afició, i viure en aquestes escoles els facilita molt el fet d'esquiar cada dia, fet que en altres parts del món és molt difícil a causa de la falta de medis i mitjans (llacs, barques...). L'esquí aquàtic a Catalunya La introducció a Catalunya arrenca en els anys cinquanta, quan es van iniciar les primeres activitats d'aquest esport. El primer concurs a l'estat espanyol es va fer l'agost de 1951 a Arenys de Mar, un mes després va tenir lloc el primer Campionat de Catalunya a Blanes, el 1957 el primer Campionat d'Espanya a l'estany de Banyoles i el mateix any el Campionat d'Europa i del Mediterrani, també a Arenys de Mar. El 1969 Víctor Palomo es va proclamar campió del món d'eslàlom a Copenhaguen, i el 1971 es va disputar el Campionat del Món a Banyoles amb la participació de cinc catalans. La Federació Catalana d'Esquí Nàutic es va crear el 1976, i gràcies a la seva tasca i a la de la Federació Espanyola, sempre dirigida per catalans, durant els anys vuitanta i norata es van organitzar a Catalunya molts campionats com l'Europeu Júnior de 1984 a Banyoles, el Mundial de curses de 1985 a Blanes, el Balís-Mataró i Barcelona, el Mundial sub-21 de 1993 al Canal Olímpic de Castelldefels, els Spanish Masters que de 1987 a 1992 es van celebrar a la desembocadura del riu Fluvià, a Sant Pere Pescador, i altres campionats europeus a Port Ginesta, el Roc de Sant Gaietà o Sant Carles de la Ràpita. I a conseqüència d'això van sorgir nombroses promeses que van guanyar diverses medalles internacionals en categories de promoció. El 1993, l'estany de Banyoles va haver de deixar de ser centre d'esquí nàutic per qüestions mediambientals i el llac natural d'aigua dolça de Sant Pere Pescador, va esdevenir el lloc ideal per practicar aquest esport fins que el 2004 també va ser clausurat per l'Agència Catalana de l’Aigua. Vegeu també Surf d'estel Surfesquí Enllaços externs http://www.amarre.com/html/deportes/historia/ski/index.php http://www.iwsf.com/ http://www.jacktravers.com/jacktravers.com/Welcome.htm l Esports aquàtics


text: L'esquí de muntanya, també anomenat esquí de travessa i esquí alpinisme, és una modalitat d'esquí que no requereix zones preparades ni senyalades i que té com a objectiu fer l'ascensió i el descens d'un pic, una travessa o una excursió. Esquí alpinisme és el terme més utilitzat a Europa. Com altres activitats de muntanya, es tracta d'un esport de risc. Cal material i equip específic, així com una preparació física i capacitat tècnica que depassa de molt el simple domini de les habilitats de descens. Té el seu origen als Alps, a les primeres dècades del , en un moment en què l'alpinisme era una activitat d'estiu plenament consolidada, però durant l'hivern i la primavera l'alta muntanya romania tancada a tota activitat humana. Actualment es practica arreu del món. Existeixen també nombroses competicions, organitzades per clubs d'alpinisme o excursionisme, i es publica anualment un calendari de curses, que recull les més importants. Altres modalitats d'esquí que permeten fer l'ascens i el descens són el telemarc i el splitboard. Material específic Equip bàsic: Esquís de muntanya, semblants als d'esquí alpí Bastons, lleugerament més llargs que els de l'esquí alpí i que són fonamentals en la progressió. Fixacions, que permeten deixar anar el taló de l'esquí per a poder caminar. Botes d'esquí de muntanya Pells de foca, que es col·loquen a sota de cada esquí per a poder pujar pendents. El seu nom ve de l'animal marí la pell del qual es feia servir antigament per a fabricar l'accessori. Ganivetes, en cas d'haver de caminar sobre la neu dura. Roba adequada. Equip de seguretat: DVA Sonda Pala Material divers: Piolet Grampons Referències Vegeu també Cursa del Bassiero Ottorino Mezzalama Enllaços externs Itineraris al Pirineu Calendari de curses Reportatges fotogràfics Itineraris als Alps Skimountaineering.org: Esquí de muntanya de competició esquialpinisme.com: Itineraris i sortides d'esquí alpinisme per diferents massissos


text: Lesquí nòrdic és una disciplina d'esquí que comprèn tots els tipus d'esquí no fixats en el taló (el de l'esquí alpí), que comprèn les modalitats d'esquí de fons, salt amb esquís, biatló i esquí telemark, així com ocasionalment la del biatló. El nom d'esquí nòrdic ve de la creença que l'esquí té el seu origen a les terrenys plans dels països nòrdics. És cert que els primers indicis s'han trobat a Noruega però també s'han trobat proves a Rússia i a la Xina. Fins a la dècada del 1970 només hi havia un estil, ara anomenat clàssic, en el qual els esquiadors segueixen pistes paral·leles. Un nou tipus d'esquí de fons va ser popularitzat per l'americà Bill Koch, empenyent amb els esquís cap enfora de les pistes paral·leles. Referències Vegeu també Combinada nòrdica Esquí (objecte) Federació Internacional d'Esquí Jocs Olímpics d'Hivern Ull (déu) Esquí


text: Edimburg (Edinburgh en anglès; Dùn Èideann, en gaèlic escocès) és la capital d'Escòcia, i la segona ciutat en població del país després de Glasgow. Ubicada a la costa est d'Escòcia, a la vora del fiord del riu Forth i en l'autoritat unitària local de la ciutat d'Edimburg, és la capital d'Escòcia des del 1437 i seu del govern escocès. Va ser un dels centres més importants d'educació i cultura durant la Il·lustració, gràcies a la Universitat d'Edimburg. Els seus districtes The Old Town ('ciutat antiga') i The New Town ('ciutat nova') van ser designats Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO el 1995. Segons el cens de l'any 2009, té una població total d'uns 477.660 habitants. Edimburg és famosa pel seu Festival Internacional, el festival d'actuacions en viu més gran del món, i altres festivals desenvolupats a l'estiu de manera més o menys simultània, la majoria dels quals s'agrupen sota la denominació Festival d'Edimburg. Durant el festival, la població de la ciutat es duplica. Edimburg és la segona ciutat més visitada del Regne Unit, després de Londres, amb aproximadament 13 milions de turistes l'any. Geografia Edimburg es troba a l'est d'Escòcia, a la ribera sud del Forth, al costat dArthur Seat, un antic volcà. Ha estat la capital d'Escòcia des del 1492, i la seu del Parlament d'Escòcia des de la devolució, el 1999. La ciutat fou cremada pels anglesos el 1544 durant la Guerra angloescocesa del 1544-1551. El castell d'Edimburg està situat sobre una roca que domina la ciutat, i és una de les vistes més característiques de la ciutat. La Royal Mile és el carrer que baixa des del castell fins al Palau Reial de Holyroodhouse, la residència del rei a Edimburg. Prop del palau, hi ha l'actual seu del Parlament d'Escòcia, edifici dissenyat pel català Enric Miralles. Entre el castell i Princes Street (la principal avinguda comercial), hi ha una gran zona enjardinada (Princes Street Gardens), que ocupa el lloc d'un antic llac que es va dessecar. En aquest terreny dessecat també s'hi va construir la l'Estació d'Edimburg-Waverley, principal estació ferroviària al centre de la ciutat. Més al nord, hi ha la ciutat nova, que es va desenvolupar a finals del . A Edimburg, també hi ha la National Gallery of Scotland, la principal galeria d'art d'Escòcia, i inclou les obres mestres dels segles XV al XVII, com ara obres de Botticelli, Velázquez, Rafael, Rembrandt, Rubens i Tiziano. Edimburg també és coneguda pel festival de teatre que hi té lloc cada mes d'agost, i pel Hogmanay, una de les celebracions de Cap d'any més destacades del món. Geologia Uns 320 milions d'anys enrere, el magma expulsat del mantell per volcans es va refredar i solidificar formant taps volcànics de basalt, després, durant l'última edat de gel, les glaceres van erosionar l'àrea, i deixaren al descobert un pujol de basalt cap a l'oest, i un rastre de materials cap a l'est. Al mateix temps, la glacera va furgar el terreny als dos costats, deixant la vall de Grassmarket i Cowgate cap al sud, i el pantà Nor' Loch cap al nord. El pujol resultant avui dia forma el que es coneix com a Castle Rock ('Roca del Castell'), i el pantà Nor' Loch avui dia ja no és pantà, sinó els jardins Princes Street Gardens. Àrees de la ciutat L'històric centre d'Edimburg està dividit en dues grans àrees pels jardins Princes Street Gardens. Cap al sud, el panorama està dominat pel castell d'Edimburg, assentat en l'extingit tap volcànic que és Castle Rock, i la llarga franja que és la ciutat vella s'encamina per la seva vora. Cap al nord, hi ha Princes Street ('carrer dels prínceps') i la ciutat nova. Els jardins van ser fets el 1816 en el que havia estat el pantà Nor' Loch. Cap a l'oest del castell, hi ha el districte financer, que alberga edificis bancaris i d'asseguradores. Probablement, l'edifici més captivador, circular i fet en gres, és el Centre Internacional de Conferències d'Edimburg, o Edinburgh International Conference Centre. La ciutat vella i la ciutat nova d'Edimburg van ser declarades Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 1995. Old Town La ciutat vella ha preservat la seva estructura medieval i molts dels seus edificis de la Reforma protestant. Un extrem està tancat pel castell i l'artèria principal, petits carrers anomenats closes o wynds s'encaminen pujols avall als dos costats del carrer principal en forma de cruïlles. Hi ha places grans que marquen llocs d'importància com la catedral de Saint Giles i les corts. Altres notables llocs d'interès són el Museu Reial d'Escòcia, Surgeons' Hall, la Universitat d'Edimburg i nombrosos carrers subterranis, que són relíquies d'antigues classes de construcció. El plànol urbà, típic de moltes ciutats d'Europa del Nord, és especialment pintoresc a Edimburg, on el castell sobresurt des del pujol, les restes d'un tap volcànic, i el carrer principal llisca cap avall des d'un costat del pujol. A causa de l'espai limitat que permetia l'estreta cua del pujol, la ciutat vella es va transformar en una de les primeres ciutats amb apartaments o edificis residencials d'alt relleu. Els albergs de diversos pisos s'hi van tornar la norma del ençà. Durant el , la població de la ciutat vella era aproximadament de 80.000 residents. No obstant això, en temps moderns, la població va baixar significativament fins a únicament 4.000 habitants. Avui dia, viuen aproximadament 20.000 habitants a la ciutat vella. Com la població va estar un temps vacil·lant si construir fora de la muralla defensiva, la necessitat de residències i, per tant, d'edificis va créixer i créixer. Tràgicament, molts d'aquests edificis van ser destruïts pel gran incendi del 1824; la reconstrucció d'aquests edificis originaris feu canvis del nivell de terreny, la qual cosa va crear diversos passatges i carrers subterranis sota la ciutat vella. En 7 de desembre del 2002, un altre gran incendi arrasà la ciutat vella i va destruir part de Cowgate. També va destruir el famós club de comèdia The Gilded Balloon, i i una part del Departament d'Informàtica de la Universitat d'Edimburg, incloent-hi tota la biblioteca d'Intel·ligència Artificial. Ciutat nova La ciutat nova va ser la solució per a la superpoblació de la ciutat vella en el . La ciutat s'havia tornat massa compacta, limitant-se a la cua del pujol que els servia de defensa natural. El 1766, es va convocar un concurs per al disseny de la ciutat nova, que va guanyar James Craig, un arquitecte de 22 anys. El pla creat va ser un rígid plànol ortogonal, que concordava amb les idees de racionalisme de la Il·lustració escocesa. El carrer principal anava a ser George Street, que continua la línia natural des del nord de la ciutat vella. Als dos costats d'aquesta, paral·lels, hi ha els altres dos carrers principals: Princes Street i Queen Street. Princes Street s'ha convertit des de llavors en el principal carrer de compres d'Edimburg; poques edificacions georgianes hi van sobreviure. Aquestes avingudes estaven connectades per una sèrie de carrers perpendiculars. Enmig de la ciutat vella i la ciutat nova estava el llac Nor' Loch, que havia estat la font d'aigua de la ciutat i el lloc de drenatge. El 1816, Nor' Loch es va dessecar. Alguns plànols mostren que s'hi havia pensat a fer un canal, però es van crear els Princes Street Gardens en el seu lloc. L'excés de terra de la construcció dels edificis va ser llançat a la vall, creant el que ara es diu The Mound. A mitjan , la Galeria Nacional d'Escòcia i la Reial Acadèmia Escocesa van ser construïdes a The Mound, i es van fer túnels travessant The Mound cap a l'estació de ferrocarril Waverley. Leith Leith és el port d'Edimburg. Encara reté una identitat separada d'Edimburg, i va ser un tema de gran ressentiment quan, el 1920, Leith va ser incorporat a Edimburg. Fins i tot avui dia, el representant al parlament es diu que representa Edimburg “i” Leith. Amb el desenvolupament de Leith, Edimburg ha guanyat el comerç de diverses companyies de creuers que ara proveeixen rutes cap a Noruega, Suècia, Dinamarca, Alemanya i Països Baixos. Leith també acull el iot reial Britannia, que està ancorat rere un centre comercial. Leith ha estat recentment cèlebre per ser el lloc on actuen els protagonistes de la pel·lícula de culte Trainspotting. Clima Els edimburguesos solen dir que, a Edimburg, es poden veure les quatre estacions en un sol dia. Com la majoria d'Escòcia, Edimburg té un clima marítim moderat, que és calmat considerant la seva latitud nord. Els hiverns són tranquils, encara que està a la mateixa latitud que Moscou, Labrador i Groenlàndia, amb temperatures que rarament baixen dels 0 °C. Les temperatures durant l'estiu són relativament fresques, amb una mitjana de 13 °C. La proximitat del mar mitiga qualsevol variació considerable que afecti el clima o la temperatura. Donada la posició d'Edimburg entre la costa i les muntanyes, és coneguda com una ciutat de vents, amb vents provinents del sud-oest, que està associat amb vents càlids i inestables provinents del corrent del Golf que donen possibilitats de pluja. Els vents de l'est són usualment més secs, però freds. La ciutat està exposada a freqüents i intenses borrasques atlàntiques, que originen en molts casos forts vendavals que afecten la ciutat des d'octubre fins a març. Toponímia L'origen del nom de la ciutat es creu que procedeix del britònic Din Eidyn ('Fort d'Eidyn'), dels temps en què únicament era un fort. En el , els romans van documentar que els votadini eren una tribu britònica local i, en el , l'antic poema I Gododdin esmenta les celebracions d'uns guerrers al «gran saló d'Eidin». Després de ser atacada i conquerida pels bernicians anglosaxons, el nom va canviar a Edim-burh, procedent de l'anglosaxó i que significa 'Fort d'Edwin', possiblement referint-se al rei del Edwin de Northumbria. Tanmateix, és molt improbable que això sigui així, perquè el nom és anterior al rei Edwin. L'element burg és molt comú entre els noms de ciutats escoceses i en totes les llengües germàniques, perquè denomina una classe de ciutat caracteritzada per haver crescut al voltant d'una estructura central fortificada, com un fort o castell. La primera prova de l'existència de la ciutat com a entitat separada del fort es constata en una proclama del , que generalment es creu que data de l'any 1124, de David I d'Escòcia, la qual li atorga terreny a l'església de la Holy Rood d'Edimburg. Això suggereix que l'existència oficial de la ciutat s'origina entre els anys 1018 (quan el rei Malcolm II va assegurar la regió de Lothians dels northumbrians el 1124). La proclama es refereix als receptors en llatí com «Ecclisie Sancte Crucis Edwin esburgensi», la qual cosa podria indicar que la persona que va dictar la proclama creia que Edwin de Northumbria era la font originària del nom de la ciutat i va derivar la llatinització del que ells creien que era el nom antic. També pot ser que antany, abans del , el nom s'hagués alterat perquè inclogués una “w”. Si aquest hagués estat el cas, de tota manera anava a canviar aviat, ja que, en la dècada del 1160, Guillem I d'Escòcia va utilitzar el nom Edenesburch en una proclama (una altra vegada en llatí) confirmant la donació del 1124 per David I d'Escòcia. Els documents del mostren que el nom s'havia transformat en la forma actual, amb excepció de diferències ortogràfiques (Edynburgh o Edynburghe), que eren solament grafies comunes en aquesta època. La ciutat és afectuosament sobrenomenada Auld Reekie, que significa 'Vella Xemeneia' o 'Vella Fumejant' en escocès. Això es deu al fet que durant els temps en què la llenya i el carbó eren els únics combustibles disponibles, tots els fumerals tiraven grans quantitats de fum a l'aire. Auld Reekie també es referia a les terribles condicions sanitàries que causaven una gran pudor generalitzada en tota la ciutat. Alguns anomenaven Edimburg l'“Atenes del Nord”, per moltes raons. La primera és per la seva semblant topografia: la ciutat vella d'Edimburg té un paper similar al de l'Acròpoli. Les dues tenien terra plana i fèrtil que s'anava inclinant cap a un port a quilòmetres de distància. Encara que aquesta classe de topografia és comuna al sud d'Europa, no ho és tant al nord. L'època intel·lectual del , de vegades referida com la Il·lustració escocesa, va ser el punt clau per a proporcionar-li aquest sobrenom. Figures il·lustres com David Hume i Adam Smith van viure durant aquesta època. Havent perdut la seva importància política, molts esperaven que Edimburg pogués tenir un impacte sobre Londres semblant al d'Atenes sobre Roma. Un altre factor clau va ser la seva arquitectura neoclàssica, especialment la de William Henry Playfair i el Monument Nacional d'Edimburg. Un escriptor va bromejar una vegada: “la "Reykjavík del Sud" seria més apropiat!” Edimburg també es coneix com a "Dunedin", derivat del gaèlic escocès, Dùn Èideann. Dunedin, Nova Zelanda, es va anomenar originàriament "Nou Edimburg" i encara és sobrenomenada l'"Edimburg del Sud". Els poetes escocesos Robert Burns i Robert Fergusson de vegades van usar el nom en llatí de la ciutat, Edina, en algunes de les seves obres. Ben Jonson la va descriure com "l'altre ull de Bretanya" i Sir Walter Scott es va referir a la ciutat com "yon Empress of the North" ('llunyana emperadriu del nord'). Alguns escocesos es refereixen informalment a la ciutat com "Embra", per correspondre's amb el final del nom pronunciat en anglès. Economia Edimburg ha estat regularment una de les parts més pròsperes del Regne Unit. Ha tingut bona salut econòmica des de l'arribada, el 1999, del Parlament Escocès, que ha tingut un efecte sobre l'ocupació local, per ser la seu del govern a la ciutat i altres oficines del govern. El nivell de desocupació és un dels més baixos del país i el nivell de noves ocupacions és un dels més alts. La població d'Edimburg també està creixent significativament, sobretot a causa de migració estrangera i particularment de la resta del Regne Unit. L'economia d'Edimburg està basada en gran part en el sector de serveis, i en són el turisme i els serveis financers particularment importants, i l'educació i recerques d'altes tecnologies. El Bank of Scotland va ser fundat el 1695, en un acte del Parlament Escocès originari. El Royal Bank of Scotland va ser fundat el 1747 per reial cèdula i, encara que va arribar a ser el cinquè banc més gran del món per capitalització (el 2007), des de l'any 2011 sofreix un procés de nacionalització que n'afecta la majoria de l'estructura. La ciutat nova i el centre de la ciutat han estat tradicionalment seu de moltes companyies, però necessitats d'avui dia han causat que moltes se'n vagin de la zona. Cap a l'oest del centre de la ciutat hi ha el districte de negocis, que ara alberga grans companyies com Scottish Widows, Standard Life, el Banc Clydesdale i Baillie Gifford. Edinburgh Park és una zona de negocis a l'oest de la ciutat, a prop de l'Aeroport d'Edimburg, i ara té la seva estació de tren. HSBC, Royal Bank of Scotland i HBOS han establert els seus grans centres d'oficines en aquesta zona. Després de l'obertura del centre d'operacions del Royal Bank of Scotland, hi ha al voltant de 20.000 persones treballant als afores occidentals de la ciutat. Avui dia, els centres comercials i les botigues són molt importants per a l'economia. Els centres comercials St James Centre i Princes Mall van ser creats en els anys setanta; després, va obrir el Cameron Toll en els anys vuitanta. Uns altres de més recents són el Gyle a prop d'Edinburgh Park, Ocean Terminal a Leith i les places comercials de Hermiston Gait, Straiton i Fort Kinnaird. L'elaboració de begudes alcohòliques és una indústria tradicional, i encara que la cervesera Fountainbridge va tancar les portes el 2005, va deixar l'altra fàbrica de cervesa, la Caledonian Brewery, com la més gran de la ciutat, i la famosa Scottish & Newcastle encara manté el centre d'operacions a la ciutat. El turisme és una altra font econòmica important per a la ciutat. Edimburg és la ciutat més popular entre els turistes que visiten Escòcia, Glasgow n'és la segona. El nombre de turistes s'incrementa cada any, particularment amb aquells que vulguin estalviar, gràcies a l'expansió de l'Aeroport d'Edimburg i les connexions ferroviàries que connecten la ciutat amb la resta del país. El Festival Internacional d'Edimburg atreu milers de turistes, com també ho fa la festa al carrer d'Any Nou, Hogmanay. El Festival d'Edimburg a l'agost, per si solament, genera uns beneficis de £100 milions per a l'economia d'Edimburg. Un altre gran element per a la indústria turística d'Edimburg són les conferències o “turisme de negocis”, que són una gran contribució a l'economia. El 12 de març del 2004 es va atorgar a la ciutat l'estatus de Ciutat del Comerç Just. Cultura Edimburg alberga quatre universitats que totalitzen més de 100.000 estudiants. Té dues de les universitats més prestigioses d'Europa i del món, la Universitat d'Edimburg, pionera en informàtica i gestió, i la Universitat Heriot-Watt, coneguda sobretot pel seu departament d'enginyeria petrolífera. Les altres universitats d'Edimburg són la Universitat Napier i la Queen Margaret. Edimburg alberga gran quantitat de museus i biblioteques, molts dels quals són institucions nacionals. Entre aquests, s'inclouen la Biblioteca Nacional d'Escòcia, el Museu d'Escòcia, el Museu d'Edimburg, el Museu Reial, la Galeria Nacional d'Escòcia, amb obres de Botticelli, Rafael, Tiziano, Diego Velázquez, Watteau i Paul Gauguin. Altres museus importants de la ciutat són la Reial Acadèmia Escocesa, la Galeria Nacional Escocesa de Retrats, la Galeria Nacional Escocesa d'Art Modern, la Dean Gallery, el Museu Nacional de Guerra d'Escòcia, el Museu de la Infància i el Reial Jardí Botànic d'Edimburg. La majoria dels museus de la ciutat són gratuïts. Govern i política Edimburg és la seu del govern nacional i local. La legislatura unicameral d'Escòcia, el Parlament d'Escòcia, és a l'àrea de Holyrood. Diversos edificis d'importància del govern són dins de la ciutat, el govern electe d'Escòcia, la branca executiva del país, té oficines a Calton Hill i a Leith. Bute House, a Charlotte Square, és la residència oficial del primer ministre d'Escòcia. La ciutat d'Edimburg és administrada per tres nivells de govern, l'Ajuntament, el Parlament Escocès i el Parlament del Regne Unit. Govern local En el nivell local, Edimburg constitueix una de les 32 subdivisions d'Escòcia, i com a tal té un govern local, que està compost per dues branques governamentals, la legislativa i l'executiva. La branca legislativa local està composta per 58 representants electes, cadascú representant un districte de la ciutat, i en la branca executiva està el Lord Provost, o alcalde, però a diferència d'altres provosts escocesos i anglesos, el Lord Provost també és, ex officio, el representant oficial de la Corona Anglesa. Eleccions per a la governació local es convoquen cada 4 anys, incloent-hi la de Lord Provost, la qual cosa deixa als ciutadans que escullin el seu propi representant davant el rei, una cosa que solament altres quatre ciutats del Regne Unit tenen el privilegi de fer. Parlament escocès Les eleccions per al Parlament escocès es duen a terme sota el sistema de representació proporcional, i per tant Edimburg té sis representants al Parlament escocès, representant els ajuntaments electorals escocesos d'Edimburg nord i Leith, Edimburg central, Edimburg est i Musselburgh, Edimburg Pentlands, Edimburg sud i Edimburg oest. El Parlament escocès, a més de triar un representant per a cada ajuntament del país, també tria representants de cada "regió" del país, i com Edimburg forma la majoria de la regió de Lothians, és representat per set membres més al Parlament escocès. Parlament britànic En la Cambra dels Comuns del Regne Unit, la ciutat està representada pels cinc ajuntaments electorals britànics d'Edimburg sud, Edimburg oest, Edimburg sud-oest, Edimburg nord i Leith, i Edimburg est, amb membres electes sota el sistema de representació directa. L'ajuntament d'Edimburg central va deixar d'existir per reestructuració electoral en el 2005 i es va dividir entre els altres ajuntaments, amb excepció d'Edimburg sud, i l'ajuntament d'Edimburg Pentlands es va adherir en gran part al d'Edimburg sud-oest. Persones il·lustres David Hume (1711 - 1776), filòsof. Walter Scott (1771 - 1832), escriptor Mary Ann Paton (1802-1854), soprano i concertista. Jemima Blackburn (1823-1909), dibuixant, pintora i ornitòloga Eufrosina Parepa Rosa (1836-1874), soprano. Anderson Gray McKendrick (1876-1943), epidemiòleg i matemàtic Leslie Cunningham (1895-1946), matemàtic i militar Annie Numbers, química. Sean Connery (1930), actor. Fraser Stoddart (1942), químic, Premi Nobel de Química de 2016. Angus Deaton (1945), economista, Premi Nobel d'Economia de 2015. Tony Blair (1953) advocat i polític, Primer Ministre del Regne Unit (1997-2007). Irvine Welsh (Leith, 1958): escriptor de realisme brut. Vegeu també Galeria Nacional d'Art Modern d'Escòcia Edinburgh College of Art Referències Enllaços externs Oficina nacional de turisme d'Escòcia.


text: Lenginyeria de programari és la disciplina o àrea de la informàtica que ofereix mètodes i tècniques per a desenvolupar i mantenir un programari de qualitat. La creació del programari és un procés intrínsecament creatiu, l'enginyeria de programari pretén sistematitzar aquest procés amb la finalitat d'acotar el risc del fracàs en la consecució de l'objectiu creatiu i ho fa per mitjà de diverses tècniques que s'han demostrat adequades a partir de l'experiència prèvia. Aquesta enginyeria tracta amb àrees molt diverses de la informàtica i de les ciències de la computació, com ara la construcció de compiladors i els sistemes operatius; utilitza totes les fases del cicle de vida del desenvolupament de qualsevol tipus de sistemes d'informació i és aplicable a infinitat d'àrees: negocis, investigació científica, medicina, logística, banca, control del trànsit, meteorologia, dret, Internet... El terme enginyeria de programari va ser popularitzat l'any 1968 a la NATO Software Engineering Conference -que va tenir lloc a Garmisch, Alemanya- pel seu president F.L. Bauer, i s'ha fet servir àmpliament des de llavors. La disciplina d'enginyeria de programari comprèn coneixements, eines, i mètodes per a la definició de requisits de programari, i la realització de tasques de disseny de programari, programació de computadores, disseny d'interfícies d'usuari, proves de programari, i manteniment de programari. L'enginyeria de programari també es basa en coneixements de ciències de la computació, enginyeria de la computació, gestió, matemàtiques, gestió de projectes, gestió de la qualitat, ergonomia de programari, i enginyeria de sistemes. El terme enginyeria de programari ha generat certa polèmica, ja que és discutible que el desenvolupament de programes informàtics sigui més un art que una ciència, i que tractar d'imposar disciplines de l'enginyeria sobre un tipus d'art, com el que representa una bona pràctica a la creació de programari, és un exercici inútil. L'Institut d'Enginyers Elèctrics i Electrònics defineix "Enginnering programari" com l'aplicació d'un enfocament sistemàtic, disciplinat, un enfocament quantificable al desenvolupament, operació i manteniment del programari, i l'estudi d'aquests enfocaments, és a dir, l'aplicació d'Enginyeria del programari. L'enginyeria de software va aparèixer per primera vegada el 1968 a la Conferència d'Enginyeria de Software de l'OTAN i estava destinada a suscitar la reflexió sobre l'actual "crisi del programari" en aquell moment. Des d'aleshores, ha continuat com a professió i el su camp d'acció és dissenyar, implementar i millorar el programari que és de més qualitat, més accessible, més fàcil de mantenir i més ràpid de desenvolupar. Atès que el camp és encara relativament jove en comparació amb els seus germans dels camps de l'enginyeria, hi ha molt debat sobre què és realment l'enginyeria de programari, i si s'ajusta a la definició clàssica de l'enginyeria. Tot i que és discutible l'impacte que ha tingut durant el desenvolupament de programes efectius als últims 40 anys, el futur del camp sembla brillant d'acord amb Money Magazine i Salary.com que van qualificar l'"enginyeria de programari" com el millor treball als Estats Units en 2006. Història Quan els primers equips digitals moderns van aparèixer a la dècada del 1940, les instruccions per fer-los funcionar s'implementaven directament a la màquina. Els professionals es van adonar ràpidament que aquest disseny no era flexible i se'ls va acudir l'"arquitectura de programa emmagatzemat", o l'arquitectura de Von Neumann. Així, la primera divisió entre "maquinari" i "programari", va començar amb abstracció, i es va fer servir per tractar la complexitat de la computació. Els llenguatges de programació van començar a aparèixer a la dècada del 1950 i això és també un altre pas important a l'abstracció. Els principals idiomes com el Fortran, ALGOL, i Cobol van ser alliberats a finals del 1950 per fer front a científics, algorísmica, i els problemes de negocis. E.W. Dijkstra va escriure el seu treball seminal, "Go-to statement considered harmful", el 1968 i David Parnas va introduir el concepte clau de la modularitat i ocultació d'informació el 1972 per ajudar els programadors a bregar amb la complexitat, cada vegada més gran, dels sistemes informàtics. Un sistema de programari per a la gestió del maquinari anomenat sistema operatiu també va ser introduït, en particular per Unix, el 1969. El 1967, el Simula va introduir el llenguatge de programació orientada a objectes paradigma. Aquests avenços en el programari es van trobar amb més avenços en el maquinari. A la dècada del 1970, el microordinadors es va introduir, per la qual cosa va ser econòmic pels aficionats d'obtenir un ordinador i es comença a escriure programari per a aquest motiu. Això, al seu torn, va conduir al, ara famós, ordinador personal (PC) i Microsoft Windows. El Desenvolupament de Software Cicle de Vida o SDLC també comencen a aparèixer com un consens per a la construcció centralitzada del programari als anys 1980. A final del 1970 i principis del 1980, es va veure la introducció de diversos nous Simula inspirats en els llenguatges de programació orientada, incloent-hi C, Smalltalk, i Objective C. Els codis oberts de programari van començar a aparèixer als anys 90 en forma de Linux, i altres programaris van presentar el "basar" o l'estil descentralitzat de la construcció del programari. Després d'Internet i el World Wide Web va arribar, a mitjans dels 90, el canvi de l'enginyeria de programari, una vegada més. Els Sistemes distribuïts van guanyar influència com una forma de disseny de sistemes, i el llenguatge Java de programació es va introduir amb la seva pròpia màquina virtual com un pas més en l'abstracció. Programadors col·laboradors i van escriure el Manifest àgil, que va afavorir els processos més lleugers per crear una forma més econòmica i oportuna de programari. Implicacions socioeconòmiques L'enginyeria de programari afecta l'economia i les societats de diverses maneres. A més a més, amb la indústria del llenguatge s'estan trobant cada vegada més camps d'aplicació a escala global. L'enginyeria de programari canvia la cultura del món a causa de l'ús generalitzat de l'ordinador. El correu electrònic (e-mail), la WWW i la missatgeria instantània permeten a la gent interaccionar de noves maneres. El programari baixa el cost i millora la qualitat dels serveis de salut, els departaments de bombers, les dependències governamentals i altres serveis socials. Els projectes reeixits on s'han utilitzat mètodes d'enginyeria de programari inclouen GNU / Linux, el programa del transbordador espacial, els caixers automàtics i molts altres. Metodologia Un objectiu de dècades ha estat trobar processos i metodologies, que fossin sistemàtics, predictibles i repetibles, per tal de millorar la productivitat en el desenvolupament i la qualitat del producte software. Etapes del procés L'enginyeria de programari requereix dur a terme nombroses tasques, dins d'etapes com les següents: Anàlisi de requisits Extreure els requisits d'un producte de programari és la primera etapa per crear-lo. Mentre que els clients pensen que ells saben allò que el programari ha de fer, es requereix habilitat i d'experiència en l'enginyeria de programari per a reconèixer requisits incomplets, ambigus o contradictoris. El resultat de l'anàlisi de requisits amb el client es plasma en el document ERS, Especificació de Requisits del sistema. Així mateix, es defineix un diagrama d'Entitat/Relació, en què es plasmen les principals entitats que participaran en el desenvolupament del programari. La captura, anàlisi i especificació de requisits és una part crucial; d'aquesta etapa depèn en gran manera l'assoliment dels objectius finals. S'han ideat models i diversos processos de treball per a aquestes finalitats. Tot i que encara no està formalitzada, ja es parla de l'anàlisi de requisits. L'IEEE Std 830-1998 normalitza la creació de les especificacions de requisits de Programari (Software Requirements Specification). Especificació L'especificació de requisits descriu el comportament esperat en el programari un cop desenvolupat. Gran part de l'èxit d'un projecte de programari radicarà en la identificació de les necessitats del negoci (definides pel client o el director de producte), així com la interacció amb els usuaris funcionals per a la recollida, classificació, identificació, priorització i especificació dels requisits del programari. D'entre les tècniques utilitzades per a l'especificació de requisits se'n troben: Casos d'Ús, més rigorosos i formals. Històries d'usuari, més àgils i informals. Arquitectura La integració d'infraestructura, desenvolupament d'aplicacions, bases de dades i eines gerencials, requereixen capacitat i lideratge per poder ser conceptualizats i projectats en un futur, solucionant els problemes d'avui. El rol en el qual es deleguen totes aquestes activitats és el de l'arquitecte. L'arquitecte del software és la persona que afegeix valor als processos de negoci gràcies a la seva aportació important de solucions tecnològiques. L'Arquitectura de Sistemes en general, és una activitat de planificació, ja sigui a nivell d'infraestructures de xarxa i hardware, o de software. L'arquitectura de software consisteix en el disseny de components d'una aplicació (entitats del negoci), generalment utilitzant patrons d'arquitectura. El disseny arquitectònic ha de permetre visualitzar la interacció entre les entitats del negoci i a més pot ser validat, per exemple, mitjançant els diagrames de seqüència. Un disseny arquitectònic descriu en general com es construirà una aplicació de software. Per això es documenta utilitzant diagrames, per exemple: Diagrama de classes. Diagrama Entitat-Relació Diagrama de Diagrames de desplegament. Diagrama de seqüència. Els dos primers són els mínims necessaris per descriure l'arquitectura d'un projecte, i, depenent de l'abast, complexitat i necessitats del projecte, els arquitectes trien quins diagrames elaboren. Programació Reduir un disseny a codi pot ser la part més òbvia del treball d'enginyeria de programari, però no necessàriament és la que demana més treball i ni la més complicada. La complexitat i la durada d'aquesta etapa està íntimament relacionada amb el o els llenguatges de programació utilitzats, així com amb el disseny prèviament realitzat. Prova Consisteix a comprovar que el programari realitzi correctament les tasques indicades en l'especificació del problema. Una tècnica de prova és provar per separat cada mòdul del programari, i després provar-lo de forma integral, per així arribar a l'objectiu. Es considera una bona pràctica que les proves siguin efectuades per algú que no sigui el desenvolupador que el va programar, idealment una àrea de proves, sense perjudicis perquè el programador faci les seves pròpies proves. En general, hi ha dues grans formes d'organitzar una àrea de proves, la primera és que estigui formada per personal inexpert i que desconegui el tema de proves, d'aquesta manera s'avalua que la documentació lliurada sigui de qualitat, que els processos descrits són tan clars que qualsevol pot entendre'ls i el programari fa les coses tal com estan descrites. El segon enfocament és tenir una àrea de proves conformada per programadors amb experiència, persones que saben sense més indicacions en quines condicions pot fallar una aplicació i que poden posar atenció en detalls que personal inexpert no consideraria. Documentació Tot el que està relacionat amb la documentació del propi desenvolupament del programari i de la gestió del projecte, passant per models (UML), diagrames, proves, manuals d'usuari, manuals tècnics, etc.; tot amb el propòsit d'eventuals correccions, usabilitat, manteniment futur i ampliacions al sistema. Aquesta part és força important, ja que des de sempre es pensa el producte des de zero, i el client final no arribarà a entendre-ho tan bé com nosaltres. Per això cal documentar tot el material existent. Proves, manuals, instruccions específiques...tot en general, per tal que el client sempre sigui capaç de resoldre ell tot sol un possible problema de conceptes. Manteniment Mantenir i millorar el software per arreglar errors i aplicar nous requisits. Això pot requerir més temps que fins i tot el mateix desenvolupament inicial del software. Al voltant d'un 60% de tota l'enginyeria del software té a veure amb el manteniment. Una petita part del treball consisteix a solucionar errors, o bugs. La major part consisteix a estendre el sistema per fer noves aplicacions. De manera similar, al voltant del 60% de tota l'enginyeria civil, arquitectura i treballs de construcció és donar manteniment. Models de desenvolupament de programari L'enginyeria de programari té diversos models, paradigmes o filosofies de desenvolupament en els quals es pot donar suport per a la realització de programari, dels quals podem destacar aquests per ser els més utilitzats i els més complets: Model cascada o Clàssic (model tradicional). Model espiral (model evolutiu). Desenvolupament per etapes. Desenvolupament iteratiu i creixent o iterativa i incremental. RAD (Rapid Application Development). Desenvolupament concurrent. RUP (Model Racional). UML. L'enginyeria de programari té a veure amb diversos camps en diferents formes: Matemàtiques: Els programes tenen moltes propietats matemàtiques. Per exemple: la correcció i la complexitat de molts algorismes són conceptes matemàtics que poden ser rigorosament provats. L'ús de les matemàtiques a l'EP és anomenat mètodes formals. Creació: Els programes són construïts en una seqüència de passos. El fet de definir pròpiament i dur a terme aquests passos, com en una línia d'acoblament, és necessari per millorar la productivitat dels desenvolupadors i la qualitat final dels programes. Aquest punt de vista inspira els diferents processos i metodologies que trobem a l'EP. Gestió de Projectes : El programari comercial (i la majoria del no comercial) requereix gestió de projectes. Hi ha pressupostos i establiment de temps, gent per liderar, recursos (espai d'oficina, ordinadors) per adquirir... Tot això encaixa apropiadament amb la visió de la Gestió de Projectes. Art: Els programes contenen molts elements artístics. Les interfícies d'usuari, la codificació, etc. Fins i tot, la decisió per un nom d'una variable o una classe. Fases de desenvolupament del programari El lliurament de programari és la distribució, ja sigui pública o privada, d'un producte nou o millorat en forma de programa per a ordinador. Cada cop que es canvia un programa o sistema, els enginyers informàtics i les empreses que realitzen el treball decideixen com canviaran o lliuraran aquests productes. Les actualitzacions de programari són un mètode de distribució de canvis, així com les descàrregues i els discos compactes. Professió Els requisits legals per a la concessió de llicències o certificació d'enginyers de programari professionals varien al voltant del món. Al Regne Unit, la British Computer Society autoritza enginyers de programari i membres de la societat a convertir-se en Enginyers Col·legiats (CEng), mentre que en algunes zones del Canadà, com Alberta, Colúmbia Britànica, Ontario, i el Quebec, els enginyers de programari poden mantenir la designació d'Enginyer Professional (P. Eng) i/o la designació de Sistemes d'Informació Professional (ISP). Al Canadà, hi ha un requisit legal per obtenir el P. Eng quan es vol utilitzar el títol de "enginyer" o en la pràctica d'"enginyeria de programari". Als Estats Units, a partir del 2013, hi ha un examen d'enginyer professional NCEES d'Enginyeria de Software, que permet els enginyers de programari d'obtenir la llicència i ser reconeguts. La llicència obligatòria està actualment sent objecte d'un intens debat, i percebuda com a polèmica. En algunes parts dels EUA com Texas, l'ús del terme d'Enginyer està regulat per la llei i reserva el seu ús només per a persones que tenen una llicència d'enginyer professional. L'IEEE informa que no es requereix la llicència d'enginyer professional llevat que l'individu treballi per al públic en matèries en què la salut dels altres podria estar en risc, o si l'enginyer no compleix amb els requerits estàndards de l'estat en particular. Les llicències d'enginyer professionals són específiques per a l'estat que les ha atorgat, i han de ser represes amb regularitat. El IEEE Computer Society i l'ACM, les dues principals organitzacions professionals de l'enginyeria de programari, publiquen guies per a la professió de l'enginyeria de programari. L'IEEE Guia per al Cos d'Enginyeria del Software de coneixement - 2004 Versió, o SWEBOK, defineix l'àmbit i descriu el coneixement que la IEEE espera que un enginyer de programari ha de tenir. L'IEEE també promulga una "Codi Ètic d'Enginyeria de Programari".<ref>{{Ref-web |url=http://www.computer.org/portal/cms_docs_computer/computer/content/code-of-ethics.pdf |títol=''Enginyeria de Programari de Codi d'Ètica " |consulta=2011-06-24 |arxiuurl=https://web.archive.org/web/20110629124254/http://www.computer.org/portal/cms_docs_computer/computer/content/code-of-ethics.pdf |arxiudata=2011-06-29}}</ref> Ocupació El 2004, l'U. S. Bureau of Labor Statistics comptà 760.840 enginyer de programaris ocupats als EUA i, al mateix període, hi va haver uns 1,4 milions de professionals empleats en els EUA en totes les disciplines d'enginyeria combinades.<ref>Oficina d'Estadístiques Laborals, Departament de Treball dels EUA, [ftp://ftp.bls.gov/pub/news.release/ocwage.txtUSDL 05-2145: Occupational Employment and Wages, novembre de 2004], el Quadre 1</ref> A causa de la seva relativa novetat com un camp d'estudi, la formació acadèmica a l'enginyeria de programari sovint s'ensenya com a part d'un pla d'estudis d'informàtica, i com a resultat, la majoria dels enginyers de programari tenen títols de ciències de la computació. La majoria d'enginyers de programari treballen com a empleats o contractistes. Els enginyers de programari treballen amb empreses, organismes governamentals (civils o militars), i organitzacions no lucratives. Alguns enginyers de programari treballen per a si mateixos, com a independents. Algunes organitzacions compten amb especialistes per dur a terme cada una de les tasques del procés de desenvolupament de programari; altres organitzacions requereixen els enginyers de programari per a fer-ne només algunes, o totes elles. En els grans projectes, les persones poden especialitzar-se en una sola funció. En els projectes petits, les persones poden omplir diversos rols o tots al mateix temps. Algunes especialitzacions són: la indústria (analistes, arquitectes, desenvolupadors, emprovadors, suport tècnic, administradors...) i a l'acadèmia (educadors, investigadors). Hi ha un debat considerable sobre les perspectives futures d'ocupació pels enginyers de programari i altres IT professionals. Per exemple: un mercat de futur en línia anomenat el "Futur de la TI: ITJOBS llocs de treball als Estats Units" intenta respondre si hi haurà més llocs de treball de TI, incloent-hi enginyers de programari, l'any 2012 dels que n'hi havia el 2002. Certificació La certificació professional dels enginyers de programari és un tema polèmic, amb algunes organitzacions professionals que hi donen suport, i altres que afirmen que no és apropiat donat l'actual nivell de maduresa en la professió. Alguns ho veuen com una eina per millorar la pràctica professional; "L'únic propòsit dels enginyers de programari de llicència és per protegir el públic''". L'ACM tenia un programa de certificació professional a la dècada de 1980 que es va suspendre per la manca d'interès. L'ACM ha examinat la possibilitat de la certificació professional dels enginyers de programari a finals del 1990, però finalment es va decidir que aquesta certificació no era l'adequada per a la pràctica professional de l'enginyeria industrial de programari. A 2006 l'IEEE havia certificat a més de 575 professionals de programari. El Software Engineering Institute ofereix certificació en temes específics com la seguretat, la millora de processos i arquitectura de programari. La majoria de certificacions en els programes de la tecnologia IT estan orientades a tecnologies específiques, i són gestionades pels venedors d'aquestes tecnologies. Aquests programes de certificació s'adapten a les institucions que donen feina a persones que utilitzen aquestes tecnologies. Responsabilitat En un projecte la responsabilitat serà compartida per tots els integrants que el conformen, encara que no serà repartida en parts iguals. El programari demana una clara distribució de la responsabilitat entre els diferents rols que es donen en el procés de producció. L'enginyer de programari té una responsabilitat moral i legal limitada a les conseqüències directes. Disciplines relacionades amb l'enginyeria del programari L'enginyeria de programari es podria dividir en: Anàlisi de requisits. Prototipatge. Desenvolupament de programari. Proves de programari. Manteniment de programari. Convenció sobre configuració. Eines CASE. L'enginyeria de programari està relacionada amb les disciplines de ciències de la computació, gestió de projectes i enginyeria de sistemes. Informàtica L'enginyeria de programari és considerada un subcamp de la informàtica per molts acadèmics. Molts dels fonaments de l'enginyeria de programari provenen de la informàtica.Gestió de projectes La construcció d'un sistema de programari es considera, generalment, com un projecte i pren prestats molts principis del camp de la gestió de projectes.Enginyeria de sistemes''' Els enginyers de sistemes s'han ocupat de la complexitat dels sistemes durant moltes dècades i el seu coneixement s'aplica a molts problemes d'enginyeria de programari. Subdisciplines L'enginyeria de programari pot ser dividit en deu subdisciplines, que són: Requisits de programari: L'anàlisi de l'obtenció, especificació i validació de requisits de programari. Disseny de programari: El disseny del programari se sol fer amb Computer-Aided Software Engineering (CASE) i l'ús de normes per al format, com el Llenguatge Unificat de Modelat (UML). Desenvolupament de programari: La construcció de programari a través de la utilització de llenguatges de programació. Proves de programari. Manteniment de programari: Els sistemes de programari sovint tenen problemes i necessiten millores després d'un llarg temps des de la primera prova. En aquest subcamp es tracten aquests problemes. Gestió de configuració de programari: Com que els sistemes de programari són molt complexos, la seva configuració (com ara el control de versions i control de codi font) han de ser gestionats en un mètode normalitzat i estructurat. Gestió d'enginyeria de programari: La gestió dels sistemes de programari s'inspira en gran manera a partir de gestió de projectes, però hi ha matisos trobats en el programari que no es veu en les disciplines de gestió. Procés de desenvolupament de programari: El procés de construcció de programari és objecte d'acalorats debats entre els professionals sobre els principals paradigmes i l'agilitat del desenvolupament de programari o el model en cascada. Les eines d'enginyeria de programari, vegeu Eines CASE. La qualitat del programari. Educació El coneixement de la programació és el principal requisit per a convertir-se en un enginyer de programari, però no és suficient. Molts enginyers de programari tenen títols en informàtica a causa de la manca de programes d'enginyeria de programari a l'educació superior. Tanmateix, això ha començat a canviar amb la introducció de noves titulacions d'enginyeria de software, especialment en l'educació de postgrau. Un programa internacional per a les titulacions d'enginyeria de programari de pregrau va ser definit pel CCSE. Steve McConnell opina que pel fet que la majoria de les universitats ensenyin ciències de la computació en lloc d'enginyeria de programari, hi ha una veritable escassetat d'enginyers de programari. El 2004, el IEEE Computer Society va produir el SWEBOK, que ha esdevingut un estàndard ISO que descriu el cos de coneixement cobert per un enginyer de programari. La Comissió Europea al programa Erasmus Mundus ofereix una màster europeu, anomenat Màster Europeu en Enginyeria de Programari per als estudiants d'Europa i també fora d'Europa. Aquest és un programa conjunt (doble titulació) amb la participació de quatre universitats a Europa. Organitzacions Software Engineering Institute (SEI). Association for Computing Machinery (ACM). British Computer Society (BCS). IEEE Computer Society. RUSSOFT. Society of Software Engineers. Referències Vegeu també Patró de disseny (informàtica). Patró arquitectònic (informàtica). Enertrònica. Bibliografia Enllaços externs Computing Curricula 2005: L'informe general de la Força de Tasca Conjunta de Computing Curricula ACM / AIS / IEEE-CS Directrius de pla d'estudis per a programes de grau en Enginyeria de Programari de la Força de Tasca Conjunta de plans d'estudis d'Informàtica ACM / IEEE-CS Directrius per Grau Associat de transferència de Currículum en Enginyeria de Programari per l'ACM de Dos Anys de Colegio del Comitè d'Educació i la Força Especial Conjunta d'Enginyeria del Software Association for Computing Machinery IEEE Computer Societat Guia per al Cos d'Enginyeria del Software de Coneixement Computer Software Engineers - Definició i estadístiques dels EUA Oficina d'Estadístiques del Treball IEEE Software Engineering Online Guia de l'estudiant per a Projectes d'Enginyeria de Software - una guia en línia gratuït per als estudiants que prenen cursos del projecte ES


text: Astronomia: Estrella, sinònim d'estel, astre que emet llum pròpia Estrella del matí, o del vespre, és el nom popular de Venus (planeta) quan és visible abans o després de la sortida del Sol Biografies: Estrella Cabeza Candela, tennista catalana Estrella Morente, cantant de flamenc espanyola, filla del cantaor Enrique Morente Cinema: s'anomena estrella als actors o actrius que han aconseguit gran fama popular Geometria: polígon estrellat, tipus de polígon Símbol: Estrella (símbol) Estrella de David, estrella de sis puntes lligada al poble jueu Estrella roja, insígnia de l'exèrcit soviètic Toponímia: Estrella (Madrid), barri de Madrid La Estrella, municipi de Toledo Zoologia: Asteroidea, animal marí conegut amb el nom destrella de mar Miscel·lània: Estrella Damm, cervesa lager catalana Alfonso und Estrella òpera de Franz Schubert Vegeu també Estel (desambiguació) Star