text: Els instruments de corda o instruments cordòfons són, de la Classificació de Sachs-Hornbostel, instruments musicals que produeixen el so quan l'instrumentista fa vibrar unes cordes tibades entre dos punts fixats en l'instrument, les quals cordes transmeten aquesta vibració a una taula harmònica, que és la part superior de la caixa de ressonància, generalment de fusta (o bé, en el cas dels instruments de corda elèctricament amplificats, a unes pastilles electromagnètiques connectades a un amplificador i uns altaveus). Segons cada instrument, el músic les toca amb els dits, la mà o una pua o plectre, les frega amb un arquet o les pica amb un martellet, etc.; en aquests dos darrers casos, ho pot fer directament o a través d'un mecanisme connectat a un teclat. La freqüència de l'ona generada (i per tant la nota produïda) depèn de la longitud de la porció de corda que vibra, de la tensió de cada corda, del pes per unitat de longitud de la corda i del punt en què la corda és excitada. El timbre varia segons la forma i el material de la caixa de ressonància. El fons és la tapa inferior de la caixa de ressonància dels cordòfons; la seva funció és acústica i subordinada a la taula harmònica. Grups de cordòfons, segons l'acció Instruments de corda fregada Els instruments de corda fregada son instruments que obtenen un so per la vibració de cordes (generalment de metall, o d'intestí), quan són fregades amb l'arquet o arc. Ocasionalment es pot pinçar la corda amb els dits (pizzicato) per produir determinats sons. Exemples de cordes fregades: el violí, la viola, el violoncel, el contrabaix (sense trasts); la guitarra, el banjo, la bandúrria, la viola d'arc o viola de gamba, la viola de roda (amb trasts). Instruments de corda pinçada Un instrument de corda pinçada és un instrument que sona per la vibració d'una o -més sovint- diverses cordes, que entren en vibració quan són polsades o pinçades. Les tècniques per polsar o pinçar les cordes són diverses. Es poden polsar directament amb els dits o bé amb accessoris diversos. Si es fa amb els dits, es poden polsar una o més cordes simultàniament de manera que cada dit polsa una sola corda o bé polsar-les gairebé simultàniament, tal com es fa, per exemple, amb la guitarra quan s'executen acords. En el primer cas, i segons els tipus de timbre que es persegueixi, la corda pot ser polsada amb l'ungla o sense que aquesta arribi a tocar la corda; en el segon cas s'obté un so més dolç. En el cas que es polsi amb l'ajut d'algun accessori, el més freqüent són les pues i els plectres, que poden ser subjectats amb dos o més dits, o bé accionats a través d'un teclat que, al seu torn acciona un mecanisme que mou el plectre. En el primer cas, l'habitual és polsar només una corda en cada moment, llevat que l'execució sigui amb acords. Per exemple, la guitarra elèctrica es toca amb pua i l'ud -instrument popular de molts països àrabs-, amb plectre. Entre els instruments en què els plectres s'accionen per mitjà de teclats destaquen el virginal, l'espineta i el clavecí. Instruments de corda percudida Els instruments de corda percudida reben aquest nom perquè es fan sonar les cordes percudint-les (donant-hi cops). En tocar una tecla, s'acciona un mecanisme que porta un martellet folrat i que percudeix la corda produint el so. L'instrument de corda percudida més conegut és el piano. Un altre instrument de corda percudida és el clavicordi, que va tenir un gran predicament durant els segles i . Grups de cordòfons, segons la forma Segons l'estructura i forma de l'instrument es classifiquen en quatre grups: cítares: si les cordes estan col·locades en un pla paral·lel a la caixa de ressonància, com en el piano. llaüts: si les cordes estan col·locades en un pla paral·lel a la caixa de ressonància de la qual surt un mànec per sobre el qual passen les cordes, com en el violí. Lires: si les cordes estan col·locades en un pla paral·lel a la caixa de ressonància de la qual surten dos mànecs paral·lels entre els quals hi ha un travesser on se subjecten les cordes, com en la lira grecoromana. arpes: si les cordes estan col·locades un pla perpendicular a la caixa de ressonància, com en l'arpa. Vegeu també Història de la classificació dels instruments musicals Teoria de la música Cigar box guitar Adungu Corda Referències


source: wikipedia

text: Els camaleons (Chamaeleonidae) són una família de sauròpsids (rèptils) escatosos. Tenen un aspecte molt característic que els fa inconfusibles, com el cos comprimit, la llengua molt llarga i la cua prènsil, i es ben coneguda la seva capacitat de canviar de color en funció del seu entorn o del seu estat d'ànim. Etimologia El mot «camaleó» deriva del llatí chamaeleo, que al seu torn prové del grec χαμαιλέων (khamailéōn), paraula formada per χαμαί (khamai) 'a terra' i λέων (léon) 'lleó'. La paraula grega es un calc de l'accadi nēš qaqqari, «lleón terrestre». Característiques La seva longitud oscil·la des de pocs centímetres fins a 63 cm, aproximadament. Tenen un cos comprimit lateralment amb potes llargues i primes i els seus dits estan dividits en dos grups de dos i tres dits que els permeten agafar-se a les branques. Tenen una cua llarga i corbada i prènsil. Molts camaleons tenen el cap gros i els mascles poden arribar a tenir fins a tres banyes, que de vegades utilitzen per al combat. Tenen el coll curt i de mobilitat limitada, cosa que supleix amb els seus ulls grans, que poden moure en totes direccions de manera independent l'un de l'altre. No tenen timpans auditius externs. Història natural Són coneguts per la seva capacitat de canviar de color en pocs segons (mimetisme), quan se senten amenaçats i en resposta a canvis de temperatura, llum, color i altres alteracions ambientals. Aquest canvi de color és degut a l'acció d'hormones que afecten unes cèl·lules pigmentàries especials presents a la pell. No obstant això, els camaleons no sempre canvien de color per adaptar-se al medi que els envolta, sinó que sovint ho fan en funció del seu estat d'ànim (por, excitació, etc.). Viuen generalment als arbres i s'alimenten d'insectes utilitzant una llengua molt llarga i enganxosa que projecten cap a l'exterior. Algunes espècies grans també cacen vertebrats com ara ratolins. Obtenen l'aigua que necessiten de la rosada dipositada sobre les fulles dels arbres. La majoria de les espècies en són ovípares i ponen entre 30 i 40 ous amb closca semitransparent, que són enterrats per la femella. El període d'incubació dels ous varia segons l'espècie i pot oscil·lar d'entre 2-3 mesos fins a 9 mesos. Algunes espècies de l'Àfrica del Sud i de les regions muntanyoses de l'Àfrica oriental són ovovivípares. Distribució Les espècies de la família dels camaleònids es distribueix per tota la costa mediterrània africana i pel sud d'Anatòlia, Àfrica subsahariana, l'Índia, Sri Lanka i les Illes Seychelles, amb una gran diversitat a l'illa de Madagascar. A la península Ibèrica i a Europa només hi viu el camaleó comú (Chamaeleo chamaeleon), el camaleó mediterrani, que actualment es troba en perill d'extinció, i que es troba en punts molt concrets de la geografia andalusa, murciana i a Portugal, on es troba a l'Algarve, també hi ha poblacions a Itàlia i Creta. Taxonomia La família dels camaleònids inclou 11 gèneres i un total de 213 espècies repartits en dues subfamílies: Subfamília Chamaeleoninae (camaleons típics) Gènere Bradypodion Gènere Calumma Gènere Chamaeleo Gènere Furcifer Gènere Kinyongia Gènere Nadzikambia Gènere Archaius Gènere Trioceros Subfamília Brookesiinae (camaleons nans) Gènere Brookesia Gènere Rhampholeon Gènere Rieppeleon Galeria Referències Enllaços externs http://www.chameleonsonline.com


text: Ciutadella (arquitectura), fortificació amb baluards per protegir o dominar una plaça determinada Toponímia: Ciutadella de Menorca, ciutat a la costa oest de l'illa de Menorca Ciutadella de Roses La Ciutadella (Castellciutat), fortalesa del poble de Castellciutat (la Seu d'Urgell, Alt Urgell) Fortalesa de la Ciutadella, fortalesa militar a Barcelona construïda després de la guerra de Successió enderrocada a mitjans del segle XIX Parc de la Ciutadella, parc públic al districte de Ciutat Vella de Barcelona Barri de la Ciutadella, barri de Barcelona situat al voltant del parc de la Ciutadella


text: El Colosseu o Coliseu (llatí: Colosseum; italià: Colosseo) fou el major amfiteatre de l'Imperi Romà. Es troba just a l'est del Fòrum Romà. Bastit al i conegut originalment com a Amphitheatrum Flavium (Amfiteatre Flavi), a partir del fou anomenat Colosseum, sia per les seves dimensions majúscules, sia per l'estàtua colossal de l'emperador Neró que tenia ben a prop. Tenia capacitat per a 50.000 espectadors asseguts, amb vuitanta fileres a les grades. L'emperador i els senadors tenien els seients més propers a l'arena i, de manera progressiva, se situaven els estrats socials de classes més baixes. Es va completar l'any 80, quan governava l'emperador Tit, i va ser modificat durant el regnat de Domicià. El Colosseu es va fer servir durant gairebé 500 anys fins bastant més tard de la tradicional data de la caiguda de l'Imperi Romà d'Occident, fixada l'any 476. De fet, els últims jocs s'hi celebraren durant el . A més de les lluites entre gladiadors, també s'hi van fer molts altres espectacles: naumàquia, cacera d'animals, execucions públiques, recreacions de batalles famoses i obres de teatre basades en la mitologia clàssica. L'edifici va deixar de ser usat per a aquests propòsits durant l'alta edat mitjana. Més tard, va ser reutilitzat com a refugi, fàbrica, seu d'un orde religiós, fortalesa i pedrera. De les seves ruïnes se'n va extreure abundant material per a la construcció d'altres edificis, fins que va ser convertit en un santuari cristià, en honor dels presoners martiritzats durant els primers anys del cristianisme. Aquesta mesura va contribuir a aturar l'espoli i n'ha fet possible la conservació. En una de les seves arcades interiors s'hi va construir a mitjan l'església de Santa Maria de la Pietat, encara existent i en funcionament avui dia. Tot i que l'estructura és molt malmesa a causa dels terratrèmols i per l'acció dels picapedrers que la van usar com a pedrera, el Colosseu sempre ha estat vist com una icona de la Roma Imperial i és un dels exemples més ben conservats de l'arquitectura romana. És una de les atraccions turístiques més populars de la Roma moderna i encara està molt lligat a l'Església Catòlica Romana, ja que el Divendres Sant el papa encapçala el viacrucis fins a l'amfiteatre. El Colosseu, juntament amb tot el centre històric de Roma, va ser admès a la llista del Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 1980. El 7 de juliol de 2007 va ser reconegut com una de les set noves meravelles del món modern. Nom El nom original del Colosseu, provinent del llatí, era Amphitheatrum Flavium (Amfiteatre Flavi), nom assignat per haver estat construït en el regnat dels emperadors de la dinastia Flàvia, després del regnat de l'emperador Neró. Curiosament, aquest nom no era exclusiu del Colosseu, ja que Vespasià i Tit, constructors del Colosseu, també van edificar un amfiteatre que porta el mateix nom al municipi de Puteoli (nom modern Pozzuoli). La denominació Amfiteatre Flavi encara s'utilitza avui dia; però l'estructura és més coneguda popularment com a Colosseu. En l'antiguitat també és possible que els romans es referissin al Colosseu pel nom no oficial Amphitheatrum Caesareum, tot i que aquest nom podria haver estat estrictament poètic. El nom amb què és conegut actualment, Colosseu, es va començar a divulgar a partir del i es pensa que es deu a una gran estàtua de l'emperador Neró situada entre l'amfiteatre i el temple de Venus i Roma anomenada popularment el Colós (Colossus). L'estàtua possiblement fou enderrocada per reciclar-ne el bronze, ja que només en sobreviu la base. A l'edat mitjana, el nom llatí de Colosseum va derivar cap a Coliseum, mot que ha donat el català Coliseu (i el francès Colisée i el castellà Coliseo), que passà a tenir més acceptació que el d'Amfiteatre Flavi. Com a referent posterior per a les grans construccions destinades a l'espectacle, s'anomenen també coliseus els grans teatres i, en general, qualsevol altre edifici notable. Història A la Roma clàssica El Colosseu va ser un regal de l'emperador Vespasià al poble. Tenia el caràcter públic i d'edifici civil on s'oferien espectacles gratuïts de lluita entre gladiadors i feres salvatges, s'escenificaven batalles mitològiques i es feien simulacres de batalles navals. Eren espectacles diürns a l'aire lliure. Cada espectador ocupava l'espai segons la seva categoria dins la societat romana: els seients inferiors, propers a l'arena, eren per a l'emperador i els senadors. Els pitjors llocs, a dalt de tot, es reservaven als esclaus, els estrangers i les dones. El Colosseu simbolitza i glorifica l'emperador Vespasià. Fou creat per donar-ne una imatge benefactora i amb una clara intenció propagandística. La construcció començà entre l'any 70 i el 72 i finalitzà el 80, durant el regnat de l'emperador Tit. El lloc escollit va ser una àrea plana enmig d'una vall baixa entre els turons del Celi, Esquilí i Palatí. Durant el segle II aquesta zona estava densament poblada; però fou devastada pel Gran incendi de Roma de l'any 64, després del qual Neró va embargar molta superfície per a afegir-la al seu domini personal. Construí l'immens palau de la Domus Aurea, davant del qual es creà un llac artificial envoltat per pavellons, jardins i pòrtics. L'aqüeducte Aqua Claudia existent s'estenia com a aigua de subministrament a tota l'àrea i el Colós de bronze gegantí de Neró s'establia a prop de l'entrada a la Domus Aurea. Per a construir el Colosseu es va demolir gran part del palau i el llac es va dessecar a través d'una claveguera cap al riu Tíber. Al voltant s'hi van construir les escoles de gladiadors i altres edificis de suport. Segons una inscripció reconstruïda trobada al lloc, «l'emperador Vespasià dedicava la porció que li tocava del botí a construir aquest amfiteatre nou». Creuen que això es refereix a la immensa quantitat de tresor que els romans van aconseguir en la victòria en la Gran Revolta jueva de l'any 70. El Colosseu es pot interpretar així com un gran monument triomfal construït en la tradició romana de celebrar grans victòries. El fet que Vespasià decidís utilitzar aquests terrenys també es pot interpretar com un gest populista de tornar al poble allò que Neró s'havia apropiat. A diferència d'altres amfiteatres, situats als afores de la ciutat —com és el cas del construït en l'època de l'emperador August, l'anomenat Estatilio Tauro al Camp de Mart— aquest és erigit al cor de la ciutat de Roma. Quan Vespasià va morir (any 79), el Colosseu s'havia completat fins al tercer pis. El nivell superior es va acabar i l'edifici fou inaugurat pel seu fill, Tit, l'any 80. Cassi Dió explica que es van matar més de 9.000 animals salvatges durant els jocs inaugurals de l'amfiteatre. L'edifici fou remodelat pel fill més jove de Vespasià, l'emperador Domicià (81-96) que succeí el seu germà gran i construí l'hipogeu, una sèrie de túnels subterranis utilitzats per a allotjar animals i esclaus. També va afegir una galeria a la part superior del Colosseu per a augmentar-ne l'aforament. El 217, el Colosseu quedà molt malmès per un foc —provocat per un llamp, segons Cassi Dió— que va destruir els nivells superiors de fusta de l'interior de l'amfiteatre. Aquesta part fou reconstruïda amb pedra cap a l'any 223 i la totalitat de l'amfiteatre quedà reparat aproximadament el 240. Posteriorment, va sofrir altres reparacions, una de les quals fou possiblement per a arreglar els danys provocats per un terratrèmol el 443. L'últim combat de gladiadors celebrat al Colosseu va ser l'any 438 i l'última baralla d'animals l'any 523, durant el govern de Teodoric el Gran. Així mateix, el recinte fou l'escenari de naumàquies (combats navals), per les quals s'inundava la part central, ja que algunes zones del paviment es podien eliminar fins a una profunditat d'1,5 metres. Totes les ciutats importants de l'imperi van seguir l'exemple de Roma. D'acord amb les dades d'un document del , el Colosseu tenia una capacitat de 87.000 espectadors. Actualment, es calcula que només n'hi podien haver 50.000 d'asseguts. Els amfiteatres de Pozzuoli, Càpua, Verona i Tarragona tenien aproximadament la mateixa capacitat. A l'edat mitjana El Colosseu va experimentar grans canvis en el seu ús durant el període medieval. A finals del es va construir una petita església dins de l'estructura de l'amfiteatre, encara que aparentment no li va donar un significat religiós a l'edifici sencer. La sorra es va transformar en un cementiri. Els nombrosos espais entre els arcs i sota els seients es van convertir en fàbriques i refugis i, segons les fonts, es van llogar fins al . Durant el papat de Gregori el Gran molts dels monuments antics van passar a mans de l'Església, que era l'única autoritat efectiva. No obstant això, no tenia recursos per a mantenir-los, de manera que van caure en l'abandó i van ser víctimes de l'espoli. A l'edat mitjana, la decadència de la ciutat va afectar tots els monuments imperials. A més, els terratrèmols de 801 i 847 van provocar grans destrosses en un edifici que es trobava pràcticament abandonat i se situava als afores de la ciutat medieval. Quan, el 1084, el papa Gregori VII va ser expulsat de la ciutat, molts monuments van caure en mans de famílies de nobles romans, que els van fer servir com a fortaleses. Al voltant del 1200, la família Frangipani es va apropiar del Colosseu i el va fortificar, fent-lo servir a manera de fortalesa i convertint-lo en la seva àrea d'influència. La seva activitat va anar disminuint progressivament, encara que es tenen notícies que, l'any 1332, s'hi va celebrar una gran festa amb bous per a la noblesa romana. El gran terratrèmol de 1349 va danyar-ne greument l'estructura, fent que el costat extern sud s'ensorrés. Moltes d'aquestes pedres despreses van ser reutilitzades per a construir palaus, esglésies (inclòs el Vaticà), hospitals i altres edificis de tota Roma. Un orde religiós es va assentar en el terç nord del Colosseu i el va continuar habitant fins a principis del . Les pedres de l'interior de l'amfiteatre van ser utilitzades i extretes com si fos una pedrera per a reutilitzar-les en una altra part o (en el cas de la façana de marbre) cremar-les per obtenir calç viva. Les abraçadores de bronze que sostenien la maçoneria van ser arrencades de les parets, deixant nombroses marques. Encara avui es poden observar aquestes cicatrius a l'edifici. Del al Al llarg dels segles i , el travertí que recobria el Colosseu va ser arrencat per reutilitzar-lo en altres construccions. Entre d'altres, es va utilitzar per al Palau Barberini i per al Port de Ripetta. Una coneguda dita llatina diu Quod non fecerunt Barbari, fecerunt Barberini (el que no es van atrevir a fer els bàrbars, ho van fer els Barberini). També es va utilitzar per cremar-lo i obtenir calç. L'espoli de pedres va continuar fins a 1749, quan Benet XIV va consagrar el monument com a lloc sant en memòria dels màrtirs allà executats, si bé es creu que la major part d'ells van ser martiritzats al Circ Màxim. Durant els segles i , funcionaris de l'Església van buscar un paper productiu per al casc en ruïnes del gran Colosseu. El papa Sixt V (1585-1590) va preveure convertir l'edifici en una fàbrica de llana per a donar feina a les prostitutes de Roma, encara que aquesta proposta va fracassar a causa de la seva mort prematura. Al , en canvi, van començar una sèrie d'obres per estabilitzar molts monuments antics. El 1820, Pius VII va ordenar construir diversos contraforts al Colosseu —clarament distingibles avui en dia— sense els quals l'edifici probablement s'hauria esfondrat. Durant tot el segle es van succeir obres de consolidació i millora, en un procés que encara continua. Al costat del Colosseu es trobava la Meta Sudans, construïda per l'emperador Domicià entre el 89 i el 96; era una font monumental de forma cònica de 17 metres d'altura envoltada d'aigua. La seva funció era assenyalar la intersecció dels quatre districtes de la ciutat. L'any 1936 Mussolini en va ordenar la seva demolició perquè «molestava» per a la creació de la Via dei Fori Imperiali. Una de les últimes barbaritats que va patir el Colosseu va ser objecte de simbolitzar l'esborrany de la història d'Itàlia per part dels militars; la part de l'edifici que falta a la primera foto va ser una bomba caiguda en el mateix durant la Segona Guerra Mundial. L'edifici en l'actualitat El Colosseu és sens dubte un dels grans atractius turístics de Roma. Hi ha ubicat un museu dedicat al déu grec Eros, al pis superior de l'edifici. Ha estat portat al cinema en múltiples ocasions, destacant la increïble reconstrucció digital en la pel·lícula Gladiator. El 1980 la UNESCO va declarar el centre històric de Roma, àdhuc el Colosseu, Patrimoni de la Humanitat. Des del 2000 les autoritats mantenen l'edifici il·luminat durant 48 hores cada vegada que en algun lloc del món se li commuta o ajorna una sentència de mort a un condemnat. Aquest monument de la Roma clàssica ha estat designat una de les set noves meravelles del món, segons la designació honorífica realitzada a Lisboa el 7 de juliol del 2007 en el marc del concurs New 7 Wonders, organitzat pel suís Bernard Weber, del qual la UNESCO s'ha desmarcat completament. Arquitectura L'Amfiteatre Flavi és un enorme edifici ovalat de 189 metres de llargària, 156 d'amplada i 48 d'alçada, amb un perímetre el·líptic de 524 metres. L'organització de l'obra s'executà amb diversos torns de treballadors durant el dia i es va dur a terme amb elements prefabricats que en van permetre una construcció modular. Per aquest motiu es diu que aquest edifici ha estat un model per als recintes esportius moderns, ja que té un disseny enginyós i aporta solucions a problemes actuals. L'edifici es basa en una construcció arquitravada i voltada als tres primers pisos que el formen. S'hi pot apreciar la utilització de l'arquitectura típica dels romans, amb arcs de mig punt sobre uns pilars gruixuts que també sostenen columnes adossades de tipus decoratiu. Els pilars aguanten els arquitraus, els frisos i les cornises que fixen el límit de cadascun dels tres primers pisos. A l'interior de l'edifici hi ha el gran tresor del Colosseu: la graderia (o càvea) no aprofita els desnivells del terreny, sinó que s'aixeca sobre moltes voltes superposades, recolzades damunt de pilastres de travertí. El cor de l'edifici, gràcies a això, és ple de quilòmetres de passadissos amb voltes i d'escales: és una obra pensada per a garantir el moviment fluid de molta gent. En la seva configuració es va usar la volta de canó i la volta d'aresta, més complexa. La façana s'erigeix sobre un estilòbat damunt el qual s'aixequen quatre pisos. El primer pis, de 80 arcades, és d'ordre dòric toscà i reflecteix robustesa i virilitat; el segon pis és d'ordre jònic i es compon de base, fust més esvelt que el dòric i un capitell de volutes; el tercer pis és d'ordre compost, amb el capitell amb fulles d'acant. El quart pis, el darrer, presenta un àtic massís, decorat amb lesenes d'estil corinti. Aquest nivell feia diverses funcions: augmentava la cabuda, proporcionava més obra a l'interior i millorava l'efecte visual. En aquest pis hi havia 240 pals de fusta que servien per aguantar les astes a les quals es fixava un tendal immens. A l'interior, als intercolumnis del segon i tercer pis, hi havia estàtues; als passadissos de la graderia, relleus de marbre i d'estuc. La graderia envolta l'arena i sota aquesta hi ha un subsol per agilitzar l'espectacle. Les feres eren conduïdes a l'arena amb ascensor i també hi havia passadissos i escales i una estudiada distribució d'habitacions i cambres; a més, s'hi va instal·lar un sistema de conducció d'aigua per transformar l'arena en una gran piscina per a les naumàquies. L'estructura El Colosseu romà va ser potser l'obra més grandiosa de l'arquitectura romana; en ell es van utilitzar les més variades tècniques de construcció. Les pilastres i els arcs són de travertí col·locat sense argamassa. En les parts inferiors i en els soterranis es va emprar la tova volcànica de la mateixa manera. Molts d'aquests carreus anaven subjectes amb grapes metàl·liques. Les voltes que sostenen la càvea es van fer abocant argamassa de ciment directament en cintres de fusta, una innovació que alleugeria la fàbrica. El fet que l'edifici es trobés sobre una llacuna va obligar a excavar fins a 14 metres de llims inservibles i realitzar una fonamentació de gairebé 13 metres d'opus caementicium (filades d'argamassa de calç i pedres alternades). La sorra i l'hipogeu El terreny de joc pròpiament dit era un oval de 75 per 44 metres; en realitat era una plataforma construïda en fusta i coberta de sorra. Tot el subsol era un complex de túnels i masmorres (l'hipogeu) on s'allotjaven els gladiadors, els condemnats i als animals. El sòl disposava de diverses trapes i muntacàrregues que comunicaven amb el soterrani i que podien ser usades durant l'espectacle. El plànol de la sorra tenia un complet sistema de drenatge, connectat a quatre imponents claveguerams. S'ha suggerit que obeïen a la necessitat d'evacuar l'aigua després dels espectacles navals. No obstant això, sembla que ja Domicià, abandonant la idea de la naumàquia, va pavimentar les clavegueres i va col·locar a la sorra els muntacàrregues per als combats de gladiadors. La coberta de fusta ja no es conserva, de manera que tot el laberint subterrani roman avui a l'aire lliure. La càvea Les grades es diferenciaven en graus, diversos pisos reservats a cada classe social: El podium, el primer d'ells, s'asseien els romans més il·lustres: els senadors, magistrats (Cursus honorum), sacerdots i potser les vestals. En ambdós extrems de l'eix menor hi havia sengles llotges: la tribuna imperial (pulvinar), i una altra reservada per al magistrat que a vegades presidia els Jocs. Atès que aquest pis era el més proper a les feres, hi havia una xarxa metàl·lica de protecció i arquers apostats regularment. El maenianum primum, pels aristòcrates que no pertanyien al senat. El maenianum secundum, dividit en l'imum, per als ciutadans rics, i el summum, per als pobres. El maenianum summum in ligneis, fet de fusta, probablement sense seients, i reservat per a les dones pobres. A més, alguns ordres socials, com els tribuns, sacerdots o la milícia, tenien sectors reservats. L'accés des dels passadissos interns fins a les grades es produïa a través dels vomitoris, anomenats així perquè permetien sortir una enorme quantitat de gent en poc temps. Estava tan ben dissenyat que els 50.000 espectadors podien ser evacuats en una mica més de cinc minuts. La façana La façana s'articula en quatre ordres, i les seves altures no es corresponen amb els pisos interiors. Els tres ordres inferiors els formen 80 arcs sobre pilastres, i amb semicolumnes adossades que suporten un entaulament purament decoratiu. El quart el forma una paret cega, amb pilastres adossades, i finestres en un de cada dos vans. La part superior del Colosseu era de fusta i va ser reconstruïda amb pedra cap a l'any 223. Els ordres de cada pis són successivament toscà, jònic i corinti. L'últim pis té un estil indefinit que va ser catalogat en el com compost. Era corrent superposar estils diferents en pisos successius, però no era habitual fer edificis amb quatre ordres superposats. Les comunicacions entre cada pis es realitzaven a través d'escales i galeries concèntriques. L'emperador tenia una entrada principal a la part nord per a ell i la seva família, i les altres tres entrades axials eren per als cònsols. El cobriment dels murs es va realitzar amb estuc, encara que actualment es troben a la vista els blocs de travertí col·locats en filades i units amb juntes de morter i subjectes amb grapes de plom i bronze; en la zona superior de l'últim pis es copsen materials més lleugers com el maó. El velàrium El Colosseu comptava amb una coberta de tela desplegable accionada mitjançant politges. Aquesta coberta, feta primer amb tela de vela i després substituïda per lli, més lleuger, servia per protegir els espectadors del sol i es recolzava en un entramat de cordes del qual se sap poca cosa. Cada sector de roba podia moure's per separat dels del voltant, i eren accionats per un destacament de mariners de la flota romana. A la part superior de la façana s'han identificat els buits en els quals es posaven els 240 pals de fusta que suportaven els cables. Pel que sembla, les cordes s'ancoraven a terra, ja que d'una altra manera els pals suportarien massa pes: a aquest efecte hi havia un anell concèntric de pedres o cipus situats a 18 metres de la façana a l'esplanada exterior, i que també permetien el control del públic per evitar aglomeracions. La franja entre la façana i els cipus estava pavimentada amb travertí. Utilització El Colosseu es va utilitzar durant quasi 500 anys: en el es van fer els últims Jocs. Es feia servir per baralles de gladiadors així com per una gran varietat d'esdeveniments. Els espectacles, anomenats munera, sempre eren patrocinats per ciutadans en comptes de per l'Estat. Tenien un fort element religiós, però també eren una demostració de poder i d'influència familiar, i van resultar ser increïblement populars en la plebs. Un altre espectacle popular era la caça d'animals, o venatio. S'hi feien servir una gran varietat de bèsties salvatges, la majoria importades d'Àfrica i Àsia: rinoceronts, hipopòtams, elefants, girafes, lleons, panteres, lleopards, cocodrils i estruços. Les batalles i la caça es representaven als escenaris amb arbres i edificis movibles. Aquests esdeveniments se celebraven a vegades a una gran escala: es diu que Trajà va celebrar les seves victòries a Dàcia el 107 amb jocs que van incloure 11.000 animals i 10.000 gladiadors, desenvolupant-se durant 123 dies. El públic o l'emperador podia salvar el gladiador que quedava malferit mitjançant la posició en què posés el seu polze, cap amunt o cap avall, representant la vida o la mort del lluitador vençut. Durant els primers dies del Colosseu els escriptors clàssics deien que l'edifici es feia servir per a naumachiae (més conegudes com a navalia proelia) o simulacions de batalles navals. Les fonts que expliquen els Jocs inaugurals que va fer Tit el 80 descriuen que el pis inferior s'omplia d'aigua per a mostrar cavalls i bous prèviament entrenats nedant. També expliquen una recreació d'una famosa batalla naval entre els grecs de Corfú i els corintis. Això ha estat objecte de debat per als historiadors, ja que, encara que omplir l'edifici d'aigua no hagués presentat problemes, no està clar com podrien haver fet que la sorra fos impermeable, ni si hi hagués hagut espai suficient perquè els vaixells de guerra es moguessin. S'ha suggerit que les fonts parlaven d'un altre lloc, o que el Coliseu tenia en els seus orígens un ample canal inundable que anava fins al seu eix central i que posteriorment hauria estat substituït per l'hipogeu. El poeta Marcial també es va fer ressò d'aquests Jocs inaugurals, i més concretament ens descriu una lluita de gladiadors que passaria a la història, la de Vero i Prisco: tots dos van lluitar fins a l'extenuació davant l'emperador Tit, sense que cap dels dos arribés a imposar-se sobre l'altre. Aquest afany i capacitat de resistència va ser recompensat amb el clam popular, que va portar el Cèsar a perdonar-los. Tan excepcional va ser aquest fet que Marcial el va recollir en la seva obra Liber spectaculorum. També es feien «silvà», recreacions de paisatges naturals a la sorra. Pintors, tècnics i arquitectes construïen una simulació d'un bosc amb arbres i arbustos reals que es plantaven a la sorra. Hi posaven animals per poblar el paisatge i sorprendre la multitud. Aquests escenaris es podrien haver usat simplement per mostrar un entorn natural a la població urbana, o com a teló de fons per a la caça o obres que narraven episodis mitològics. Ocasionalment, també s'usaven per execucions en què l'heroi de la història, interpretat pel condemnat a mort, era assassinat de manera espantosa, però mitològicament autèntica, sent devorat per bèsties o cremat fins a la mort. El cristianisme i el Colosseu Durant molt de temps s'ha considerat el Colosseu com l'escenari de nombrosos martiris dels primers cristians. De tota manera, aquesta creença sembla només haver sorgit durant el . Les fonts romanes i de l'alta edat mitjana es refereixen a martiris cristians en llocs de Roma vagament descrits —com a l'amfiteatre o a l'arena—, però sense especificar concretament la seva localització; de fet, hi havia nombrosos estadis, amfiteatres i circs a Roma. Sovint es diu que sant Telèmac, per exemple, va morir al Colosseu, però Teodoret de Cir, en els seus escrits sobre aquesta mort, diu que va morir a l'estadi (is to stàdio). A l'edat mitjana el Colosseu no era vist com un lloc sagrat. El seu ús com a fortalesa i després com a pedrera demostra la poca importància espiritual que se li atribuïa en un temps en què els llocs que s'associaven amb els màrtirs eren molt venerats. No formava part dels itineraris agrupats per a ser visitats pels pelegrins ni en obres com ara la Mirabilia Urbis Romae (Meravelles de la ciutat de Roma) del , que diu que el Circ Màxim —i no el Colosseu— va ser el lloc on van succeir aquests martiris. Part de l'estructura estava habitada per una ordre cristiana, però aparentment no tenien motius religiosos ni espirituals per ocupar aquest edifici. Sembla que solament durant els segles i es va considerar el Colosseu com un lloc de culte. El papa Pius V (1566-1572) va recomanar que els pelegrins reunissin sorra del Colosseu com si fos una relíquia, ja que estava impregnada de la sang dels màrtirs. Aquesta segurament va ser una visió minoritària fins que Fioravante Martinelli, quasi un segle més tard, la va popularitzar. Martinelli, al seu llibre Roma ex ethnica sacra, del 1653, va incloure el Colosseu al davant d'una llista de llocs sagrats relacionats amb els martiris. Evidentment, el llibre de Martellini va tenir un clar efecte en l'opinió pública; com a resposta a la proposta que alguns anys més tard va fer el cardenal Altieri de convertir el Colosseu en una plaça de toros, Carlo Tomassi va publicar un pamflet com a protesta pel que considerava una profanació. La controvèrsia que va seguir va persuadir el papa Climent X de tancar les arcades externes del Colosseu i a declarar-lo santuari cristià, tot i que el debat sobre com era de sacre l'edifici continuaria encara algun temps més. El papa Benet XIV (1740-1758) va prohibir la utilització del Colosseu com a pedrera i va erigir un viacrucis prop de l'arena, que hi va romandre fins al febrer del 1874. Sant Benet Josep Labre va passar els últims anys de la seva vida entre els murs del Colosseu vivint de la caritat dels fidels, fins a la seva mort el 1783. Diversos papes del van manar realitzar treballs de reparació i restauració al Colosseu, per la qual cosa l'edifici encara conserva una connexió amb la cristiandat. Es van posar creus en diversos punts prop de l'arena i, encara actualment, cada Divendres Sant el papa encapçala una processó a l'amfiteatre en memòria dels màrtirs cristians. En la cultura popular Com que el Colosseu és una icona de la cultura occidental ha aparegut a nombroses pel·lícules i obres d'art: La cançó de Cole Porter anomenada You're the Top del musical Anything Goes (1934) inclou el vers «You're the Top, you're the Colosseum» (ets el cim, ets el Colosseu) A la pel·lícula de 1953 Vacances a Roma el Colosseu serveix de teló de fons per a nombroses escenes. A la pel·lícula de 1954 Demetrio y los gladiadores l'emperador Calígula sentencia al cristià Demetri a lluitar al Colosseu, encara que la mencionada escena és anacrònica, perquè Calígula és anterior a la construcció de l'edifici. El final de la pel·lícula de 1957 20 Million Miles to Earth té lloc al Colosseu. A la pel·lícula de 1972 Way of the Dragon Bruce Lee va lluitar contra Chuck Norris al Colosseu. A la pel·lícula de 1997 Double Team Jean-Claude Van Damme lluita contra Mickey Rourke al Colosseu. A la pel·lícula Gladiator de Ridley Scott (2000) el Colosseu es va recrear per ordinador per restaurar la glòria dels seus millors temps al . La reconstrucció de l'edifici és fidel i dona una bona impressió de com va poder ser l'hipogeu. Tot i això, molts dels edificis que envoltaven al Colosseu a la pel·lícula mai no van existir, i la seva proximitat al Tíber tampoc no és veraç. A la pel·lícula de ciència-ficció The Core (2003) el Colosseu és destruït per múltiples llamps que el redueixen a runes juntament amb la resta de Roma. A la pel·lícula de Lizzie McGuire (2003) el Colosseu serveix d'escenari perquè la protagonista canti a milers d'espectadors. A la pel·lícula Jumper (2008) es veu el Colosseu com a escenari de batalla entre el protagonista (Hayden Christensen) i part dels seus enemics. El Colosseu figura a la moneda de cinc cèntims d'euro d'Itàlia. La fama de Colosseu com a lloc d'entreteniment ha fet que el seu nom fos tornat a utilitzar-se a altres edificis públics moderns, particularment als Estats Units, on teatres, sales de concerts i estadis s'anomenen comunament «colosseus» (Coliseums). Nombrosos artistes, especialment del i , l'han fet objecte de les seves obres de dibuix, gravat o pintura, entre ells: Referències Bibliografia Enllaços externs The Roman Colosseum Vídeos d'alta qualitat i guies en MP3. Imatges del Colosseu a Flickr Colosseu de Roma. Galeria de fotos. Amfiteatres Edificis de Roma Set noves meravelles del món Articles de qualitat d'art Articles de qualitat dels 1000


text: La cinta adhesiva s'utilitza per unir dos objectes de manera temporal, o de vegades també permanent. La cinta adhesiva conté una emulsió adhesiva per una cara, tot i que n'existeixen varietats adhesives per les dues cares. S'elabora amb cautxú sense tractar. Té dos components bàsics: per un cantó el suport (que pot ser de paper, teixit, PVC, PP, PE...) i l'adhesiu. Hi ha diversos tipus d'adhesiu (de cautxú natural o sintètic, acrílics o de silicona), i el tipus d'adhesiu definirà quina cinta s'ha de fer servir en cada situació. A més poden tenir adhesiu a un cantó (cintes d'una cara) o als dos (cintes de dues cares). Aquestes últimes es fan servir per fixar materials tant de manera temporal com permanent. El tipus de cintes més estesa són els "precintes" (cintes amb suport plàstic i adhesiu de cautxú) que es fan servir per tancar caixes, i les de paper, conegudes com a cintes de pintor, que es fan servir principalment per protegir les zones sobre les que no es vol aplicar pintura. També hi ha la cinta adhesiva transparent o invisible molt usual en tasques administratives o casolanes. El 1923 un jove enginyer Richard Drew, entrà a treballar a una empresa de Saint Paul (Minnesota) anomenada 3M (Minnesota Mining and Manufacturing). En aquella època 3M es limitava a la fabricació de paper de vidre, i Richard Drew s'encarregà del control de qualitat. Aquesta activitat professional el portà a visitar diversos tallers, on copsà les dificultats a l'hora de pintar les carrosseries dels cotxes. Després de dos anys de treballs, va fer arribar a un taller de cotxes un paper engomat que, en retirar-lo, no malmetés la part pintada. La cinta adhesiva va ser inventada el 1925 per Richard Drew. La cinta original era cinta amb paper al dors, a partir d'aquesta es van crear les cintes transparents i d'altres. El 1930 fou comercialitzat el primer rotlle de cinta adhesiva d'ús domèstic. Referències Vegeu també Esparadrap Tireta Embenat adhesiu Enllaços externs Informació a tesa.com Material d'oficina


text: El cautxú és un polímer d'hidrocarburs que s'extreu del làtex de nombroses plantes tropicals, la més important de les quals és l'arbre del cautxú (Hevea brasiliensis). Actualment també es pot fabricar artificialment. El seu nom prové de cautxuc que és com l'anomenaven els indígenes peruans. La cinta adhesiva és un producte final fruit d'un procés industrial i una de les moltes aplicacions naturals del cautxú. Algunes de les propietats i utilitzacions del cautxú ja eren conegudes pels indígenes d'Amèrica molt abans que l'any 1492, amb els viatges de Cristòfor Colom, el cautxú arribés a Europa. De fet, el cautxú té com una de les seves propietats fonamentals que és enganxós i des que es van començar a desenvolupar els processos de producció industrial del cautxú, es va treballar precisament per eliminar o suavitzar aquesta propietat enganxosa i aprofitar altres propietats que interessaven més com, per exemple, l'elasticitat en grans deformacions (elastòmer). Té un mòdul d'elasticitat per petites deformacions de 0,01 a 0,1 GPa. Procés de transformació La producció de cautxú segueix un procés: A la plantació, els operaris extreuen el làtex dels arbres (una substància blanca i lletosa que segreguen les cèl·lules d'algunes plantes) amb un procediment anomenat sagnat que consisteix a fer un tall a l'arbre per on degota el làtex. Un cop recollit, el làtex lletós s'introdueix en un tanc de tractament en què el líquid comença a quallar o coagular-se, fent-se més sòlid. En la majoria dels casos, el cautxú brut es mescla amb nombroses substàncies que modifiquen les seves característiques. Existeixen additius que estiren el cautxú però no l'endureix materialment, com el carbonat de calci i la baritina o sulfat de bari. Actualment també es pot fabricar artificialment. Història En el seu lloc d'origen, el centre i sud d'Amèrica, el cautxú ha estat recol·lectat durant molt temps. Des de molt abans de l'arribada dels europeus, certs indígenes de l'Amazones l'anomenaven cautchouc, o "arbre que plora", i el van usar per fer atuells i làmines a prova d'aigua. Les civilitzacions mesoamericanes van usar el cautxú sobretot de la Castilla elastica (el hule). Els antics mesoamericans tenien un joc de pilota on utilitzaven pilotes de goma, i unes pilotes precolombines de goma van ser trobades (sempre en llocs que van estar inundats d'aigua dolça), les més antigues aproximadament de l'any 1600 aC Segons Bernal Díaz del Castillo, els colonitzadors espanyols es van sorprendre pels grans salts que aconseguien les pilotes de goma dels asteques. Els maies també feien un tipus de sabata de goma submergint els seus peus en una barreja de làtex. El cautxú va ser usat en altres contextos, com a tires per sostenir instruments de pedra i metàl·lics a mànecs de fusta, i embuatat per als mànecs d'instruments. Encara que els antics mesoamericans no comptaven amb processos de vulcanització, van desenvolupar mètodes orgànics per tractar el cautxú amb resultats similars, barrejant el làtex cru amb diverses sabes i sucs d'altres enfiladisses, en particular la Ipomoea alba. Al Brasil, els habitants posaven el làtex en una roda de paletes de fusta que feien girar enmig del fum produït per una foguera i en repetir les immersions obtenien una bola de cautxú fumat. Van entendre l'ús de cautxú per fer tela hidròfuga. Una història diu que el primer europeu a retornar a Portugal des de Brasil amb mostres de tela impermeable engomada va impressionar tant a la gent que va ser jutjat per bruixeria. Quan les primeres mostres del cautxú van arribar a Espanya, es va observar que un tros del material era bo per esborrar escrits de llapis sobre el paper. Això mateix ho va establir Joseph Priestley, el clergue anglès que va descobrir l'oxigen. Encara s'usen per a aquesta finalitat trossos d'aquest material, coneguts com a 'gomes' a Espanya i Amèrica del Sud, i a Mèxic es coneix com a goma o xiclet. A principis del , Charles de La Condamine, qui posteriorment va descobrir que el cautxú natural estava compost per cadenes d'hidrocarbur, amb el que va deixar oberta la possibilitat de produir cautxú sintètic. Durant la Primera Guerra Mundial els químics alemanys van fabricar cautxú sintètic a partir de dimetil butadiè, en comptes de isoprè. Com uns altres grans avanços de la ciència, la vulcanització (un avanç clau en la història del cautxú), es va donar gràcies a un accident: En 1839, per accident, un inventor de Boston, Charles Goodyear va deixar caure una barreja de cautxú i de sofre sobre una estufa calenta. Va ser el principi de la vulcanització, el procés que va fer el cautxú immune als elements, transformant-lo de raresa en producte essencial de l'era industrial. En 1925 es va abaratir el procés usant butadiè, que al seu torn s'obtenia del butà i butilè, subproductes del petroli que es va convertir en la principal matèria primera per a l'obtenció del cautxú. Posteriorment es van descobrir altres classes de cautxús sintètics. A partir de 1945 la producció de cautxú sintètic supera la de cautxú natural, el qual no obstant això ha romàs al mercat, aconseguint importància en èpoques de preus alts del petroli. Abans d'usar-se la Hevea brasilensis per fabricar cautxú es va usar l'espècie asiàtica Ficus elastica. Producció mundial Abusos Després que John Dunlop inventés els pneumàtics en 1887, el cautxú va passar a ser l'or blanc de la selva sud-americana. El rebuig a aquests mètodes ha quedat inscrit a les pàgines de la literatura. La novel·la La vorágine del colombià José Eustasio Rivera o el llibre One River: Explorations and Discoveries in the Amazon Rain Forest («El riu, exploracions i descobriments de la selva amazònica») de Wade Davis són mostres d'això. Els cauchers van contractar centenars de criminals als quals pagaven per custodiar als indígenes esclavitzats. Aquests paramilitars i empresaris, guardians d'un sistema econòmic que mai hagués pogut funcionar sota un règim just de treball remunerat: Els indígenes homes van ser sotmesos a la condició de treballadors forçosos i les dones indígenes van ser abusades i humiliades. Miguel Loayza, un capatàs que va tenir Arana com a pinxo i ajudant, va esclavitzar a moltes indígenes entre nou i tretze anys. Li servien de concubines que romanien tancades perquè ell les violés quantes vegades volgués. D'acord amb l'escriptor Wade Davis, els abusos eren tan notoris que els afectava fins a la pròpia contextura física: Un dels protagonistes d'aquest horror va ser Julio César Arana del Águila, un empresari peruà que va crear un veritable règim de terror en pro de la seva butxaca i ambició. L'explotació del cautxú en l'Amazònia peruana, brasilera i colombiana genera tal activitat que ciutats com Iquitos (Perú) o Manaus (Brasil) principal centre d'operacions i port exportador que es genera la febre del cautxú, constituint-se en ciutats de gran prosperitat econòmica i centres dels més lamentables abusos en contra de l'espècie humana. Actualment no existeix cap gest per part dels governs implicats en aquest horror que faci pensar en una culpa històrica. En 1885 els anglesos aconsegueixen treure llavors fora de la regió i van aconseguir plantar-les amb èxit en les seves colònies asiàtiques (Malàisia) i a la zona subtropical d'Àfrica (Libèria i Congo). A Libèria se li va arribar a anomenar el país de la Firestone, on aquesta companyia tenia immenses plantacions. Cap a 1915 es van comercialitzar les primeres partides de cautxú d'aquestes plantacions a preus sense competència possible pels cauchers de l'Amazònia el que va provocar el seu desastre econòmic de la regió i la dels cauchers. Aplicacions Actualment es fabriquen milers d'articles de cautxú per a usos molt diferents. El cautxú és àmpliament utilitzat en la fabricació de pneumàtics, articles impermeables i aïllants, per les seves excel·lents propietats d'elasticitat i resistència davant els àcids i les substàncies alcalines. És repel·lent a l'aigua, aïllant de la temperatura i de l'electricitat. Es dissol amb facilitat davant petrolats, benzès i alguns hidrocarburs. El cautxú natural sol vulcanitzar-se, procés pel qual s'escalfa i se li afegeix sofre o seleni, amb el que s'aconsegueix l'enllaçament de les cadenes d'elastòmers, per millorar la seva resistència a les variacions de temperatura i elasticitat. El procés de vulcanització va ser descobert casualment en 1839 per Charles Goodyear, qui va millorar enormement la durabilitat i la utilitat del cautxú. La vulcanització en fred, desenvolupada en 1846 per Alexander Parkes, consisteix a submergir el cautxú en una solució de monoclorur de sofre (Cl2S2). Actualment més de la meitat del cautxú usat avui dia és sintètic, però encara es produeixen diversos milions de tones de cautxú natural anualment. Des de 1823 s'utilitza el cautxú com a material per fabricar peces de vestir, potser sobre la base que aquest tipus de roba forma una "segona pell". El cautxú hipoal·lèrgic pot produir-se a partir de guaiule. El cautxú és una proposta per al futur com a aïllant en la indústria motora. Amb el començament del segle XXI, en vistes de la creixent escassetat mundial de petroli, es va començar a investigar en determinades universitats del Brasil el potencial que podria tenir aquest material com a mètode d'obtenció d'energia neta, com per exemple, com a reforç extern en determinats tipus de motors a propulsió de sifó. Tècniques de deformació o moldeig del cautxú Per compressió El modelo per compressió és una tècnica en la qual la matèria primera -en forma de pols- és introduïda en un motlle calefacta a una temperatura d'entre 140 °C i 160 °C, i sotmesa a una elevada pressió. La calor i la pressió es mantenen fins que la reacció finalitza. Al cap d'uns minuts -determinats a partir de l'espessor de la peça- es produeix la plastificació i guarit dins del mateix motlle, per després retirar la peça acabada. Aquest mètode de modelo és utilitzat per produir interruptors d'electricitat i porta fusibles, electrodomèstics, maquinàries, mesuradors de gas i llum, entre altres aplicacions. Per transferència En el model per transferència el procés és similar a l'anterior, amb la diferència que la matèria primera es preescalfa abans de ser introduïda en el motlle i és transferida hidràulicament. Aquest sistema s'usa generalment en motlles amb moviments i que tingui clots, inserits, postissos, etc. Per injecció En el modelo per injecció la matèria primera és col·locada en una tremuja, i per gravetat cau dins de la màquina que, a través d'un cargol calefactat, s'injecta a pressió dins del motlle tancat, amb una temperatura inferior a la de la matèria primera injectada. Després d'uns segons es retira la peça acabada. La pressió de la injecció és alta, depenent del material que s'està processant. El modelo per injecció és un procés ràpid, molt apte per produir gran quantitat de productes idèntics. Des de components d'enginyeria d'alta precisió fins a béns de consum d'ús comú. Procés de deshumidificació La deshumidificació és un procés mitjançant el qual, a través d'un sistema automàtic, es col·loca la matèria primera a utilitzar a nivells desitjats d'humitat que són propis de cada material i del producte que es desitja fabricar. Totes les matèries primeres higroscòpiques han de ser sotmeses a processos de deshumidificació. Temperadors de motlle Els temperadors són sistemes per mitjà dels quals és possible augmentar o disminuir la temperatura del motlle durant el procés de premoldejat. La temperatura que ha d'aconseguir el motlle en aquesta instància depèn de la matèria primera que es va a utilitzar. En la majoria dels casos la informació sobre la temperatura de premoldejat és subministrada pel fabricant Vegeu també Febre del cautxú Crumb rubber Referències Bibliografia Polímers orgànics


text: La caspa (castellanisme), peladina, arna o crisma és un procés en què la pell del cuir cabellut pateix una descamació excessiva. La peladina es pot produir per un augment de la secreció de les glàndules sebàcies, o per sequedat de la pell del crani, encara que la causa exacta es desconeix. Pot induir la presentació de pruïja. Millora amb el rentatge freqüent dels cabells i amb la utilització de xampús especials receptats pel metge. Trastorns d'apèndixs cutanis


text: Les cobres són serps molt verinoses pertanyents a set gèneres diferents inclosos en la família Elapidae. Viuen a les zones tropicals i subtropicals d'Àfrica i Àsia. Les cobres reials (Ophiophagus hannah) poden superar els 5 metres de longitud, essent les serps verinoses més grans. Es reconeixen per l'actitud que prenen en senyal d'amenaça, aixecant el cap i desplegant una membrana a banda i banda del cap. Totes les cobres són verinoses, i moltes són potencialment mortals per a l'home. Utilitzen el seu verí per a atacar a les seves preses i com a mecanisme de defensa. La majoria de les cobres tenen verins neurotòxics, considerats més perillosos que la major part dels verins proteolíptics dels escurçons. El verí l'injecten a través d'un parell d'ullals fixos acanalats per dintre. Actualment existeixen antídots. Cobres Qualsevol espècie del gènere Naja o cobres típiques. Es troben a l'Àfrica i l'Àsia. La cobra reial (Ophiophagus hannah) és la serp verinosa més llarga del món. Pot arribar a fer 5,5 metres. Es troba a l'Àsia del sud i del sud-est. Qualsevol espècie del gènere Boulengerina o cobres aquàtiques. Es troben a l'Àfrica. Qualsevol espècie del gènere Aspidelaps o cobres de nas en escut. Es troben a l'Àfrica. Qualsevol espècie del gènere Pseudohaje o cobres arbòries. Es troben a l'Àfrica. Cobra excavadora (Paranaja multifasciata). Es troba a l'Àfrica. Cobra escopidora de collaret (Hemachatus haemachatus). Es troba a l'Àfrica. Vegeu també Elapidae, família que inclou altres serps que no es consideren cobres. Elàpids


text: El Cardener és un riu de Catalunya del Prepirineu. Recull les aigües de les serres del Port del Comte i del Verd, de la Serra de les Comes, del Pedraforca i la Serra d'Ensija. Neix a les Fonts del Cardener, situades al municipi de la Coma i la Pedra, al peu del Port del Comte. Aquestes fonts ja li proporcionen un cabal relativament important. La seva conca de 1.400 km2 inclou la meitat oriental del Solsonès, part occidental del Berguedà i algunes zones del Bages i l'Anoia. En el seu recorregut es troben els embassaments de la Llosa del Cavall (situat els termes municipals de Guixers i Navès) i el de Sant Ponç (situat als termes d'Olius i Clariana de Cardener). Aquest últim ja va ser projectat l'any 1921 i s'hi poden practicar esports aquàtics. Després d'haver recorregut 90 km, finalment desemboca al Llobregat a Castellgalí, 8 km aigües avall de Manresa aportant-li un cabal de 6,5 m3/s. Des de fa uns anys el seu curs s'ha vist reduït en 3 km a causa d'unes filtracions que es van produir al seu pas per la Coromina, cosa que va comportar que se'l desviés mitjançant la construcció d'un túnel. Veure mapa Territoris que travessa Des del seu naixement, el Cardener travessa successivament els següents municipis i comarques. |align=center colspan=3 style="background: #003399; color:#FFFFFF" | M U N I C I P I S |- ! !! Longitud (en km.) !! % del recorregut |- |Per l'interior del municipi de la Coma i la Pedra |align=center|4,5 |align=center|5,1% |- |Per l'interior del municipi de Guixers |align=center|4,4 |align=center|5,0% |- |Per l'interior del municipi de Navès |align=center|6,9 |align=center|7,8% |- |Fent de frontera entre Lladurs i Navès |align=center|3,5 |align=center|4,0% |- |Fent de frontera entre Lladurs i Olius |align=center|1,5 |align=center|1,7% |- |Per l'interior del municipi d'Olius |align=center|7,0 |align=center|8,0% |- |Per l'interior del municipi de Clariana de Cardener |align=center|4 |align=center|4,5% |- |Fent de frontera entre Riner i Clariana de Cardener |align=center|1,2 |align=center|1,4% |- |Per l'interior del municipi de Clariana de Cardener |align=center|5,2 |align=center|5,9% |- |Per l'interior del municipi de Cardona |align=center|9,5 |align=center|10,8% |- |Fent de frontera entre Cardona i Navàs |align=center|0,5 |align=center|0,6% |- |Per l'interior del municipi de Pinós |align=center|1,2 |align=center|1,4% |- |Fent de frontera entre Cardona i Pinós |align=center|1,5 |align=center|1,7% |- |Per l'interior del municipi de Pinós |align=center|1,1 |align=center|1,2% |- |Per l'interior del municipi de Navàs |align=center|5,0 |align=center|5,7% |- |Per l'interior del municipi de Sant Mateu de Bages |align=center|4,5 |align=center|5,1% |- |Per l'interior del municipi de Súria |align=center|5,9 |align=center|6,7% |- |Fent de frontera entre Súria i Callús |align=center|0,7 |align=center|0,8% |- |Per l'interior del municipi de Callús |align=center|3,4 |align=center|3,9% |- |Fent de frontera entre Sant Joan de Vilatorrada i Callús |align=center|1,0 |align=center|1,1% |- |Per l'interior del municipi de Sant Joan de Vilatorrada |align=center|4,5 |align=center|5,1% |- |Fent de frontera entre Sant Joan de Vilatorrada i Manresa |align=center|1,3 |align=center|1,5% |- |Per l'interior del municipi de Manresa |align=center|7,1 |align=center|8,1% |- |Fent de frontera entre Castellgalí i Manresa |align=center|0,5 |align=center|0,6% |- |Per l'interior del municipi de Castellgalí |align=center|2,8 |align=center|3,2% |- |align=center colspan=3 style="background: #003399; color:#FFFFFF" | C O M A R Q U E S |- ! !! Longitud (en km.) !! % del recorregut |- |Per l'interior del Solsonès |align=center|39,8 |align=center|45,2% |- |Fent de frontera entre el Solsonès i el Bages |align=center|1,5 |align=center|1,7% |- |Per l'interior del Bages |align=center|46,7 |align=center|53,1% |- Poblacions per on passa la Coma Olius Cardona el Palà de Torroella Colònia Valls Súria Callús Sant Joan de Vilatorrada Manresa Castellgalí Cabals | align=center colspan=10 | CABAL MITJÀ ANUAL (m3/seg) |- ! Estaciód'aforament !! 2000 !! 2001 !! 2002 !! 2003 !! 2004 !! 2005 !! 2006 !! 2007 !! 2008 !! Mitjana |- | la Coma i la Pedra |align=center|0,35 |align=center|0,43 |align=center|0,29 |align=center|0,43 |align=center|0,37 |align=center|- |align=center|0,20 |align=center|0,16 |align=center|0,40 |align=center|0,33 |- | Cardona (túnel) |align=center|- |align=center|- |align=center|- |align=center|- |align=center|3,81 |align=center|1,93 |align=center|1,77 |align=center|2,23 |align=center|3,12 |align=center|2,57 |- | Súria |align=center|2,02 |align=center|3,51 |align=center|2,62 |align=center|3,23 |align=center|4,63 |align=center|2,11 |align=center|1,84 |align=center|2,01 |align=center|2,71 |align=center|2,74 |- Afluents Els principals afluents del Cardener són: l'Aigua de Valls que desemboca al Pantà de la Llosa del Cavall, el Riu Negre que desemboca a Clariana de Cardener, l'Aigua d'Ora que s'aiguabarreja vora Cardona i la Riera de Rajadell que aboca les seves aigües al Cardener just havent passat Manresa. |align=center colspan=3 style="background: #003399; color:#FFFFFF"| PRINCIPAL AFLUENTS AL SOLSONÈS (Entre parèntesis el municipi dins del qual té lloc la confluència) |- ! Per la dreta !! Distància des del naixement !! Per l'esquerra |- |align=right| |align=center|0,4 km |align=" left"| La Rasa de Coll de Port (La Coma i la Pedra) |- |align=right| |align=center|1,4 km |align=" left"| El Torrent dels Horts (La Coma i la Pedra) |- |align=right| La Rasa del Cal Sant (La Coma i la Pedra) |align=center|1,9 km |align=" left"| |- |align=right| La Rasa del Voluntari (La Coma i la Pedra) |align=center|2,2 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center|3,1 km |align=" left"| El Mosoll (La Coma i la Pedra) |- |align=right| |align=center|3,6 km |align=" left"| El Riuet de la Pedra (La Coma i la Pedra) |- |align=right| El Torrent dels Plans (Guixers) |align=center| 5,8 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 6,3 km |align=" left"| La Riera de Casabella (Guixers) |- |align=right| El Torrent de les Salines (Guixers) |align=center| 7,1 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 8,0 km |align=" left"| L'Aigua de Valls (Guixers) |- |align=right| La Rasa de les Valls (Guixers) |align=center| 8,2 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 9,2 km |align=" left"| Les Set Riberetes (Navès) |- |align=right| La Riera de Sobirana (Guixers) |align=center| 9,4 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 10,9 km |align=" left"| La Rasa de les Cases (Navès) |- |align=right| La Rasa de Torroella (Navès) |align=center| 11,5 km |align=" left"| |- |align=right| La Rasa de Vilamala (Navès) |align=center| 11,9 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 12,8 km |align=" left"| La Rasa de Revell (Navès) |- |align=right| El Rabeig del Cavall (Navès) |align=center| 13,2 km |align=" left"| |- |align=right| La Rasa de Capdevila (Navès) |align=center| 13,6 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 14,3 km |align=" left"| La Rasa de Sòria (Navès) |- |align=right| La rasa de Torrenteller (Lladurs) |align=center| 15,1 km |align=" left"| |- |align=right| La Rasa de la Salada Vella (Lladurs) |align=center| 15,5 km |align=" left"| |- |align=right| La Rasa de Puitdeponç (Lladurs) |align=center| 17,4 km |align=" left"| |- |align=right| La Rasa del Puit (Lladurs) |align=center| 18,0 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 18,6 km |align=" left"| La Rasa de Peà (Navès) |- |align=right| La rasa de Santandreu (Lladurs) |align=center| 18,9 km |align=" left"| |- |align=right| La Rasa de Vilanova (Lladurs) |align=center| 20,1 km |align=" left"| |- |align=right| La Rasa de Meix (Olius) |align=center| 21,3 km |align=" left"| |- |align=right| La Rasa de Sant Joan (Olius) |align=center| 23,6 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 24,5 km |align=" left"| Rasa de Sociats (Olius) |- |align=right| La Ribera del Llissó (Olius) |align=center| 24,8 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 26,0 km |align=" left"| El Torrent de l'Alguer (Olius) |- |align=right| |align=center| 27,1 km |align=" left"| La Rasa de Cal Cases (Olius) |- |align=right| |align=center| 29,5 km |align=" left"| El Torrent d'Albereda (Clariana de Cardener) |- |align=right| La Rasa Perpètua (Clariana de Cardener) |align=center| 29,8 km |align=" left"| |- |align=right| La Rasa de Font Salada (Clariana de Cardener) |align=center| 30,9 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 32,3 km |align=" left"| La Rasa dels Ensorrats (Clariana de Cardener) |- |align=right| La Rasa de Sant Miquel (Clariana de Cardener) |align=center| 33,1 km |align=" left"| |- |align=right| La Rasa de la Flauta (Clariana de Cardener) |align=center| 33,2 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 33,3 km |align=" left"| La Rasa de Garrigó (Clariana de Cardener) |- |align=right| |align=center| 34,2 km |align=" left"| La Rasa del Soler (Clariana de Cardener) |- |align=right| El riu Negre (Clariana de Cardener) |align=center| 36,1 km |align=" left"| |- |align=right| La Rasa del Rèvol (Clariana de Cardener) |align=center| 36,6 km |align=" left"| |- |align=center colspan=3 style="background: #003399; color:#FFFFFF"| PRINCIPALS AFLUENTS AL BAGES |- |align=right| |align=center| 38,1 km |align=" left"| El Torrent de Sant Grau (Cardona) |- |align=right| |align=center| 39,7 km |align=" left"| L'Aigua d'Ora (Cardona) |- |align=right| |align=center| 40,7 km |align=" left"| El Torrent de Malamata (Cardona) |- |align=right| El Torrent de Coma (Cardona) |align=center| 40,9 km |align=" left"| |- |align=right| El Torrent del Cadenes (Cardona) |align=center| 41,0 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 45,7 km |align=" left"| La Riera de Navel (Cardona) |- |align=right| |align=center| 47,2 km |align=" left"| La Riera de Valldeperes (Cardona-Navàs) |- |align=right| El Torrent de Tresserres (Pinós) |align=center| 50,2 km |align=" left"| |- |align=right| El Torrent de la Fàbrega (Navàs) |align=center| 54,7 km |align=" left"| |- |align=right| El Torrent de Davins (Navàs) |align=center| 55,4 km |align=" left"| |- |align=right| La Riera de Salo (Sant Mateu de Bages) |align=center| 57,2 km |align=" left"| |- |align=right| La Riera de Coaner (Sant Mateu de Bages) |align=center| 59,3 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 62,2 km |align=" left"| La Riera d'Hortons (Súria) |- |align=right| |align=center| 65,0 km |align=" left"| La Riera de Tordell (Súria) |- |align=right| |align=center| 65,5 km |align=" left"| La riera de Camprubí (Súria) |- |align=right| El Torrent de Cal Mateu (Súria-Callús) |align=center| 66,7 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 67,4 km |align=" left"| El Torrent de Boadella (Súria-Callús) |- |align=right| El Torrent de Jaumandreu (Callús) |align=center| 70,8 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 71,7 km |align=" left"| La Riera de Bellver (Callús-Sant Joan de Vilatorrada) |- |align=right| La Rasa de Cal Marquès (Sant Joan de Vilatorrada) |align=center| 72,0 km |align=" left"| |- |align=right| |align=center| 73,4 km |align=" left"| La Riera de Joncadella (Sant Joan de Vilatorrada) |- |align=right| La Riera de Fals (Sant Joan de Vilatorrada) |align=center| 75,3 km |align=" left"| |- |align=right| La Riera de Rajadell (Manresa) |align=center| 82,7 km |align=" left"| |- |align=right| La Riera de Cornet (Castellgalí) |align=center| 86,3 km |align=" left"| |- |align=center colspan=3 style="background: #CEDAF2; color:#003399"| 88 km ⇒ Confluència amb el Llobregat |- Història El Cardener va ser, a l'alta edat mitjana, la frontera occidental de la Catalunya Vella. De sempre ha marcat la línia viària de l'antic camí ral i de l'actual carretera C-55. Al es va omplir de canals que donaven la força motriu a la munió de fàbriques tèxtils que van florir a les seves ribes. Vegeu també Torrent de Comaerma. Torrent de Cal Conill. Torrent de la Rata. Referències Rius de la conca del Cardener Rius del Solsonès


text: Cassà de la Selva és una vila i municipi de la comarca del Gironès. Es troba al peu de la llarga cadena muntanyosa gironina de les Gavarres. Al centre de la vila hi ha els principals monuments arquitectònics, com l'església gòtica de Sant Martí del a l'interior de la qual es troben restes de construccions romanes. La població conserva també edificis d'estil modernista. L'antiga estació del Carrilet, avui restaurada, serveix per a fer-hi exposicions i d'altres esdeveniments de caràcter cultural. Cal destacar la famosa Nit dels Músics Cassanencs, activitat de gran abast i importància a Cassà, que aplega músics del poble o relacionats amb aquest i que s'acaba amb una audició de sardanes; se celebra una vegada l'any en coincidència amb la festa major del poble, al maig o juny (segons l'any, és la setmana abans del Corpus Christi). Nom La grafia oficial Cassà es troba en documentació antiga (Cassianus (1214), Cassanus (1254)), nogensmenys el parer de l'Institut d'Estudis Catalans és de considerar que la grafia correcta, d'acord amb les normes ortogràfiques vigents, és Caçà (atestacions medievals: Cacianus (1280), Caciano de Silva (1362)) i per l'etimologia, que fa provenir el nom del llatí Cattianus, derivat del nom propi Cattius. Escut L'escut oficial de Cassà de la Selva té el següent blasonament: Escut caironat: d'argent, un gos corrent de sable entre 2 alzines de sinople; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila. Fou aprovat el 15 d'octubre de 1990 i publicat al DOGC el 29 del mateix mes amb el número 1360. La primera partició és una representació parlant del nom de la vila, ja que el gos significa l'acció de "caçar" i els arbres la "selva". Els quatre pals de Catalunya recorden la concessió de privilegis pel rei Joan II el 1456, entre els quals dues fires anuals i el mercat setmanal. Geografia Llista de topònims de Cassà de la Selva (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Se situa a 12 quilòmetres al sud de Girona, a la carretera C-65 que va de la capital a la Costa Brava (Platja d'Aro, Palamós, Sant Feliu de Guíxols...). L'Aeroport Internacional Girona Costa Brava es troba a deu minuts i Barcelona a una hora. Demografia Història El terme de Cassà de la Selva va ser cobejat des d'èpoques molt antigues i en el seu territori s'han trobat restes que palesen els diferents períodes de poblament: paleolític, neolític, bronze, ibèric (el jaciment més important és el puig del Castell) i romà. Tanmateix, com és característic en totes les poblacions de Catalunya, el desenvolupament de la població en el lloc on hi ha la vila actualment es comença a resseguir amb una cronologia ininterrompuda a partir de l'edat mitjana, que és quan es va bastir el nucli de població entorn de la sagrera del primitiu temple romànic que estava situat en el mateix lloc que l'església parroquial actual. És significatiu el lloc triat per al seu emplaçament en un turonet: que dominava la plana fèrtil, que estava ben comunicat amb la ciutat de Girona i la costa i que era molt a prop del massís de les Gavarres que els assegurava combustible i cacera. A partir del s'esmenta el castell de Cassà, centre del poder del senyor feudal, que anirà passant de mà en mà en els segles posteriors. La possessió del castell pels Montcada significa el punt més alt de la violència feudal que té com a punts significatius diferents atacs al castell. Dins aquest context hi hem d'incloure la declaració de Cassà com a carrer de Girona (1386) a partir de la qual la vila gaudia dels mateixos privilegis que la ciutat, i l'anomenat "Lo fet de Cassà" (1391) en què la resolució dels Moncada de tornar a tenir la jurisdicció de la vila es va acabar amb un episodi sagnant culminat per l'assalt i crema del castell. Una altra de les dates més significatives és la de l'any 1456 quan Joan II va concedir dues fires anuals i un mercat setmanal atès que el permís per organitzar fires i mercats és un perfecte indicador de la vitalitat d'una població. Malgrat que poques dècades més tard Cassà es va veure implicada en la guerra remença, la seva puixança va continuar durant el com es pot comprovar amb la important reforma que va patir l'església parroquial i la construcció de grans conjunts arquitectònics com can Frigola i la torre Salvana. Un segle més tard la gran pesta del 1650 va delmar extraordinàriament la població, però ben aviat la introducció d'un nou ofici, la del taper, esdevindria el gran revulsiu de la vila. Aquest ofici derivaria en la potent indústria surotapera que en el es convertiria en el motor de l'expansió demogràfica i econòmica reforçada per la creació d'una nova via de comunicació, el ferrocarril. En coincidència amb aquesta època puixant va haver-hi desclosa del moviment associatiu que es va perllongar durant les primeres dècades del fins i tot després de la crisi de la indústria surotapera. La Guerra Civil i la posterior dictadura varen marcar un punt i a part en la història de la vila i el poble es va veure mancat de les infraestructures, dels serveis i dels recursos necessaris per a poder tirar endavant. En els anys seixanta però, va començar a canviar el signe del poble, la indústria es va diversificar i es varen afegir nous sectors: metall, tèxtil, alimentari, arts gràfiques, metall, plàstic, materials elèctrics, etcètera. Aquesta diversificació industrial que caracteritza la vila i la diferència dels pobles veïns va absorbir a partir dels anys seixanta un important contingent d'immigració que provenia del sud de la península. Un contingent d'immigració que ha tornat en els darrers anys però aquesta vegada procedent del veí continent africà i que s'ocupa sobretot en el sector industrial i agrícola. El 1881 es fundà l'escola La Salle Cassà. L'arribada de la democràcia va ser un fort revulsiu per a l'augment de la participació de la societat civil en l'activitat sociocultural i lúdica de la població. La ciutadania es va implicar en la recuperació del català a l'escrit i diversos veïns van promoure una campanya per a l'oficialització del nom de la vila amb la doble S, ja que el IEC es decantava per la forma "Caçà". Finalment la Generalitat va accedir a oficialitzar el nom "Cassà de la Selva", que és com es fa servir entre els veïns del municipi i als mitjans de comunicació. Cronologia Segles IV/I aC - Existència d'un poblat ibèric al puig del Castell 882 - Apareix per primera vegada documentada l'església de Sant Martí 1116 - És esmentat el kastrum de Caciano 1234 - Petrus de Caciano és el primer músic cassanenc conegut 1324 - Jaume II concedeix a Ot de Montcada la jurisdicció del castell de Cassà 1386 - Cassà és proclamat carrer de Girona 1391 - Es produeix "Lo fet de Cassà" 1456 - Joan II concedeix diferents privilegis a Cassà 1484 - Cassà intervé en la guerra remença 1650 - La gran pesta de mitjan arriba a la vila 1760 - Es té coneixement del primer taper: Francesc Malavida 1808/1814 - L'exèrcit napoleònic ocupa Cassà 1880 - Comença l'època daurada de la indústria surotapera 1892 - S'inaugura el carrilet 1920 - Vaga de tres mesos dels treballadors del suro 1939 - 29 de gener: bombardeig per part de l'avió franquista, amb resultat de vuit morts 1954 - Es modernitza la xarxa de subministrament d'aigua 1979 - Primer ajuntament democràtic 2000 - Cassà és proclamada Ciutat Pubilla del 2000 2000 - S'inauguren les obres de la variant de la C-65 2009 - Una etapa del Tour de França passa pel poble Llistat d'alcaldes (des de la democràcia) Josep Mestres i Sors (1971-1979) M. Dolors Godoy i Rotllens (1979-1983) Josep M. Dausà i Crosas (1983-1999) Antoni Baulida i Casadellà (1999-2008) Carles Casanova i Martí (2008-2011) Enric Bagué i Vilà (2011-2015) Martí Vallès i Prats (2015-2019) Robert Mundet i Anglada (2019-2023) Pau Presas i Bertran (2023-) Llocs d'interès Museu Catalunya Posta Parc Art, Parc de les Arts Contemporànies de Cassà Ruta del Suro Vies Verdes Parròquia de Sant Martí Torre Selvana Fires i festes Fira del Tap i el Suro La Fira del Tap i el Suro generalment es duu a terme dos caps de setmana després de la Festa Major, a principis de juny. És una fira temàtica dedicada exclusivament al suro, el producte més rellevant i proper al poble i als seus habitants. Amb una llarga programació d'activitats, la fira s'inicia amb les visites a les diverses fàbriques sureres del poble, amb la tradicional pela del suro a càrrec del cassanenc Eloi Madrià i acompanyada d'un bon esmorzar. La segueixen un gran ventall de tasts de vins, concerts i el sopar "Xic-Xec" on s'hi agrupa una gran quantitat de gent. Mitjançant la Ruta del Suro es pot comprovar l'empremta que ha deixat i està deixant el suro al poble. Podeu trobar més informació sobre la Fira del Tap i del Suro a www.firadeltap.cat. Fira de Santa Tecla La Fira de Santa Tecla es sol celebrar l'últim cap de setmana del mes de setembre i té una durada de tres dies: de divendres a diumenge. Coneguda com "la festa petita del poble" engloba un ventall d'activitats lúdiques i culturals per a totes les edats com: la Botiga al Carrer, el Petit Botiguer, el Sopar de Tapes i la tradicional Nit del Cremat amb el ball de sardanes dirigit per la cobla Principal de Cassà. Els Gegants de Cassà també aprofiten aquesta ocasió per dur a lluir els gegants pels carrers del poble acompanyats d'infants i adults gaudint de la música que fan sonar els grallers i timbalers de la Colla Gegantera de Cassà. Folklore Els gegants de Cassà de la Selva representen una parella de faraons egipcis, que van construir-se amb l'aportació econòmica popular. Per Corpus, 23 de maig de l'any 1959, s'estrenaren els gegants durant la festa major. L'any 2009 es va celebrar el seu 50è aniversari. Els seus noms son Isaura i Aldric, més endavant es va afegir l'Isis filla dels dos faraons. Referències Vegeu també Orquestra-Cobla Internacional Selvatana Riera Verneda La Salle Cassà Castellers de les Gavarres Escuts i banderes del Gironès Llista de monuments del Gironès, amb els BCIN arquitectònics i altres monuments inventariats. Enllaços externs Ajuntament de Cassà de la Selva Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya