text: La biosfera és la suma de tots els ecosistemes. També rep el nom de zona de vida a la Terra, ja que és el sistema format pel conjunt dels éssers vius propis del planeta Terra juntament amb el medi físic que els rodeja. Des d'un punt de vista més ampli, la biosfera és el sistema ecològic global integrant tots els éssers vius i les seves relacions, incloent-hi la seva interacció amb els elements de la litosfera, la hidrosfera i l'atmosfera terrestre. Es creu que la biosfera s'ha desenvolupat, a partir de processos de biogènesi fa uns 3,5 milions d'anys. Així doncs, la biosfera s'ha mantingut prou estable al llarg de centenars de milions d'anys com per permetre l'evolució de les formes de vida que avui coneixem. Origen del terme El terme biosfera va ser encunyat pel geòleg Eduard Suess el 1875, que el va definir com: "El lloc en la superfície de la Terra on habita la vida". Si bé aquest concepte té un origen geològic, és una indicació de l'impacte de Darwin i Maury en les ciències de la terra. El context ecològic de la biosfera ve de la dècada de 1920, precedint a la introducció del terme "ecosistema" de Sir Arthur Tansley el 1935. (vegeu història de l'ecologia). Vernadsky va definir l'ecologia com la ciència de la biosfera. Es tracta d'un concepte interdisciplinari per l'astronomia d'integració, geofísica, meteorologia, biogeografia, evolució, geologia, geoquímica, hidrologia i, en general, tota la vida i ciències de la Terra. Distribució de la vida El gruix total de la biosfera a la Terra és difícil de mesurar. Cada part del planeta des dels casquets polars fins a l'equador dona suport a formes de vida d'algun tipus. Els recents avenços en microbiologia han demostrat que els microbis que viuen a les profunditats de la superfície terrestre i que la massa total de vida microbiana en les anomenades "zones inhabitables" pot ser superior, en biomassa, a tota la vida animal i vegetal. Les aus solen volar a altituds de 650 a 1800 metres, i els peixos es poden trobar fins a 8.372 metres de profunditat, tot i que s'han trobat formes de vida més extremes com per exemple el voltor clapejat, que s'ha trobat a una altitud d'11.300 metres o microbis marins que s'han trobat a més de 10 km de profunditat a la Fossa de les Mariannes. Així doncs, existeixen éssers vius capaços de sobreviure en condicions extremes, en les que la temperatura, la pressió o la intensitat lluminosa estan molt allunyades dels valors mitjans necessaris, però comparativament són escassos. Les regions que abraça la biosfera són tan variades que en cadascuna d'elles es poden observar patrons de vida característics. La biosfera s'estén per la superfície i el fons dels oceans i mars, on es va desenvolupar primer, per la superfície dels continents, i en els nivells superficials de l'escorça terrestre, on la vida prospera, amb baixa densitat, entre els porus i intersticis de les roques. Oceans La biosfera i la hidrosfera estan estretament relacionades: l'aigua és l'element essencial de totes les formes de vida i la distribució de l'aigua al planteta condiciona directament la distribució dels organismes. Als oceans la vida es concentra a la capa superficial, zona fòtica, on penetra la llum. La cadena tròfica comença aquí, amb fotosintetitzadors, que són sobretot cianobacteris, generalment unicel·lulars i planctònics. El factor limitant per al desenvolupament de la vida són alguns nutrients essencials, com el ferro, que són escassos. La màxima productivitat es troba en els mars freds i en certes regions tropicals, contigües als continents, en les que els corrents d'aigua fan aflorar nutrients des del fons del mar. Els ecosistemes marins més rics i complexos són els tropicals i els que es desenvolupen a molt poca profunditat, rics en vida bentònica, l'exemple més clar són els esculls coral·lins. Contràriament, les regions pelàgiques (en alta mar) de les latituds càlides són deserts biològics, amb poca densitat de vida... A més de la zona fòtica, hi ha una vida marina pròspera als fons dels oceans, la qual depèn, per a la seva nutrició, de la matèria orgànica disponible, en forma de residus i cadàvers. En alguns llocs on els processos geotectònics fan aflorar aigües calentes carregades de sals, són importants els productors primaris, autòtrofs, que obtenen l'energia de reaccions químiques basades en substrats inorgànics, el tipus de metabolisme que anomenem quimiosíntesi. Continents Als continents la cadena tròfica arrenca de les plantes terrestres fotosintetitzadores, que obtenen nutrients minerals del sòl gràcies a les arrels, fent circular aigua cap al fullatge, on s'evaporen. És per aquesta raó que el principal factor limitant en els continents és la disponibilitat d'aigua al sòl, així com la temperatura, que és més variable que en els mars, on l'elevada calor específica de l'aigua assegura un ambient tèrmic molt homogeni i estable en el temps. Per aquestes raons, la biomassa, la productivitat bruta i la diversitat ecològica es distribueix: - Seguint un gradient, amb un màxim cap a l'equador i un mínim en les regions polars, en correlació amb l'energia disponible. - Concentrada en tres bandes esteses latitudinalment. La primera d'elles és l'equatorial, on les pluges produïdes pel front intertropical, que són de tipus zential, es produeixen tot l'any o alternat amb una estació seca. Les altres dues, més o menys simètriques, cobreixen les latituds mitjanes o temperades, on hi ha una major o menor abundància de pluges ciclonals, que acompanyen les borrasques. Entre aquestes zones humides i de vida densa, hi ha dues franges simètriques de regions desèrtiques o semidesèrtiques tropicals, on encara que la biomassa és baixa, la biodiversitat és elevada. A les latituds elevades d'ambdós hemisferis tenim, finalment, les regions polars, on la pobresa de vida s'explica tant per l'escassetat d'aigua líquida com per la d'energia. Biosfera profunda Fins fa poc es posava com a límit per a la vida el nivell, a pocs metres de profunditat, fins on s'estenen les arrels de les plantes. Ara s'ha comprovat que no només en els fons dels oceans hi ha ecosistemes dependents d'organismes quimiautrótrofs, sinó que la vida d'aquest tipus s'estén també fins a nivells profunds de l'escorça terrestre. Aquest tipus de vida consisteix en bacteris i arqueobacteris, els quals extreuen l'energia de processos químics inorgànics (quimiosíntesis). Aquests organismes prosperen millor en llocs on apareixen certes barreges de minerals inestables, que ofereixen un potencial d'energia química. L'equilibri entre la relació dels éssers vius i el medi que els envolta i, on necessàriament han de viure, està suposant en els darrers temps un problema a gran escala, per l'impacte mediambiental que l'home, amb la seva intervenció en el seu entorn, ha provocat. Alguns dels problemes que requereixen una solució urgent són: la destrucció d'ecosistemes, el forat de la capa d'ozó, la contaminació, la desertització... Interaccions de la biosfera Tal com s'ha mencionat anteriorment, la biosfera integra també les interaccions dels éssers vius amb elements de la litosfera, la hidrosfera i l'atmosfera. Aquestes interaccions, es duen a terme mitjançant cicles biogeoquímics, dels quals es poden destacar el cicle del carboni, el cicle del nitrogen, el cicle de l'aigua i el cicle del sofre entre d'altres. Cicle del carboni El cicle del carboni és el sistema de les transformacions químiques de compostos que contenen carboni pel qual es produeixen bescanvis entre la biosfera, hidrosfera, atmosfera i la litosfera. És un cicle biogeoquímic de gran importància per a la regulació del clima de la Terra, i en ell es veuen implicades activitats bàsiques per al sosteniment de la vida. Es pensa que aquest cicle inclou les següents reserves de carboni, que estan connectades per camins de bescanvi: L'atmosfera: el carboni es troba fonamentalment com a diòxid de carboni (CO2). La biosfera terrestre, que inclou els sistemes d'aigua dolça i materials orgànics inerts. Els oceans, incloent-hi, el carboni inorgànic dissolt, fauna marina I materials orgànics inerts. Els sediments, incloent-hi els combustibles fòssils. L'interior de la Terra: el carboni del mantell de la terra i de l'escorça s'allibera a l'atmosfera i la hidrosfera a causa dels volcans i sistemes geotèrmics. El carboni és un component essencial per als vegetals i els animals; la reserva fonamental de carboni, en forma de molècules de CO2 es troba en l'atmosfera i la hidrosfera. Aquest gas està present en una concentració de més del 0,03% i aproximadament un 5% d'aquestes reserves es consumeixen a l'any en processos de fotosíntesis. A mesura que el CO2 és consumit per les plantes, també és reemplaçat per mitjà de la respiració dels éssers vius, per la descomposició de la matèria orgànica i com a producte final de combustió de petroli, gasolina, etc. Cicle del nitrogen El cicle del nitrogen compren cadascun dels processos biològics i abiòtics en què es basa el subministrament d'aquest element als éssers vius. És un dels cicles biogeoquímics més importants, ja que en ell es basa l'equilibri dinàmic de la composició de la biosfera. La major part de l'atmosfera terrestre, aproximadament un 78%, és nitrogen, així doncs, l'atmosfera és la principal reserva d'aquest element. No obstant això, el nitrogen atmosfèric té una disponibilitat limitada per a usos biològics, donant lloc a escassetat de nitrogen en diversos tipus d'ecosistemes. El nitrogen està present en el medi ambient en diverses formes incloent la del nitrogen orgànic, amoni (NH4+), nitrit (NO2-), nitrat (NO3-), i gas nitrogen (N2). Els processos del cicle del nitrogen transformen el nitrogen d'una forma química a una altra. Molts dels processos, els porten a terme els microbis, sigui per produir energia o per acumular nitrogen en la forma necessària per a la seva proliferació. Fixació del nitrogen (reducció) Amonificació Nitrificació Desnitrificació Activitats humanes com la crema de combustibles fòssils, l'ús de fertilitzants de nitrogen artificial i l'alliberament de nitrogen en aigües residuals estan provocant l'alteració del cicle global del nitrogen. Cicle de l'aigua El cicle hidrològic o cicle de l'aigua, descriu el moviment continu d'aigua per la superfície terrestre. Es tracta d'un cicle biogeoquímic en el qual hi ha una interacció mínima de reaccions químiques i l'aigua només es trasllada d'un reservori a un altre canviant d'estat físic: líquid, vapor o sòlid, i a través de processos físics com l'evaporació, condensació, precipitació, infiltració, solidificació, etc. La major part de l'aigua es troba en forma líquida, sobretot en els oceans i mars, i en menor mesura en forma d'aigües subterrànies o superficials (rius). Una part important de l'aigua es troba en forma de gel, sobretot en els casquets glacials antàrtic i groenlandès. L'aigua també es troba a l'atmosfera, d'on procedeix, principalment, de la fragmentació del metà, a causa de processos del vulcanisme i es pot trobar en forma de vapor, o en estat gasós com els núvols. Aquesta fracció atmosfèrica és molt important per tant per al bescanvi com per a la circulació horitzontal de l'aigua. El cicle de l'aigua implica el bescanvi d'energia tèrmica, la qual cosa dona lloc a canvis de temperatura. Un exemple són els processos d'evaporació en els que l'aigua pren l'energia dels voltants i refreda el medi ambient. Per contra, en els processos de condensació, l'aigua alliberada a l'entorn, provoca l'escalfament del medi ambient. Gràcies a la transferència d'aigua d'un reservori a un altre, el cicle hidrològic purifica l'aigua, transporta minerals i participa en la remodelació de les característiques geològiques de la Terra, a través de processos com l'erosió i la sedimentació. Els principals processos implicats en el cicle de l'aigua són els següents: Evaporació Condensació Precipitació atmosfèrica Infiltració (filtració i lixiviació) Circulació subterrània Fusió Solidificació Cicle del fòsfor El cicle del fòsfor és el cicle biogeoquímic que descriu el moviment del fòsfor a través de la litosfera, la hidrosfera i la biosfera. A diferència de molts altres cicles biogeoquímics, l'atmosfera no té un paper important en el moviment del fòsfor, ja que els compostos de fòsfor són generalment sòlids als rangs típics de temperatura i pressió que trobem a la terra. Una excepció és la producció de fosfina (PH3) gas, que es dona només en condicions especials i locals. Els fosfats es mouen ràpidament per les plantes i els animals, això no obstant, els processos que mouen els compostos de fòsfor a través dels oceans o dels sòls són molt lents, fent que aquest cicle sigui un dels més lents. Vegeu també Ecosfera Antroposfera Referències Enllaços externs Impacte de l'home a la biosfera Wired (n.12/12, desembre 2004): 10 Lessons from Biosphere 2 Sobre l'experiment Biosphere 2 Ciències de la Terra


source: wikipedia

text: Els barions són partícules subatòmiques compostes per tres quarks, sensibles a la interacció forta i d'espín semienter. Els barions, juntament amb els mesons (formats per un quark i un antiquark), formen una família de partícules composta per quarks, els hadrons. El terme «barió» deriva del grec βαρύς barýs ‘pesant’ i del sufix –ó, emprat habitualment per formar noms de partícules elementals (fotó, protó, electró...). Aquest nom fou encunyat el 1953 pel físic de partícules estatunidenc d'origen neerlandès Abraham Pais (1918-2000). En el moment que van ser anomenats, es pensava que aquestes partícules es caracteritzaven per tenir masses més grans que les altres. Els barions més coneguts són els protons i els neutrons, que constitueixen la major part de la massa de la matèria visible de l'Univers, mentre que els electrons (l'altre component principal dels àtoms) són leptons. Cada barió té la seva corresponent antipartícula (l'antibarió), en què cada quark és substituït per l'antiquark corresponent. Per exemple, un protó està format per dos quarks u i un quark d, abreujat , mentre que la seva antipartícula corresponent, l'antiprotó, està format per dos antiquarks u i un antiquark down, abreujat . Els baryons es caracteritzen per tenir un nombre bariònic B = 1, mentre que els antiquarks el tenen B = –1. Els barions són uns fermions que interaccionen fortament, és a dir, experimenten la força nuclear forta i és descrita per l'estadística de Fermi-Dirac, que és aplicable a totes les partícules que obeeixen el principi d'exclusió de Pauli. En contrast amb els bosons, que no segueixen aquest principi d'exclusió. Hi ha diferents tipus de barions, els més coneguts són els nucleons que són presents al nucli atòmic, per tant protons i neutrons que estan constituïts per quarks u i d ( i , respectivament); les partícules delta i constituïdes pels mateixos quarks que els nucleons; els hiperons que presenten quarks s; els barions encantats que tenen un quark c, els doblement encantats, que en tenen dos; i els barions bells, que presenten el quark b. És possible que encara se'n descobreixin més ja que no se'n han observat amb el quark t. Els hiperons foren els primers barions en descobrir-se després dels nucleons, i contenen un o més quarks estrany. Els hiperons, en ordre de massa creixent, inclouen la partícula lambda neutra , un triplet de partícules sigma , i , un doblet de partícules xi i i la partícula omega menys . Cada una de les set partícules, detectades durant el període de 1947 a 1964, té també la seva antipartícula corresponent. La descoberta de l'hiperó omega menys es suggerí a través del «camí òctuple» de classificació dels hadrons, el grup més general de partícules subatòmiques a les quals se'ls assignen els hiperons. Els hadrons estan compostos per quarks i interactuen entre ells a través de la força forta. Els hiperons es produeixen per aquesta força en el temps que triga una partícula que viatja a gairebé la velocitat de la llum a travessar el diàmetre d'una partícula subatòmica, però la seva desintegració per la força feble triga milions i milions de vegades més. A causa d'aquest comportament, els hiperons, juntament amb els mesons K amb els quals sovint es produeixen, foren anomenats partícules estranyes. Aquest comportament s'ha atribuït a les desintegracions febles dels quarks s, també anomenats estranys, que contenen. Tipus de barions Protó i neutró Juntament amb els neutrons, els protons formen el nucli atòmic, unit per la força forta. El protó és un barió i es considera compost per dos quarks up i un quark down, . Té una massa de 938,3 MeV/c2. Durant molt de temps s'ha considerat que és una partícula estable, però els desenvolupaments recents dels models de gran unificació han suggerit que pot decaure amb una semivida d'aproximadament 1032 anys. La desintegració del protó violaria la conservació del nombre bariònic, i en fer-ho seria l'únic procés conegut a la naturalesa que ho fa. El neutró és un barió i es considera compost per un quark up i dos quarks down, . Un neutró lliure decau amb una semivida d'aproximadament 10,3 minuts, però és estable si està combinat en un nucli. La desintegració del neutró implica la interacció feble. Aquest fet és important en els models de l'univers primerenc. El neutró és aproximadament un 0,2 % més massiu que un protó, el que es tradueix en una diferència d'energia d'1,29 MeV. La desintegració del neutró està associada a una transformació dels quarks en què un quark down es converteix en un quark up mitjançant la interacció feble. La vida mitjana és sorprenentment llarga per a una desintegració de partícules que produeix 1,29 MeV d'energia. Es podria dir que aquesta desintegració és «pendent avall» en termes d'energia i es podria esperar que procedeixi ràpidament. És possible que un protó es transformi en un neutró, però cal subministrar 1,29 MeV d'energia per assolir el llindar d'aquesta transformació. En les primeres etapes del Big Bang, quan l'energia tèrmica era molt més gran que 1,29 MeV, se suposa que la transformació entre protons i neutrons es produïa lliurement en ambdues direccions, de manera que hi havia una població essencialment igual de protons i neutrons. Barions lambda Λ El 1947, durant l'estudi de les interaccions dels raigs còsmics, es descobrí que un producte de la col·lisió d'un protó amb un nucli tenia una vida de 0,26 ns, molt més llarga de l'esperada, de l'ordre dels 10–23 s. Aquesta partícula fou nomenada partícula lambda i simbolitzada com i la propietat que la feia viure tant de temps l'anomenaren «estranyesa», un terme que quedà com el nom d'un dels quarks dels quals la partícula lambda està constituïda. La partícula lambda és un barió format per un quark up, un down i un d'estrany, . La seva massa és 1 115,6 MeV/c2, el seu espín 1⁄2 i l'estranyesa –1. L'esperava vida de 10–23 s es deu al fet que, com a barió, participa en la interacció nuclear forta, la qual cosa sol produir vides molt curtes. La llarga vida observada ajudà a desenvolupar una nova llei de conservació per a aquests decaïments anomenada «conservació de l'estranyesa». La presència d'un quark estrany en una partícula es denota amb un nombre quàntic S = –1. El decaïment de partícules mitjançant les interaccions fortes o electromagnètiques conserva el nombre quàntic d'estranyesa. El procés de decaïment de la partícula lambda ha de violar aquesta regla, ja que no existeix cap partícula més lleugera que contingui un quark estrany, de manera que el quark estrany ha de transformar-se en un altre quark durant el procés. Això només es pot esdevenir per mitjà de la interacció feble, la qual cosa provoca una vida molt més llarga. Els processos de decaïment demostren que l'estranyesa no es conserva, per exemple: També existeixen la partícula lambda , que conté el quark encant . Té una massa de 2 281 MeV/c2, un espín d'1⁄2 i un temps de vida mitjana de 2 × 10–13 s i estranyesa de 0, i el barió amb el quark baix , que té una massa de 5 620 MeV/c2. Barions sigma Σ Hi ha tres barions sigma, , i , caracteritzats per tenir un quark estrany (), per tant, amb estranyesa –1. Les tres variants tenen masses similars (1 189,4; 1 192,5 i 1 197,3 MeV/c2) i espín 1⁄2, i es diu que formen un triplet d'isoespín. L'únic barió amb un quark estrany que és menys massiu que els sigma és el barió lambda neutre (1 115,6 MeV/c2). El sigma neutre té un temps de vida de 6 × 10–20 s, i pot decau en el barió lambda neutre sense violar la conservació de l'estranyesa, de manera que es produeix ràpidament per la interacció electromagnètica: El sigma neutre i el lambda neutre estan composts pels mateixos quarks , de manera que el sigma neutre es pot considerar com un estat excitat electromagnètic del lambda neutre. Els sigmes carregats i no tenen una via de decaïment que no impliqui la transmutació del quark estrany, de manera que els seus decaïments són molt més lents (0,08 ns i 0,15 ns, respectivament), procedint només per mitjà de la interacció feble donant lloc a protons, neutrons i pions. Els modes de decaïment són: Amb el quark encant, en lloc de l'estrany, s'han observat les partícules , i formades pels quarks respectivament i amb masses al voltant dels 2 453 MeV/c2. També amb el quark bellesa s'han descobert els barions , i amb masses al voltant dels 5 812 MeV/c2. Els barions , i , amb el quak veritat, encara no han estat observats. Barions delta Δ El barion delta són barions que només contenen quarks d'up i down. N'hi ha quatre: i , la qual composició és i . Tenen masses iguals, 1 232 MeV/c2, espín 3/2, projecció de l'isoespín -3/2, -1/2, 1/2 i 3/2, estranyesa 0 i un temps de vida de 0,56 × 10–23 s. El i el tenen la mateixa composició de quarks que el protó i el neutró, respectivament, i decauen ràpidament per la interacció forta en un protó, un neutró i un pió . Si una partícula té aquesta via de decaïment disponible, decau molt ràpidament, a l'ordre de 10–23 segons. Un altre exemple és el decaïment: Cal observar que el barió conté els mateixos quarks que el neutró, però la seva massa és molt més gran. La seva massa és suficient perquè aquest decaïment sigui energèticament favorable. El barions xi Ξ El barió xi o barió «cascada» s'observà en la mateixa reacció en la qual es descobrí del barió a Brookhaven el 1964. Hi ha el barió i el , que contenen dos quarks estranys (). Tenen, per tant, estranyesa –2. Les seves masses són 1 315 MeV/c2 i 1 321 MeV/c2, el seu espín val 1/2 i els temps de vida són, respectivament, 0,29 ns i 0,164 ns. El xi neutre decau en un barió lambda neutre i dos fotons: El barions omega Ω El barió , és un barió compost per tres quarks estranys, (estranyesa –3), espín 3/2, massa 1 672 MeV/c2 i temps de vida 0,082 ns. És l'exemple clàssic de la necessitat de la propietat anomenada «color» per descriure les partícules. Ja que els quarks són fermions amb un espín d'1/2, han de complir el principi d'exclusió de Pauli i no poden existir en estats idèntics. Així, amb tres quarks estranys, la propietat que els distingeix ha de ser capaç d'assumir almenys tres valors diferents. El descobriment del barió omega fou un gran èxit per al model de quarks dels barions, ja que se cercà i trobà únicament després que la seva existència, massa i modes de decaïment fossin predits pel model de quarks. Es descobrí a Brookhaven el 1964. També han estat observats els barions i , formats pels quaks i i masses 2 697,5 MeV/c2 i 6 054,4 MeV/c2, respectivament. Referències Vegeu també Densitat bariònica Nombre bariònic


text: Berenguer de Cruïlles (Peratallada, 1310 – Barcelona, estiu de 1362) fou bisbe de Girona (1349–1362) i el primer president de la Generalitat de Catalunya (1359–1362), nomenat per les Corts de Cervera. Els historiadors consideren probable que Berenguer de Cruïlles tingués els orígens familiars a Cruïlles, el seu pare fos Bernat de Cruïlles i de Peratallada i la seva mare Gueraua de Cabrera, malgrat l'absència de proves documentals. Culminant la seva carrera eclesiàstica, succeí Arnau de Mont-rodon com a bisbe de Girona. Enèrgic, defensor de la inquisició i preocupat per l'heretgia, fou bisbe en un període marcat per les guerres constants i els efectes de la pesta negra, que suposà la mort d'un terç de la població. Fou escollit primer representant del braç eclesiàstic del que en aquell moment s'anomenava Diputació del General de Catalunya i més endavant passaria a dir-se Generalitat de Catalunya. Des de la presidència d'aquesta institució, vetllà pel compliment de l'acord que la Cort de Cervera havia signat amb el monarca Pere III el Cerimoniós per ajudar-lo en la guerra dels Dos Peres (1356–1369), i que comportava la substitució dels impostos arbitraris anteriors a un únic impost legal i estable. Bon diplomàtic, es conserven moltes de les seves cartes i es coneixen les seves accions decidides en contra de la corrupció de l'època, actuant amb duresa davant casos concrets, establint el cobrament dels subsidis a través d'un síndic local o impulsant la redacció del Llibre verd dels feus. Família Gairebé no es conserva cap informació anterior a la seva elecció com a bisbe. Diversos historiadors apunten que nasqué a Peratallada cap al 1310 i que és molt probable que el seu pare fos Bernat de Cruïlles i de Peratallada, senyor de les baronies de Peratallada i de Cruïlles. Els Cruïlles eren una de les principals famílies nobiliàries del bisbat de Girona, originaris de Cruïlles. La família s'havia establert al palau de Peratallada després de l'enllaç entre Gilabert de Cruïlles i Guillema de Peratallada, a mitjan . El que és molt probable que fos el seu pare tingué diversos càrrecs de responsabilitat. Fou portaveu de general governador de València fins al 1315. Nomenat batlle de Barcelona el 1282, participà en la campanya de Calàbria de 1283 prenent Seminara i tornà amb el rei a Catalunya, a qui acompanyaria al desafiament de Bordeus. Lluità en la defensa de Catalunya durant la Croada contra la Corona d'Aragó. El 1288 Bernat fou nomenat alcaid de Siurana. Més tard topà amb Jaume II el Just, i el 1294 estigué pres per la seva actuació contra els templers de Palafrugell. Reconciliat amb el rei participà en la conquesta del Regne de Múrcia i com a almirall a la Croada d'al-Mariyya. El 1312 i en 1319–21 fou procurador general de València, on obtingué del rei l'hospital del Temple en 1312 i el domini de Barxeta. El 1315 el rei li confiscà els feus de l'Empordà, i el 1316 atorgà carta de poblament a Benifallim. Pel que fa a la vida familiar de Bernat de Cruïlles, el 1277 es casà amb Elisabet Dionís, una parenta de Violant d'Hongria que morí el 1298. Uns anys després, el 1305, es casà amb Gueraua de Cabrera, probablement la mare de Berenguer de Cruïlles. Bisbe de Girona Predecessor El seu predecessor fou el bisbe Arnau de Mont-rodon (1334 o 1935 – 1348), de qui Berenguer de Cruïlles degué aprendre la importància de la diplomàcia i la necessitat de lluitar contra la corrupció. A Arnau de Mont-Rodon li havien dipositat la confiança per a recaptar els impostos papals i reials, el que ajuda a entendre la preocupació i serietat de Berenguer en aquestes tasques. El predecessor de Berenguer de Cruïlles fou expulsat per Pere el Cerimoniós el 1342 per haver-se oposat al fet que els homes d'església anessin a la guerra, tot i que el rei, excomunicat, va fer marxa enrere. Arnau també destacà per reprendre la tradició de fer resolucions sinodals i per incrementar les visites pastorals personals. Les funcions d'un bisbat al sobrepassaven les purament religioses, per exemple les visites pastorals implicaven una correcció, una acció legislativa, una inspecció i un seguiment. Els últims dos anys de la seva vida una llarga malaltia l'impedí de treballar amb plenes condicions i s'hagué de servir de bisbes auxiliars. El 1357, Berenguer de Cruïlles va fer una donació econòmica per tal de finalitzar un retaule d'or i argent per a la catedral de Girona, començat pel seu predecessor, fet que pot indicar el seu respecte i estima per Arnau, a qui havia ajudat com a vicari general des del primer moment. En aquesta obra apareix el bisbe Berenguer de Cruïlles representat com a donant, al costat d'un àngel, en l'única imatge conservada coneguda. Nomenament Berenguer de Cruïlles havia estat membre del clergat de la Seu de Girona des del 1321, canonge el 1330, cabiscol el 1334 o el 1336. També fou abat de Sant Feliu de Girona des del 1342. Durant una primera etapa es dedicà a l'administració corrent de pabordies i de la seva família. Va ser nomenat bisbe el 3 de desembre de 1348 i consagrat pel papa Climent VI el 22 de març de 1349. Perquè l'ajudessin al capdavant del bisbat escollí com a vicari general Galceran de Montcorb, a qui promogué a prevere del capítol, i de visitador Arnau Tremir, carmelita i bisbe Galtellinensis. De les seves cartes com a bisbe es desprèn que tenia un caràcter "enèrgic, extravertit i fins i tot intemperant en el parlar". De les abundants autocorreccions que s'han trobat a les seves cartes se'n deriva que era un "home de ploma i taula de despatx". Potser és per això que no es conserva cap document sobre cap visita pastoral, malgrat que sí que se sap que celebrà sínodes i prengué decisions sobre la vida de la diòcesi. Per exemple el 1355 ordenà que els mestres incloguessin els continguts de la doctrina catòlica tan aviat com els alumnes aprenguessin a escriure. Mandat Berenguer actuà com un ferm defensor de la inquisició, molt més preocupat per l'heretgia que el seu predecessor. Presumirà d'haver detectat amb Nicolau Rossell més de 500 heretges al bisbat i escriurà que protegir un heretge és símptoma d'heretgia. També aplaudirà la feina de Nicolau Eimeric, tot i que en diverses ocasions s'hi oposarà per impedir-li de turmentar persones del bisbat de Girona. Considerava que les blasfèmies o la manca d'assistència a missa eren motius per sospitar d'error en la fe. Algunes de les seves acusacions d'heretgia i posteriors excomunions es poden atribuir a una voluntat de retornar a l'ortodòxia després de l'ambient enrarit provocat per les mortaldats de 1347–1351 que afectaren a més d'un terç de la població del país, o una estratègia per desarmar resistències davant la seva autoritat. Les conseqüències de la pobresa també apareixen en les acceptacions per part del bisbe de grups de jueus conversos. En aquests casos, el bisbe els demanava que abandonessin els ensenyaments jueus i es convertissin a Crist, però no evitava d'esmentar la seva pobresa extrema i els concedia llicències per a pidolar. Per tal de guanyar-se el favor papal, sabent que al pontífex li agradava que els seus súbdits es reconeguessin "fills d'obediència" davant els seus mandats, a les cartes Berenguer de Cruïlles es titulava apostolicae sedis gratia i devota creatura, a diferència dels seus antecessors, que només deien que eren bisbes per la gràcia de Déu. Aquest petit element és significatiu per entendre els seus dots diplomàtics. Malgrat aquest ús protocol·lari, el bisbe no va estar-se de demanar al Papa que revoqués l'obligació d'enviar una multitud de beneficis diocesans a Avinyó, malgrat que el pontífex no cedí. Aquesta diplomàcia tampoc li serví per evitar constants enfrontaments amb la noblesa, entre altres qüestions, per haver estat molt rígid en mantenir l'excomunió del Comte Ramon Berenguer I d'Empúries, oncle del rei d'Aragó Pere el Cerimoniós. Corts de Cervera La convocatòria de les Corts de Cervera per part del rei per afrontar la Guerra dels dos Peres que enfrontà Castella contra Aragó (1356–1375) marca l'inici de la Diputació del General. El rei necessitava homes i diners com mai i les corts es reuniren a Perpinyà el 1356, a Lleida el 1357 i a Barcelona el 1358 per estudiar com afrontar les seves demandes. Des d'aquest moment les Corts s'han celebrat de manera ininterrompuda. El 1359 no existia la figura d'un president com es coneix al , sinó que hi havia representants dels braços eclesiàstic, militar i reial. En totes les llistes existents del personal de la Diputació del General de Catalunya el primer nom que apareix és el de Berenguer de Cruïlles, el que demostra una funció preeminent en l'organisme estamental medieval. En rigor, fou el primer diputat eclesiàstic de la comissió elegida per a recollir i administrar el donatiu al rei per afrontar els costos de la guerra amb Castella, que havia de fer recaptar periòdicament l'impost i evitar la corrupció dels senyors i oficials reials. Anys previs Abans de la seva elecció com a president tenim notícia de diverses actuacions que evidencien el perfil polític de Berenguer de Cruïlles mostrant la seva facilitat a guanyar-se el rei en les negociacions, la seva sensibilitat vers un poble pobre carregat d'impostos, la seva voluntat de posar fi a la corrupció, la seva capacitat per a prendre decisions estratègiques i la seva facilitat per emprendre iniciatives impopulars amb èxit. Després de les Corts de Perpinyà, que s'allargaren del 30 de juny a l'11 de setembre del 1356, el rei passà per Girona i es trobà amb Berenguer de Cruïlles. Si bé el conflicte amb Castella encara no havia esclatat, el rei necessitava recursos per afrontar amb garanties la guerra amb Gènova i la insurrecció sarda. Les negociacions amb Berenguer prosperaren i el rei acabà acceptant que els ciutadans del seu bisbat no haguessin d'anar a la guerra, eximint-los de l'anomenat dret d'host i cavalcada, a canvi de rebre un total de 60.000 sous distribuïts entre els homes que decidissin no anar al conflicte. El bisbe vetllà pel compliment de l'acord i l'acció dels procuradors reials. Fins aquell moment el rei no havia trobat ningú de paraula que li aconseguís els diners que demanava. Les 70.000 lliures que el braç reial de les Corts de Lleida havia acceptat de pagar al rei mai foren recaptades, per una treva. I a les Corts de Barcelona el braç militar només es comprometé a atorgar 13.000 lliures al rei. El bisbe fou testimoni dels freqüents abusos dels senyors laics que s'aprofitaven dels homes d'església, i se'n queixà diplomàticament a oficials del sotsveguer de Besalú, a la comtessa d'Osona, al comte i a la comtessa d'Empúries, al vescomte de Rocabertí i a Guillem sa Riera, senyor de Vulpellac. Quan els castellans van atacar Barcelona, Sant Feliu de Guíxols i Palamós, Pere III el Cerimoniós obligà tothom a prendre les armes. En aquest episodi el bisbe Cruïlles va defensar la marina de Sant Feliu amb 5.000 homes d'església, però no perdé el món de vista per la guerra. Amb visió de futur i tenint en compte les dificultats econòmiques del moment, va decidir també defensar les collites del 1359, tolerant que alguns homes d'església no anessin a la guerra mentre els castellans atacaven la marina. Després d'aquest fet el rei li imposà una multa de 1.000 lliures, que en un primer moment pagà de la seva butxaca, mentre imposava penes als qui maltractaven els qui no havien anat a lluitar. Es mostrà preocupat davant la pèrdua de llibertats eclesiàstiques per la pressió fiscal i bèl·lica del rei. Per a solucionar-ho demana un nou impost als homes d'església, a qui exigeix 8 sous de contribució per la guerra demandats per la reina Elionor de Sicília. Aquest impost se suma als 20 sous de les Corts de Barcelona del 1358 i a les 1.000 lliures a repartir entre els qui no havien lluitat. La indignació que provocà fou gran, tal com denuncià l'abat de Ripoll que, malgrat haver-se beneficiat de la guarda de les collites, considerava que pagar les 1.000 lliures havia estat innecessària, gratuïta i significava perdre la immunitat eclesiàstica. El bisbe de Girona sortí airós de l'acusació, pagant el menys possible i amb contrapartides, però aquest episodi demostrà la capacitat del bisbe de prendre la iniciativa, el que molestava els braços eclesiàstics, per la càrrega fiscal, i militar, ja que el bisbe cobrava els impostos directament privant als nobles de recaptar impostos en benefici propi. Elecció Tan bon punt tingué coneixement de la convocatòria de les Corts de Cervera, Berenguer de Cruïlles inicià un conjunt de contactes que li van permetre encarar les Corts com el líder del braç eclesiàstic que coneixia de primera mà la situació i sabia com posar-hi remei. Convençut que calia pagar, considerava que el rei no podia procedir de forma arbitrària ni deixant la recollida del subsidi als oficials reials o als nobles. Per exposar la situació i buscar vies de solució convoca els abats a les Corts i els demana bèsties per preparar una entrevista amb el rei. Puig Oliver i Marquès Planagumà consideren probable que el bisbe en algun moment es trobés amb el rei per a pactar una situació beneficiosa per ambdues parts després d'obtenir el suport dels abats, el capítol de la Seu, l'abat i el capítol de Sant Feliu, la resta de la jerarquia diocesana i l'arquebisbe de Tarragona Pere de Clasquerí, el que l'hauria convertit en l'home que el rei necessitava. La Cort reunida a Cervera el 1359 nomenà els 12 diputats repartits entre el braç eclesiàstic, militar i reial, i quatre consellers per a cada braç. Pel que fa al braç eclesiàstic, el primer nomenament fou el de Berenguer de Cruïlles, bisbe de Girona. Del març de 1359 es conserva una carta on el bisbe s'atreveix a criticar durament la burocràcia reial catalano-aragonesa per retenir una carta del rei dirigida a ell. Aquest coneixement de l'administració reial demostra que des de molt abans de la seva elecció el bisbe de Girona havia tingut diverses trobades amb el rei. Els altres diputats que formaren el braç eclesiàstic, i per tant els seus companys en l'acció de govern, foren Pere Arnau de Parestortes, prior de Catalunya de l'Orde de l'Hospital; Romeu Sescomes, paborde de Tarragona, i Arnau de Busquets, doctor en decrets i canonge de Barcelona. Els consellers del braç eclesiàstic eren Pere de Clasquerí, arquebisbe de Tarragona; Hug Desbac, bisbe d'Urgell; Guillem Arnau de Patau, degà d'Urgell; i Galcerà de Montcorb, oficial de Girona. Pel que fa al braç militar els escollits foren Bernat II de Cabrera, comte d'Osona, cavaller; Hug de Cardona, vescomte de Cardona, donzell; Ponç d'Altarriba, cavaller; i Ramon de Peguera, donzell. Finalment, els administradors del braç reial serien Pere Desplà, ciutadà de Barcelona; Pere de Carcassona, ciutadà de Lleida; Francesc Pavia, ciutadà de Girona; i Pere Borró, burgès de Perpinyà. Acords A les Corts de Cervera s'assolí el compromís de donar 144.000 lliures al rei durant dos anys, el que es convertí en l'encàrrec primordial dels diputats. El braç reial n'aportaria la meitat i entre l'eclesiàstic i el militar l'altra meitat. Per primera vegada cada braç administraria el donatiu de forma autònoma, el recolliria i liquidaria. Dels documents es deriva que l'eficient gestió en la recollida del donatiu acordat el 1356 amb el rei fou tinguda en compte en l'elecció. Aquest fet obligà al monarca a cedir poder a la Cort i significà un increment de la confiança mútua. Els braços reial, militar i eclesiàstic lliuraren els donatius al rei el 18 de desembre. El 19 de desembre Pere III anul·là els abusos dels oficials contra els qui no havien anat a lluitar en l'enfrontament amb castellans de Pere el Cruel, i suprimí l'impost de 8 sous, una iniciativa que Bernat de Cruïlles ja havia proposat als abats en la seva carta del 26 de setembre. L'endemà, 20 de desembre, el rei retirà la prohibició d'acudir a la justícia eclesiàstica. D'aquesta manera un impost legal i estable pactat a les Corts amb les garanties necessàries substituïa els tres impostos improvisats anteriors, el que donava estabilitat a la situació i havia de contribuir a parar els peus a Castella en un moment que es percebia com a molt complicat. President Després de l'elecció viatjà de Cervera a Girona, i el 7 de març de 1360 nomenà els notaris Francesc Viader i Berenguer Guerau en tant que diputat a les Corts perquè preveia que tindria més feina per la seva feina com a diputat de les Corts. Ells foren els responsables d'un descuit històric que permet conèixer molts detalls de les accions de govern de Berenguer de Cruïlles. La informació que se'n conserva pel que fa a la seva tasca al davant de la Diputació del General parteix principalment dels 85 documents que se n'han conservat, que es trobaren entre altres documents episcopals, malgrat la petició explícita de la Cort de Cervera que s'eliminessin. Probablement s'han conservat perquè la institució feia les primeres passes i no es podria preveure l'interès que podrien tenir aquests documents per als historiadors segles després. Recaptació d'impostos Berenguer de Cruïlles impulsà nous mecanismes per aconseguir el cobrament regular de l'impost. Per això decidí elaborar el fogatge o llistat d'habitants que demanà el rei. Però també treballà contra la corrupció i la creació d'impostos arbitraris. Experimentaren les conseqüències d'aquestes polítiques els oficials reials, alguns dels quals serien excomunicats perquè perseguien executant penyores i imposant penes arbritràries o abusives. Però el bisbe també excomunicà els parroquians que no pagaven o ho feien fora de termini. Per a resoldre les excomunions s'havia de pagar una multa. Aquesta fou una de les conseqüències de l'increment de la seva autoritat arran de les Corts de Cervera. Els braços eclesiàstic i militar havien decidit dotar-lo d'autoritat per a rebre i administrar l'ajuda que aquests dos braços lliuraven al rei. Les seves mesures funcionaren i la recaptació es va fer amb regularitat. Tal com s'observa a les cartes, Berenguer era plenament conscient de la misèria de la gent, oprimida per la pestai les càrregues fiscals, i aquest fet l'impulsava a combatre els qui, amb falsedats, amenaces i mentides es lucraven injustament, com el jueu Bonjuhà Benvenist. Per exemple, el 4 de juny de 1350 ordenà als batlles de la Bisbal d'Empordà, Bàscara, Rupià, Ultramort, Parlavà, Sant Sadurní de l'Heura i d'altres llocs que no obliguessin a pagar els deutes dels ciutadans contrets amb Duran Abraham i Abraham Maimó, jueus de Girona. Davant la seva energia, resolució i voluntat de negociació, el rei decidí, el 12 d'octubre, condonant les quantitats pendents de pagar del bisbat de Girona. Berenguer de Cruïlles establí la recollida dels subsidis a través d'un síndic local que, amb permís del bisbe, alguna vegada havia d'acudir a l'ajut del braç secular del veguer per a fer pagar als morosos. Habitualment els síndics eren elegits en una votació que corresponia a tots o gairebé tots els veïns i el subsidi es repartia d'acord amb el poder adquisitiu de cadascú. Aquest fet, juntament amb el coneixement a través d'algun mètode que es desconeix, de la solvència de cadascú, facilitava la recaptació. El bisbe volgué que des del primer moment els homes d'església paguessin el fogatge a part. Consten documents que testimonien el restabliment d'impostos cobrats irregularment. Crisis bèl·liques Les cartes donen testimoni de dos enfrontaments al Rosselló. L'abril del 1361 Joan d'Armanyac amenaçava d'envair el país mogut pel rei de Castella, situació que es resolgué després que el rei apel·lés a firmar la pau de Deça. L'estiu del mateix any els francesos tornaven a amenaçar el Rosselló, i fou Pere el Cerimoniós qui s'hi desplaçà amb l'exèrcit reial per utilitzar-ho d'excusa per no haver d'anar a ajudar els castellans en la croada contra Granada. Pere III es quedà diversos mesos a Perpinyà, des d'on atacà als castellans al baix Aragó el juny del 1362 després de tornar a cridar tothom a les armes, l'anomenat Princeps namque. Malgrat els acords signats, davant les crides del rei a mobilitzar la població es coneix el sistema utilitzat a Amer per a seleccionar els qui anirien a lluitar. El bisbe s'adreçava a sis joves d'una vila, una vall o un castell i aquests feien una selecció: de cada vuit homes n'escollien un. El bisbe els demanava entregar la llista al capítol. Possiblement era la forma habitual d'actuar. Curiosament el bisbe criticava pràctiques similars de funcionaris reials com Guillem de Canet i Bernat Margarit, que a més d'allistar homes d'església es quedaven amb els seus diners, al març del 1362. En aquest cas Berenguer acabà cedint. I és que un conflicte com el que enfrontava el rei amb Castella no tenia precedents, s'havia d'aconseguir una mobilització mai vista. Mort i llegat Possiblement un dels seus darrers actes oficials fou l'assistència a la reunió que el rei volgué tenir al Parlament per demanar ajuda contra els castellans. El dimarts 26 de juliol de 1362 morí a Barcelona, on s'havia hagut de traslladar per les responsabilitats polítiques que assumí. Va ser enterrat al Convent de Sant Francesc de Barcelona. Pocs mesos abans de la seva mort va encarregar al prevere de la catedral de Girona, Guillem Bernat de Perles, la redacció d'un inventari dels feus episcopals i els delmes de tota la diòcesi. Berenguer de Cruïlles volia conèixer els titulars dels delmes i el seu valor per exigir-los el pagament d'una taxa quan els delmes canviessin de mans. Aquest llibre s'anomena Llibre verd dels feus i no s'enllestí fins al 1371, esdevenint una bona fotografia del delme a les més de 400 parròquies gironines d'aquell moment, molt valorat pels historiadors. Entre els historiadors hi ha consens en considerar Berenguer de Cruïlles com el primer president de la Generalitat de Catalunya. Per a ressaltar la seva rellevància històrica fou instal·lada una placa commemorativa al Pati dels tarongers del Palau de la Generalitat de Catalunya. Mostrar aquest relleu fou un recurs habitual del president Artur Mas per a parlar als visitants de la història de la Generalitat de Catalunya. Referències Bibliografia Abats catalans Bisbes catalans Bisbes de Girona Canonges catalans Persones de Forallac Polítics baix-empordanesos Presidents de la Generalitat de Catalunya històrics Religiosos catalans històrics Articles de qualitat d'història Morts a Barcelona Monjos catòlics Monjos catalans


text: El baixkir () és una llengua turquesa parlada pels baixkirs, que a la república de Baixkíria o Baixkortostan (Federació Russa), amb algunes comunitats disperses per les repúbliques exsoviètiques. S'escriu amb alfabet ciríl·lic amb les lletres pròpies , , , , , , , , , , tot i que s'intenta un canvi al llatí. És parlada per aproximadament 1.047.000 persones com a primera llengua i per 26.737 més com a segona llengua. Es divideix en dos dialectes: Jurmata, parlat al sud del país Kuvakan, parlat a l'est. Segons dades del cens soviètic del 1989, hi havia 645.351 parlants de baixkir a Baixkíria, 135.798 a la Província de Txeliabinsk, 46.029 a la Província d'Orenburg, 29.430 a la Província de Tiumén, 24.365 a la Província de Sverdlovsk 16.544 a la Província de Kurgan, 14.936 al Territori de Perm i 10.816 al Tatarstan. Característiques Té una consonància semblant a la del kazakh. Les principals característiques fonològiques són: Tenen vocals febles: ï, ĕ, ŏ i ö. Correspondència i, u, ü amb el turc e, o, ö Tenen una a bilabialitzada, com el tàtar. Tenen una interdental fricativa th i dth, pel turc s i z. Correspondència de s amb el turc Š Presenta harmonia vocàlica El baixkir és una llengua SOV aglutinant. Els substantius es declinen en els casos nominatiu, genitiu, datiu, acusatiu, locatiu i ablatiu. Vegeu també Literatura baixkir Teptyar Enllaços externs "Bashinform" notícices "Bashkortostan" diari Pàgina del 450è aniversari de la unió de Bashkortostan a Rússia Ciutat d'Ufa "Ural batyr" epos Pàgines de cançons i folklore baixkir Llengües turqueses Llengües de Rússia Llengües amenaçades d'Europa


text: El budisme és una doctrina filosòfica basada en els ensenyaments de Siddharta Gautama (el Buda històric). Una branca d'aquesta doctrina esdevingué, amb el temps, un sistema religiós. Aquesta filosofia es va originar a l'Índia al i es va escampar cap a l'Àsia Central, el Tibet, Sri Lanka, el sud-est d'Àsia, la Xina, Corea i el Japó. Avui en dia el budisme també ha esdevingut relativament popular al món occidental. Es calcula que hi ha entre 230 i 500 milions de budistes en tot el món. Siddharta Gautama Els relats sobre la vida de Siddharta Gautama estan barrejats amb mite, llegenda i simbolisme. Això es deu al fet que, més enllà del seu simple interès biogràfic, aquestes històries són vistes com una guia per a la vida dels seus seguidors, on els episodis són metàfores dels processos de crisi i recerca espiritual de l'ésser humà. Siddharta era fill d'un rei (casta dels ksatriya, ja que va néixer hindú). Un profeta va vaticinar que esdevindria un gran líder espiritual o un gran general. El seu pare preferia la segona opció i el noi va créixer tancat al palau. En una de les seves escapades d'amagat va veure un intocable demanant diners i això el va commocionar tant que va abandonar tot el seu benestar i va iniciar una vida d'asceta errant. Es va endinsar al coneixement dels Upanixads i, a l'edat de 35 anys, després de restar immòbil al peu de l'arbre de bodhi durant 49 dies, va descobrir el misteri de l'alliberament, el nirvana. Així, va esdevenir el Buda, lil·luminat. Va morir a l'edat de 80 anys. Després de la il·luminació, va començar propagant el seu dharma o veritat budista. El primer sermó fou el Sermó de les quatre nobles veritats, el qual el condensa i en constitueix el nucli: Primera noble veritat: tota existència està impregnada de patiment, de pena i de frustració per la caducitat d'un món en constant canvi. Tot és essencialment fugisser. Segona noble veritat: l'origen del patiment es troba a l'afany de viure, al desig d'actuació, de plaer, de possessió. Tercera noble veritat: el patiment se suprimeix aniquilant la set de viure, de gaudir, d'actuar. L'extirpació radical dels desigs i passions ens condueix a una serenitat i tranquil·litat absolutes. És el nirvana. Quarta noble veritat: el camí que condueix al nirvana és el noble camí de les vuit passes. Qui el segueix s'acosta a la il·luminació. Les vuit passes són: Coneixement recte de les Quatre Nobles Veritats. Actitud recta: allunyar-se d'odis i enveges. Paraula recta: no mentir ni parlar inútilment. Acció recta: bona conducta moral. Ocupació recta: guanyar-se la vida sense fer mal. Esforç recte: fomentar tendències bones. Pensament recte: no cedir als desigs. Concentració recta: meditació. La forma d'entendre el món segons el budisme Les diferents escoles i tradicions budistes Al començament els ensenyaments del Buda van ser només de tradició oral. Es van escriure al Cànon Pali. Aquest és el que regeix en exclusiva el budisme theravada o hinayana, que es considera dipositari dels ensenyaments originals del Buda que porten al nirvana, que és l'alliberament de l'existència cíclica (samsara). Aquesta és la forma de budisme que hi ha avui dia a Sri Lanka, Tailàndia, Birmània, Cambodja i el Vietnam. Segles després, i en sànscrit, apareixen uns textos (sutres) que reclamen el seu origen directe de Buda i conformen la tradició mahayana. El budisme mahayana neix a l'Índia i s'escampa al Tibet, Mongòlia, la Xina, Corea i el Japó. La tradició mahayana és la dels bodhisattvas que lliguen el seu despertar espiritual al de la resta dels éssers mitjançant la pràctica de la bodhicitta (l'esperit del desvetllament). La tercera escola budista és la que es va desenvolupar al nord de l'Índia i es coneix com a vajrayana o també tantrayana. Aquesta tradició es va escampar pel Tibet, Mongòlia i el Japó. Sovint aquesta línia es coneix com a budisme tibetà. Un aspecte destacable és el treball meditatiu basat en els texts tàntrics, on apareix el guru o lama com una figura molt important. El samsara i el nirvana Segons el budisme, tots els éssers amb consciència (això exclou només el regne vegetal) viuen en un cercle d'existència mort-renaixement controlat per la llei de causa i efecte. Aquesta existència cíclica a mons o universos més o menys desafortunats, però sempre plens de patiment, es diu samsara. El samsara té sis regnes, un dels quals és el dels humans. El samsara, segons el Buda, no té començament però té un final individual per a qui pugui alliberar-se'n. Aquest alliberament es diu nirvana, literalment "sense fusta". Quan un ésser assoleix el nirvana, il·lumina la seva ment i obté la saviesa més absoluta. Un altre important factor, és que l'individu que ha assolit el nirvana escapa de l'infinit procés del samsara, i deixa de reencarnar-se. El budisme mahayana admet un despertar superior, dedicat al treball pels altres. El samsara porta als renaixements i al patiment (Primera Veritat Noble). La causa del patiment és el desig (Segona Veritat Noble). L'eliminació del desig ens porta a l'alliberament del samsara (Tercera Veritat Noble). El camí de l'alliberament és el Noble Camí Òctuple (Quarta Veritat Noble). L'ètica budista La moralitat i ètica budista es recolza en els principis de no fer mal (ahimsa) i la moderació (el camí del mig). Segons els ensenyaments budistes, si una acció qualsevol pot ser potencialment perjudicial per a un mateix o per als altres, cal evitar-la. Al budisme es fa servir molt l'expressió de ment hàbil, que és aquella que evita totes les accions propenses a causar patiment o remordiment. L'esforç i la intenció determinaran la càrrega moral de l'acció. Desenvolupament inicial Poc temps abans que Buda morís, els seus deixebles li van demanar que nomenés un successor però ell s'hi va negar instant-los que cadascú treballés individualment i assolís la seua pròpia salvació. Atès que en aquella època els ensenyaments budistes es transmetien només oralment, aviat es va fer evident la necessitat d'escriure aquests ensenyaments per poder tenir una base sòlida que mantingués la unitat i la puresa de la comunitat. Per tant, l'orde budista va decidir de reunir-se periòdicament per assolir un acord tant de la doctrina com de les pràctiques. A la tradició budista hi va haver quatre reunions que van ésser considerades Consells Superiors. Consells Superiors Primer Consell El primer consell superior es va fer a Rajagriha (actual Rajgir), immediatament després de la mort de Buda, i va ésser presidit pel monjo Mahakasyapa (encara que uns altres textos diuen que fou Ananda). El propòsit era unificar criteris pel que fa als ensenyaments del Buda a la disciplina monàstica. Segon Consell Es diu que al voltant d'un segle més tard es va fer un altre consell a Vaisali. El propòsit era fer front a 10 pràctiques monàstiques dubtoses dels monjos de la Confederació Vajjian. Per exemple, l'ús de diners o beure vi de palma. El Consell les va declarar fora de la llei. Alguns estudiosos consideren aquest fet com l'origen de la primera escissió del budisme, entre els Mahasanghika o Gran Assemblea (coneguts com a mahayana) i els budistes més estrictes (els Sthaviras o Ancians, coneguts despectivament com a hinayana). Tanmateix, el trencament entre aquests dos grups va ser 37 anys després per les contínues tensions, perquè no es posaven d'acord per la disciplina, la funció dels laics i la naturalesa de l'arhat. Amb el pas del temps, aquests grups van seguir subdividint-se fins a arribar a fer 18 escoles que diferien unes de les altres per qüestions filosòfiques i doctrinals i per les regles de disciplina. De les 18 escoles, l'única que s'ha mantingut fins a l'actualitat és la Theravada. Tercer Consell El Tercer Consell Superior va ser convocat pel rei Aixoka al i es va fer a Pataliputra (actual Patna). La idea de fer-la va ser del monjo Moggaliputta Tissa, que volia fer fora de la sangha un gran nombre de falsos monjos que s'havien unit a l'orde només perquè aquest tenia la protecció reial. Al Tercer Consell Superior van ser rebutjats tots els punts de vista ofensius per a la fe i expulsat tothom que els donava suport. Aquest consell va acabar suposadament amb la recopilació dels textos i escrits budistes (Tripitaka), i amb l'afegit d'una secció de filosofia molt subtil (abhidharma) a la doctrina (dharma) i a la disciplina monacal (Vinaya), ja esmentada al Primer Consell. Un altre èxit del Tercer Consell Superior va ser enviar missioners a molts llocs perquè divulguessin la fe budista. Quart Consell Al voltant de l'any 100 va tenir lloc el Quart Consell Superior sota el patrocini del rei Kanixka I. No se sap bé si va fer-se a la ciutat de Jalandhar o en algun lloc de l'actual estat de Jammu i Caixmir. Hi haurien d'haver participat les dues branques del budisme, cercant la pau entre totes les escoles, però els budistes theravada es van negar a reconèixer la legitimitat del Consell. Conflictes i noves escoles El budisme va viure un gran desenvolupament els primers anys de la seua existència, cosa que va donar lloc a conflictes d'interpretació dels ensenyaments de Buda. Aquest fet va determinar que es creessin les 18 escoles tradicionals del pensament budista. Aquestes escoles, analitzades com a grup, van ésser considerades molt conservadores i aferrades a la literalitat dels missatges del mestre. De totes elles, la Theravada va ser acusada de ser molt individualista i d'ignorar les necessitats dels laics. Aquesta disconformitat va fer que la sangha prengués la decisió de separar-se de la resta dels monjos, al Segon Consell Superior l'any 383 aC. Mentre els monjos més conservadors van continuar honorant Buda com el perfecte il·luminat i mestre de la humanitat, els Mahasanghika, més liberals, van crear un concepte nou: la consideració que Buda és un ésser etern, omnipresent i transcendent. També van crear la teoria que el Buda humà era una encarnació del Buda transcendent, i que havia estat creat per a benefici de la humanitat. Entenent així la naturalesa de Buda, el pensament Mahasanghika pot ésser vist com a precursor del pensament mahayana. Budisme tàntric Al voltant del va aparèixer una nova forma de budisme coneguda com a vajrayana ("vehicle del diamant") o tantrayana a partir d'una tradició esotèrica. Va sorgir arran de la unió entre el budisme mahayana i les creences màgiques del folklore popular del nord de l'Índia. Tot i ser similar al tantrisme hindú, que va aparèixer aquells mateixos anys, el vajrayana difereix del mahayana per l'èmfasi que posa a l'acció sacramental. Les seues cerimònies d'iniciació inclouen l'entrada al mandala, un cercle místic o mapa simbòlic de l'univers espiritual. En aquest corrent són importants els mudres o gestos rituals, i els mantres o frases sagrades que es diuen repetidament durant la meditació. El vajrayana va esdevenir la forma del budisme dominant al Tibet. A través de la Xina va ser transmès al Japó, lloc on és practicat per l'escola Shingon. L'expansió des de l'Índia El budisme es va expandir ràpidament per l'Índia gràcies als missioners que, enviats pel rei Aixoka, el van escampar tant al sud com al nord-oest del subcontinent. D'acord amb escrits del període del rei Aixoka, també es van enviar missioners als països mediterranis, però sense resultats satisfactoris. L'expansió asiàtica Al rei Aixoka, al seu fill Mahinda i a la seua filla Sanghamitta se'ls relaciona directament amb la conversió de Sri Lanka al budisme. Des del començament del seu regnat, el budisme Theravada va esdevenir la religió oficial d'aquest país. D'acord amb la tradició, durant el regnat d'Aixoka les doctrines de l'escola Theravada haurien estat dutes a Birmània des de Sri Lanka, encara que no hi ha constància fins al . Durant el , el budisme Theravada es va estendre des de Birmània fins a l'actual Tailàndia. La religió va ésser adoptada pels tailandesos quan va arribar-hi des del sud-oest xinès entre els segles i . Quan va néixer el regne de Tailàndia, el budisme Theravada va ésser adoptat com a religió oficial. Durant el la casa reial de Laos va fer el mateix. Tant el budisme mahayana com l'hinduisme van començar a influir Cambodja al final del segle II dC. Tanmateix, després del , i sota la influència tailandesa, el budisme Theravada va anar esdevenint de manera gradual la religió amb més força a Cambodja. Cap al segle I dC el budisme va ésser portat a l'Àsia Central i des d'allà, i durant aquest mateix segle, va entrar a la Xina seguint les rutes del comerç de la Ruta de la Seda. Tot i que va patir l'oposició del confucianisme (va patir severes persecucions l'any 446, el període 574-577 i l'any 845) el budisme va consolidar-se i va influir amb força a la cultura xinesa, adaptant-se als costums del país. El període de més influència del budisme xinès va acabar amb la gran persecució de l'any 845. Malgrat això, els grups Zen (o Ch'an), enfocats en la meditació (del sànscrit dhyana, "meditació"), i de la Terra Pura (que posen més èmfasi a la devoció) continuaren essent importants. Des de la Xina, el budisme va continuar la seua expansió asiàtica. Les autoritats del confucianisme no volien que entrés al Vietnam, però la influència mahayana s'hi feia sentir des de feia molt de temps, aproximadament des de l'any 189. D'acord amb alguns testimonis, el budisme va arribar per primera vegada a Corea (des de la Xina), el 372. Des de llavors, i a causa de la forta influència que durant segles hi va tenir la Xina, Corea es va anar convertint gradualment. El budisme va ésser portat al Japó des de Corea. Tot i que els japonesos ja tenien coneixement d'aquesta doctrina, el 552 es considera l'any de la seua introducció oficial al país. El 594, el regent Shotoku Taishi el va declarar la religió oficial del Japó. El budisme va arribar al Tibet al començament del per influència de les esposes estrangeres del rei d'aquell moment. A mitjan ja tenia molta influència a la cultura tibetana. Un personatge que va tenir un gran protagonisme per al creixement del budisme tibetà va ésser el monjo hindú Padmasambhava, el qual va arribar al Tibet l'any 747. Volia escampar el budisme tàntric, i aquest va acabar essent el més difós al Tibet. Tant els budistes xinesos com els indis competien per la influència de la seua religió al Tibet, fins que al final del els xinesos van ésser vençuts i expulsats del país. Aproximadament set segles més tard, els budistes tibetans havien adoptat la idea que els abats dels grans monestirs eren la reencarnació de famosos bodhisattves. Arran d'això, l'abat principal va ésser conegut com a dalai-lama. Des de mitjan fins a 1950, any que la Xina va conquerir el Tibet, els dalai-lames van dirigir el Tibet com una teocràcia. Nous grups i escoles Tant a la Xina com al Japó i a tota l'Àsia occidental es van crear i desenvolupar importants grups budistes, essent-ne els més influents el Zen (en xinès Ch'an) i el de la Terra Pura (o Amidisme). L'escola Zen practica la meditació com a camí per trobar intuïtivament i de sobte el buda intern. Va ésser fundada pel monjo hindú Bodhidharma (el qual va arribar a la Xina l'any 520) i dona més importància a la il·luminació que no pas a l'aspecte doctrinal o a l'estudi de les escriptures. En comptes de meditar, la doctrina de la Terra Pura subratlla la fe i la devoció cap a Amitaba (o Buda de la Llum Infinita) per tal de renéixer en un paradís etern conegut com la Terra Pura. Més que ser el premi per la pietat i la bondat dels humans, renéixer a aquest paradís depèn de la gràcia i del poder d'Amitaba. Els devots mostren la seua devoció a Amitaba per mitjà de la incessant repetició de la frase "Homenatge a Buda Amitaba" i hom creu que el fet de dir aquestes paraules sincerament és prou per garantir l'entrada a la Terra Pura. Una important secta japonesa del budisme mahayana és la Nichiren, que rep aquest nom en honor de qui la va fundar al . Aquesta secta creu que al Sutra del Lotus hi ha l'essència dels ensenyaments de Buda. El seu contingut pot ésser resumit amb la frase Homenatge al Sutra del Lotus, la qual, i a força de repetir-la, permetria als devots assolir la il·luminació. Institucions i pràctiques Les obligacions religioses i la seua observança són diferents entre la sangha (o comunitat monàstica) i els laics, com dins de cadascun d'aquests dos grups. La vida monàstica Des del començament els seguidors més devots de Buda estaven organitzats en un grup monàstic que es diu sangha. Els membres podien ésser fàcilment identificats pels caps totalment afaitats i llurs túniques sense costures i de color taronja. Els primers monjos budistes anaven d'un lloc a un altre, establint-se només durant l'època de pluges perquè els viatges eren més difícils. Cadascuna d'aquestes comunitats establertes (i les que es van anar creant amb el temps) eren independents i estaven organitzades democràticament. La vida monàstica es regia pels principis del sutra Vinaya, una de les tres col·leccions canòniques de les escriptures. Cada 40 nits, i a cada comunitat, els monjos feien una assemblea formal que es deia uposatha. Una part molt important d'aquesta cerimònia era la recitació respectuosa de les regles del Vinaya i la confessió pública de totes les transgressions. La sangha incloïa normes per a monjos i monges i això era un tret únic i distintiu entre els ordes monàstics de l'Índia. Dones i homes seguidors del budisme Theravada eren solters, i obtenien el menjar demanant almoina diàriament a les cases dels laics més devots. En canvi, l'escola Zen, i com a part de la seua disciplina, exigeix als seus membres treballar per guanyar el seu aliment. La popular escola Shin del Japó (una branca de la de Terra Pura) permet als seus sacerdots casar-se i formar famílies. Una funció tradicional dels monjos budistes és fer funerals. Hi reciten les escriptures i els mèrits del difunt. La veneració pels laics Al budisme, els actes de veneració que fan els laics són més aviat personals que no pas grupals. Des dels temps més remots hi ha una pregària feta servir pels laics i pels membres de la sangha. Es diu Els Tres Refugis, i diu: "Em refugio al Buda. Em refugio al dharma. Em refugio a la sangha." Tot i que teòricament el budisme Theravada no adora Buda, sí que hi ha una veneració que es mostra per mitjà del culte a l'estupa (estructura sagrada que conté una relíquia). Els devots caminen al voltant de la cúpula seguint el sentit de les agulles del rellotge, portant flors i encens com a signe de respecte. Al temple Dalada Maligava de Kandy (Sri Lanka) es conserva com a relíquia una dent de Buda. Aquest objecte és el centre d'adoració d'una festa que es fa cada any el dia de l'aniversari de Buda (festivitat a tots els països budistes i que l'escola Theravada anomena Vaisakha, nom del mes en què va néixer Buda). D'altra banda, és molt popular en els països de la branca Theravada una cerimònia coneguda com a pirita (protecció), a la qual es llegeix una sèrie d'encanteris protectors procedent del Cànon Pali, a fi d'exorcitzar els esperits malignes, curar els mals, beneir les construccions noves i aconseguir altres beneficis. Als països de la branca mahayana els ritus són més importants i, així, les imatges de Buda i dels bodhisattves que hi ha als altars dels temples i a les cases dels més devots, serveixen com a llocs per a l'adoració. La pregària i els cants són actes de devoció molt típics, com també ho són l'oferiment de fruites, flors i encens. Una de les festes religioses més populars tant a la Xina com al Japó és la d'Ullambana, durant la qual es fan ofrenes als esperits dels morts i als fantasmes afamats. Es diu que durant aquesta celebració les portes de l'altre món romanen obertes perquè els esperits que ja se n'han anat puguin tornar a la Terra durant uns moments. El budisme en l'actualitat Una de les característiques més notables del budisme és la seva capacitat per adaptar-se als canvis de les condicions, i a les diferents cultures. Des d'un punt de vista filosòfic, el budisme està en contra dels béns materials però no està en conflicte amb les ciències modernes. Al contrari, diu que fins i tot Buda va tenir una aproximació de caràcter experimental als seus principis de fe. Tant a Tailàndia com a Birmània el budisme sempre ha tingut molta força. Com a resposta a les acusacions d'estar poc compromesos socialment, els sacerdots d'aquests països s'han involucrat als d'ajuda a la comunitat. Tot i que feia molt de temps que el budisme havia desaparegut de l'Índia (aproximadament entre els segles i ), hi va haver una petita espurna de ressorgiment amb la conversió al budisme de 3,5 milions d'antics membres de la casta dels intocables. Va passar sota el lideratge de B. R. Ambedkar el 1956. Sota els règims comunistes asiàtics, el budisme ha hagut d'afrontar períodes molt difícils. A tall d'exemple, a la República Popular de la Xina el budisme segueix existint però sota una estricta regulació i supervisió governamental. Molts monestirs i temples van ser convertits en escoles, dispensaris i organismes públics. Tant els monjos com les monges han hagut d'assumir funcions laborals a més de les que els pertoquen com a religiosos. Després de la invasió del Tibet, les autoritats xineses van tractar d'eliminar-hi la influència budista. Només al Japó, i des de la Segona Guerra Mundial, han sorgit nous moviments budistes. El més important és el de Soka Gakkai, corrent laic associat al budisme Nichiren. És molt conegut per l'eficaç organització, per les agressives tècniques de conversió, per l'ús de mitjans de comunicació de masses i pel fort component nacionalista. Aquest grup promet als seus seguidors tota mena de beneficis materials i de felicitat per a tota la vida. Des de 1956 ha estat molt relacionat amb la política japonesa presentant candidats, amb un partit polític propi: el Komeito (Partit del Govern Net). El creixent interès pel budisme a les cultures asiàtiques, i el que desperten els seus valors espirituals als països occidentals, ha fet que neixin un gran nombre de societats dedicades a l'estudi i a la pràctica del budisme. Budisme socialment compromès: El budisme sempre ha destacat per un sentiment de responsabilitat universal envers tots els éssers, és per això que actualment hi ha un corrent de budisme molt implicat en els moviments socials i en la defensa dels drets humans. Alguns autors del budisme socialment compromès: "En aquest moment crític de la història, el repte de budisme socialment compromès no és convèncer els ciutadans que la religió pot tenir un paper positiu, sinó mostrar-ho". David Loy "El repte especial que enfronta el budisme en el nostre temps és posicionar-se com un defensor de la justícia al món, una veu de la consciència per a les víctimes de les injustícies socials, econòmiques, i politiques, que no poden parlar per si mateixes". Bhikkhu Bodhi "Fer un camí de transformació interior i exterior... adonant-nos que el nostre veritable treball és igual tant si ens ocupem de nosaltres mateixos, de les nostres famílies, de les nostres comunitats o de la nostra societat i dels ecosistemes en general". Donald Rothberg "És la meva experiència que el món en si mateix té un paper en el nostre alliberament. Les seves pressions, dolors i els riscos ens poden despertar, alliberar-nos dels lligams de l'ego i guiar-nos a la nostra llar, la vasta naturalesa veritable". Joanna Macy "Però en el fons hem de recordar que l'esperança és només això, esperança. Llevat que condueixi a l'acció, no serveix de gaire. L'acció és molt més important que limitar-se a pregar. Llevat que les nostres percepcions tinguin com a resultat alguna acció pràctica, no serveixen per a res. El veritable efecte ha de sorgir de l'acció i no només de l'esperança". Dalai Lama El budisme a Catalunya A Catalunya el budisme ha arribat per dues vies molt diferents: en primer lloc, a causa de l'atracció pel món oriental, penetra en alguns sectors de les classes mitjanes catalanes, sobretot a partir dels anys 1970. En segon lloc, i de forma més tardana, la immigració procedent de països amb aquesta tradició fa créixer també la comunitat budista catalana. Així com aquesta segona població es concentra sobretot en les zones industrialitzades i amb més activitat econòmica del país, la primera es troba arreu de Catalunya, a vegades fins i tot en entorns rurals, ja que la proximitat amb la natura és un valor de gran importància per als budistes. El juliol del 2014 es comptaven 66 centres de culte al país. Notes Referències Bibliografia Armstrong, Karen (2001). Buddha. Penguin Books. p. 187. . Arnau, Juan (2008). Arte de probar. Ironía y lógica en India antigua. Fondo de Cultura Económica. . — (2007). Antropología del budismo. Barcelona: Editorial Kairós. . — (2006). Abandono de la discusión. (Traducció directa del sànscrit). Madrid: Ediciones Siruela. . — (2005). La palabra frente al vacío. Filosofía de Nagarjuna. Mèxic: Fondo de Cultura Económica de México. . — (2004). Fundamentos de la vía media. (Traducció directa del sànscrit). Madrid: Ediciones Siruela. . Blanco, Alberto (1998). El Dhammapada. El camino de la verdad. 2a edició, 2005. Madrid: Fondo de Cultura Económica. . Buswell, Robert E (Editor) (2004). Encyclopedia of Buddhism. MacMillan. . Carrithers, Michael (2001). Buddha: A Very Short Introduction. Oxford University Press. . Chakravarti, Uma: The Social Dimensions of Early Buddhism. Delhi: Oxford University Press, 1987. Conze, Edward (1993). Breve historia del budismo. Madrid: Alianza Editorial. Coogan, Michael D. (ed.) (2003). The Illustrated Guide to World Religions. Oxford University Press. . Daishonin, Nichiren (2008). Los escritos de Nichiren Daishonin. Barcelona: Editorial Herder. . Dalai Lama XIV (Tenzin Gyatso). Introducción al budismo tibetano. Barcelona: Paidós Ibérica, 2004. Dargyay, Eva M.: The Rise of Esoteric Buddhism in Tibet. Delhi: Motilal Banarsidass, 1977. Davidson, Ronald M. (2003). Indian Esoteric Buddhism: A Social History of the Tantric Movement. Nova York: Columbia University Press. . Deshimaru, Taisen. La pràctica del Zen. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, Barcelona 2003. . Deshimaru, Taisen. Preguntes a un mestre Zen. Pagès Editors, Lleida 2005. . Dragonetti, Carmen Leonor & Tola, Fernando (2006). Udāna: la palabra de Buda. Madrid: Editorial Trotta. . El Dhammapada. La Sendera de la Perfecció (trad. J.Torres, de la versió anglesa de Joan Mascaró), L'Abadia de Montserrat, Barcelona, 1982. Frauwallner, E.: The Earliest Vinaya and the Beginnings of Buddhist Literature. Roma: Istituto Italiano per il Medio ed Estremo Oriente, 1956. Gethin, Rupert (1998). The Foundations of Buddhism. Oxford University Press. . Goldstein, Melvyn C. i Matthew T. Kapstein: Buddhism in Contemporary Tibet: Religious Revival and Cultural Identity. Berkeley: University of California Press, 1998. Gray, Basil: Buddhist Cave Paintings at Tun-huang. Chicago: University of Chicago Press, 1959. Gross, Rita (2005). El budismo después del patriarcado. Madrid: Editorial Trotta. . Harvey, Peter (1990). An Introduction to Buddhism: Teachings, History and Practices. Cambridge University Press. . Harvey, Peter (1998/2006). El budismo. Madrid: Akal Cambridge. . Hisamatsu, Shin'ichi, Zen and the Fine Arts. Tòquio (Japó): Kodansha International, 1971. Horner, I. B.: Women Under Primitive Buddhism. Delhi: Motilal Banarsidass, 1975. Jayatilleke, K. N.: Early Buddhist Theory of Knowledge. Londres: George Allen & Unwin, 1963. Juergensmeyer, Mark (2006). The Oxford Handbook of Global Religions. Oxford Handbooks in Religion and Theology. Oxford University Press. . Keown, Damein et.al., eds.: Buddhism and Human Rights. Londres: Curzon, 1998. Keown, Damien i Charles S Prebish (eds.) (2004). Encyclopedia of Buddhism (Londres: Routledge). . Khyentse, Dzongsar. ¿Com és que no et fas budista?. Pagès Editors, Lleida 2007. . Kohn, Michael H. (1991). The Shambhala Dictionary of Buddhism and Zen. Shambhala. . Lama, Dalai. Camins cap al nirvana. Pagès Editors, Lleida 2008. . Lamotte, Étienne (1976). Teaching of Vimalakirti. Londres: Pali Text Society. XCIII. . Law, B. C.: The Buddhist Conception of Spirits. Varanasi (Índia): Bharatiya Publishing House, 1974. Lenoir, Frederic (2000). El budismo en Occidente. Editorial Seix Barral. Lowenstein, Tom (1996). The Vision of the Buddha. Duncan Baird Publishers. . Malalasekera, G. P., ed.: Encyclopedia of Buddhism. Colombo: Government of Sri Lanka, 1961. Matsunaga, Daigan i Alicia Matsunaga: The Buddhist Concept of Hell. Nova York: Philosophical Library, 1972. Miksic, John: Borobudur: Golden Tales of the Buddha. Boston: Shambala, 1990. Mitchell, Donald (2002). Buddhism: Introducing the Buddhist Experience. Oxford University Press. . Molino, Anthony (2004). El árbol y el diván. Diálogo entre psicoanálisis y budismo. D. T. Suzuki, A. Watts, E. Fromm, D. Lama, C. G. Jung, M. Abe, J. Kornfield, K. Horney y otros. Barcelona: Editorial Kairós. . Mora, Fernando (1998). Las enseñanzas de Padmasambhava y el budismo tibetano. Barcelona: Editorial Kairós. Nattier, Jan (2003). A Few Good Men: The Bodhisattva Path according to The Inquiry of Ugra (Ugrapariprccha). University of Hawai'i Press. . Norbu, Namkhai (1996). El cristal y la vía de la luz. Sutra, tantra y dzogchén. Barcelona: Editorial Kairós. Ñanananda, Bhikkhu: Concept and Reality in Early Buddhist Thought. Kandy, Sri Lanka: Buddhist Publication Society, 1976. Olivelle, Patrick. The Origin and Early Development of Buddhist Monachism. Colombo: Gunasena, 1974. Panikkar, Raimon (1996). El silencio del Buddha. Una introducción al ateísmo religioso. 6a edició, 2005. Madrid: Ediciones Siruela. . Prebish, Char Griffith & Keown, Damien (2004). Buddhism, the e-Book. Journal of Buddhist Ethics Online Books Ltd. Rahula, Walpola (2002). Lo que el Buddha Enseñó. Buenos Aires: Editorial Kier. . Rhie, Marylin M. i Robert A. F. Thurman: Wisdom and Compassion: The Sacred Art of Tibet. Nova York: Harry H. Abrams, 1991. Robinson, Richard H. i Willard L. Johnson (1970; 3a. ed., 1982). The Buddhist Religion: A Historical Introduction (Belmont, CA: Wadsworth Publishing). . Ryokan, Daigu. Gota de rosada en una fulla de lotus. Pagès Editors, Lleida 2001. . Sarkisyanz, E.: Buddhist Backgrounds of the Burmese Revolution. La Haia: Martinus Nijhoff, 1965. Saunders, E. Dale: Mudra, a Study of Symbolic Gestures in Japanese Buddhist Sculpture. Nova York: Bollingen Foundation, 1960. Seddhatissa, H. (1971). Introducción al budismo. Madrid: Alianza Editorial. Smith, Huston; Phillip Novak (2003). Buddhism: A Concise Introduction. HarperSanFrancisco. . Snellgrove, David L.: The Image of the Buddha. Tòquio: Kodansha International, 1978. Snelling, John (1998). The Buddhist Handbook. Londres: Rider. . Solé-Leris, Amadeo, i Vélez de Cea, Abraham (1999). Majjhima Nikaya. Los sermones medios del Buddha. 2a edició, 2006. Barcelona: Editorial Kairós. . Suzuki, Daisetz Teitaro (2006). ¿Qué es el zen?. Madrid: Editorial Losada. . — (2003). Vivir el zen. 3a edició. Barcelona: Editorial Kairós. . —, i Fromm, Erich (1960). Budismo zen y psicoanálisis. Mèxic: Fondo de Cultura Económica de México. . Thich Nhat Hanh (1974). The Heart of the Buddha's Teaching, Broadway Books . Tsomo, Karma Lekshe, Sisters in Solitude: Two Traditions of Buddhist Monastic Ethics for Women. Albany: State University of New York Press, 1996. Varma, Vishvanath Prasad: Early Buddhism and Its Origins. Delhi: Munshiram Monaharlal, 1973. Vega, Amador (2002). Zen, mística y abstracción. Ensayos sobre el nihilismo religioso. Madrid: Editorial Trotta. . Wagle, Narendra: Society at the Time of Buddha. Nova York: Humanities Press, 1967. Walpola, R.: Lo que el Buda enseñó. Barcelona: RBA Coleccionables, 2002. Watts, Alan (2003). El camino del zen. 2a edició. Barcelona: Ediciones Edhasa. . — (2002). Budismo. 2a edició. Barcelona: Editorial Kairós. . Williams, Paul (1989). Mahayana Buddhism: the doctrinal foundations. Londres: Routledge. Williams, Paul, i Tribe, Anthony (2000). Buddhist Thought. Routledge. . Williams, Paul (ed.) (2005). Buddhism: Critical Concepts in Religious Studies, 8 volums, Routledge, Londres & Nova York. Yin Shun, Yeung H. Wing (traductor) (1998). The Way to Buddhahood: Instructions from a Modern Chinese Master. Wisdom Publications. . Zysk, Kenneth G. Asceticism and Healing in Ancient India: Medicine in the Buddhist Monastery. Nova York: Oxford University Press, 1991. Vegeu també Història del budisme Lama Djinpa Consell Mundial de la Sangha Budista Enllaços externs Dossier Budisme a www.alcoberro.info La Coordinadora Catalana d'Entitats Budistes Arxius Berzin del budisme (en anglès) "Budisme" - Blog de budisme en català. Textos de Buda, Nagarjuna, Aryadeva, Atisha, etc traduïts a la llengua catalana.


text: Un bolet és l'aparell esporífer (carpòfor) de diversos tipus de fongs superiors. La tipologia més familiar, que pertany a alguns ordres de la classe dels basidiomicets, consta d'un casquet esfèric que s'anomena barret o capell (pileus), sostingut per una cama o peu (estípit). És la part visible d'aquests organismes. Els bolets són heteròtrofs, ja que per a nodrir-se i tenir energia necessiten d'altres organismes. Això inclou una nutrició sapròfita o una micorriza amb una planta. Solen créixer en la humitat que els proporciona l'ombra dels arbres, però també en qualsevol ambient humit i amb poca llum. Algunes espècies són comestibles i unes altres són verinoses, i fins i tot existeixen diverses amb efectes psicotròpics. S'han descrit més de 14.000 espècies de bolets. A les Balears i a part del País Valencià, s'usa de forma popular el mot esclata-sangs (corresponent al Lactarius sanguifluus) per a designar bolets comestibles i, quan no són menjables, esclatabufes. El nom de pebràs s'utilitza sovint per al Lactarius piperatus, o per a la Russula delica, puix que pica com el pebre, encara que el mot també s'usa per a altres bolets. A Menorca, s'utilitza el terme pebrada o pixacans (el terme pixacà també és utilitzat a Mallorca) per a designar els bolets que no es mengen. Normalment s'aplica als bolets del gènere Suillus, mentre que a Eivissa, el terme pebràs (pronunciat "pabràs") també es fa servir per a molts bolets (especialment als Russulae), si bé el nom popular de pebrassos fa referència més sovint, en el cas de Mallorca i Eivissa, als rovellons (Lactarius sanguifluus). A Catalunya, es fa servir el terme pinetell per al Lactarius deliciosus i cep per al Boletus edulis. A la comarca de la Llitera el nom utilitzat per a designar els bolets no comestibles és pixagós, i és rovelló (per la similitud que tenen amb el veritable rovelló) el nom emprat per a tots els Lactarius comestibles. Segons el lloc es parla d'anar a buscar, caçar, cercar, aplegar, collir o mirar bolets. Estructura Aquest model és el que té més parts de l'estructura encara que algunes espècies poden mancar d'un o d'alguns dels elements descrits a continuació. Capell La seva mida varia notablement, des de tenir pocs mil·límetres en algunes espècies fins a assolir en d'altres els 30 cm. És difícil crear un estàndard, ja que la seva forma també és molt variada, però acostuma a assemblar un paraigua que compleix amb la seva utilitat: d'aixopluc de l'himeni. Quan és jove sol estar tancat al voltant del peu. Algunes espècies poden canviar diverses vegades de forma i de color a mesura que augmenta la seva edat. La pell que el cobreix s'anomena cutícula i pot presentar diversos aspectes, com per exemple arrugues, esquerdes, de consistència envellutada o coberta per escames. Els bolets poden tenir ornamentacions molt variades com pics, berrugues, dibuixos... Poden ser brillants o mats, secs o humits al tacte. La vora del barret pot ser estriada, llisa, enrotllada, acanalada. Totes aquestes dades poden ser útils per a identificar els bolets. Aquestes són les formes principals de capell: Nutrició Els bolets impulsen el sistema de defenses, estimulen l'activitat cerebral i, pel seu alt contingut en iode, revitalitzen l'organisme. Gastronomia Moltes espècies de bolets són comestibles i s'utilitzen tradicionalment a la cuina catalana, una de les més micòfagues. Peò moltes altres espècies són verinoses i poden produir greus lesions, fins i tot la mort. En alguns casos, un petit tros de bolet pot fer caure malalta una persona, com és el cas d'algunes Amanita (malgrat això, entre les amanita també n'hi ha de molt comestibles). En alguns casos, els bolets verinosos són molt semblants als comestibles, com les russules, si bé aquestes no són gaire verinoses i són fàcils de detectar pel seu mal gust, molt picant. També hi ha espècies verinoses molt semblants a altres comestibles entre els lactarius. Algunes espècies no són verinoses, però tot el bolet, o una part, és massa llenyós per ser comestible. Altres bolets també s'han usat tradicionalment amb finalitats medicinals. Actualment, s'està investigant amb finalitats terapèutiques l'ús de diverses substàncies químiques obtingudes de bolets. Espècies de bolets A continuació, hi ha una llista d'algunes de les espècies de bolets més habituals a les terres de parla catalana, amb una petita descripció de cadascuna d'aquestes. Bolets comestibles Abró de bedoll Abró vermell Alzinoi Amanita rubescent (amb precaucions) Apagallums de cama blanca Bola-de-neu Bola-de-neu de bosc Bolet de noguer Bromosa Cama de perdiu Camagroc Cama-sec Camperol dels carrers Cassoleta taronja Cortinari gros Cualbra retgera Farinera Fetge de vaca Fetjó Flammulina Fredolic Fredolic gros Greixa d'avet Lleterola roja Lleterol de bedoll (amb precaucions) Llora blanca Maneta arrissada Mataparent de cama roja Moixernó Molleric clapat Molleric granellut Pampa Pampeta Pebrassa vellutada Pentinella rosada Pinatell Pinetell de calceta Reig Rossinyol Rovelló Siureny Tòfona negra Verderol anisat Xampinyó Bolets no comestibles Bola-de-neu pudent Bolet de greix Bolet de pi Bolet de soca vellutat Bolet de soca versicolor Cogoma groga Cogoma verda Cortinari rutilant Farinera borda Fredolic gros bord Inocibe Mataparent amarg Nematoloma rogenc Pebràs lleter de riberada Pinetell bord Pipa Reig de fageda Verderol Cabra El bolet a la cultura A part dels seus usos gastronòmics, hi ha bolets amb propietats farmacològiques o psicotròpiques com ara la psilocibina, la psilocina o el muscimol. Apareixen també en la cultura popular, ja que són la casa dels barrufets o d'alguns gnoms. També tenen un paper primordial en els videojocs de Super Mario Bros, ja que el fan créixer i aguantar més danys dels enemics. Aquest joc ha fet que el bolet aparegui en molts logotips de marques pensades per als joves. Referències Bibliografia Vegeu també Fong Micologia Mercats de bolets dels Països Catalans Caçadors de bolets Llista de bolets verinosos Enllaços externs Bolets.com - Sortides, videos, articles i fitxes de bolets fetes per i per a boletaires Bolets i boletaires de Catalunya a Catbolet.com Societat Micològica Valenciana Societat Catalana de Micologia Bolets de Menorca


text: El buriat és una llengua mongòlica parlada per unes 500.000 persones a la república de Buriàtia i els districtes autònoms d'Aga Buriàtia i Ust-Orda Buriàtia (Federació Russa), la Xina i Mongòlia. S'escriu amb caràcters ciríl·lics. Els buriats en general practiquen el budisme lamaista o a religions tradicionals siberianes. El buriat es caracteritza per: una gramàtica d'estructura aglutinant, vocals subjectes a l'harmonia vocàlica (curtes i llargues) i un vocabulari ric i distintiu. Divisió dialectal En ISO 639-3 és considerada una macrollengua formada per les llengües menors: Buriat xinès (65.000 parlants segons Ethnologue ). Buriat mongol (64.900). Buriat rus (318.000). Buryat kheleng és la llengua oficial de Buriàtia a Rússia. D'altres, però, consideren que es divideix en quatre dialectes: Bargu-buriat, parlat al NO de Manxúria, als marges del riu Hailar, a la frontera russo-xinesa (Heilongjiang) Khori-buriat, parlat al N i E de Buriàtia. Serveix de base a la llengua literària. Buriat de Selenga, als marges del riu Selenga i sud del Baikal. Té dos subdialectes, sartūl i tongōl. Buriat Occidental, parlat a l'Oest del llac Baikal i als voltants d'Irkutsk, que se subdivideix en tres dialectes: Ekhirit-bulgat Unga buryat Buriat de Nikhne-Udinsk, entre el llac Baikal i Krasnoiarsk. Vegeu també Literatura buriata. Referències Enllaços externs Pàgina d eBuriàtia en buriat Diccionari Rus-Buriat LLibre de text en buriat (per a russòfons) Webforum en buriat Llengües altaiques Llengües de Rússia