text: Blanes és una vila i municipi de Catalunya situat a la comarca de la Selva, cap de la batllia (partit judicial) de Blanes. És la capital de la subcomarca de la Selva Marítima. La vila dona entrada a la Costa Brava des de les comarques barcelonines. Geografia Llista de topònims de Blanes (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Blanes està situada a l'esquerra de la plana al·luvial que ha deixat la boca de la Tordera, entre els vessants de la Serra Llarga i del Turó d'en Montells. El terme és travessat per la Riera de Blanes o de Valdoric, que desemboca prop de sa Palomera, una gran roca que entra al mar i que separa la badia de Blanes, al nord, i la Platja de S'Abanell, al sud. Al costat del port també hi ha una petita cala que s'anomena la punta de Santa Anna. A l'est limita amb el municipi de Lloret de Mar, mentre que a ponent confronta, de nord a sud, amb Tordera, Palafolls i Malgrat de Mar, tots tres municipis del Maresme. Al nord del sector muntanyós s'alça el Turó del Vilar (269 m). La Costa Brava té l'extrem més meridional en aquesta població, més concretament a la roca de sa Palomera. Es diu que la Costa Brava i les llargues platges del Maresme neixen aquí. La vila ha crescut en un semicercle que ha topat amb el Puig de Sant Joan i el mar i, per tant, en direcció a la Tordera. Els barris tradicionals de Blanes són La Plantera, Els Pins, S'Abanell, El Racó d'en Portes, Mas Marull, Quatre Vents, Els Pavos, Mas Borinot, Ca la Guidó, Sa Carbonera, Sant Francesc, Montferrant i S'Auguer. Història Prehistòria La presència humana en el territori de l'actual terme de Blanes possiblement es remunta a la prehistòria, així ho fan pensar diverses referències de troballes d'indústria lítica. Tanmateix, les primeres notícies clares sobre els pobladors de la contrada es refereixen a una societat ibèrica preromana. Els ibers de la tribu dels indígets eren la població autòctona d'aquesta àrea. S'estructuraven ocupant les elevacions més estratègiques del territori on hi bastien poblats emmurallats. Sembla que existia un nucli de població situat en el vessant sud de la muntanya de Sant Joan i, per les restes trobades, sembla que en el cim hi hagué un lloc de guaita que servia per comunicar-se amb els altres poblats de la zona com ara el de Mont Barbat, del que possiblement depenien. Edat antiga Marc Porci Cató arriba el 195 aC per conquerir aquestes terres als indígenes, i especialment durant el es comença a romanitzar i la població autòctona i la itàlica tendirien a barrejar-se progressivament. La situació estratègica de la vila, entre la desembocadura de la Tordera i la badia natural, va fer que esdevingués un indret estratègic per a l'arribada de mercaderies marítimes i per a la seva redistribució cap a l'interior. L'aparició de restes de zona portuària, magatzems, tallers, vil·les o una necròpolis, així ho indiquen. Al temps dels romans era coneguda pel nom de Blanda o Blandae. Sembla que el nom prové de la benignitat del lloc i del clima. La primera notícia escrita ens arriba amb l'historiador romà Pomponi Mela a l'obra De chorographia (43-44 dC) en la qual descriu la costa catalana i qualifica Blanda com una població petita. En aquest sentit l'escriptor romà Plini el Vell, que visità la Hispània Tarraconense l'any 73, s'hi refereix en la seva obra Naturalis Historiae, però aquest cop en plural Blandae, i cita la ciutat com un nucli de ciutadans romans, oppidum civium romanorum, situada a la costa, entre les ciutats d'Iluro (Mataró) i d'Emporion (Empúries). Estrabó i Ptolemeu, esmenten la seva existència al costat del riu Tarnum o Larnum. La denominació en plural s'hauria de relacionar amb l'existència de dos nuclis, a ambdós costats de la riera. El més antic, a l'esquerra, constituït bàsicament per l'antiga població indígena situada al Turó de Sant Joan, i un de nova planta, a la dreta, que ocuparia el Turó d'en Lladó (els Padrets) i la zona de la Massaneda fins a la Creu Coberta i els dipòsits d'aigua municipal. Les escasses excavacions arqueològiques i la remodelació moderna de la vila, ha fet d'aquesta població una veritable oblidada dels centres romans litorals. A partir de les troballes, la superfície aproximada era la d'un polígon irregular d'entre dos i tres hectàrees amb l'entrada principal pels terrenys de l'Horta de les Ànimes (actual Carrer d'Anselm Clavé). Edat mitjana Després de la crisi de l'Imperi Romà i l'adveniment visigot, Blanes va viure diverses incursions dels àrabs a final del . El primer esment documentat de la vila és de 974 i correspon a la pertinença de l'església de Santa Maria, llavors anomenada Santa Maria l'Antiga, a Sant Pere de Rodes. El 1058 passà al bisbat de Girona, i el 1242, al patronat del monestir de Sant Salvador de Breda, fins que ben avançat el , s'integrà a la parròquia de Sant Esteve de Tordera. El castell de Blanes, conegut als segles i per Forcadell, apareix citat ja l'any 1002 en un document de Sunifred, vescomte de Girona, i cap a l'any 1050 seran els seus successors, els vescomtes de Cabrera, els qui posseiran el castell en feu dels comtes de Barcelona. Per sota dels Cabrera, el domini sobre els habitants de la vila des del fins al va ser exercit per la família de cavallers cognomenada Blanes, instal·lada, en part, des del al País Valencià. Durant el els senyors feudals Guerau IV de Cabrera i el seu subfeudatari Guillem de Blanes concediran una sèrie de privilegis i llibertats al port i a la vila de Blanes per tal d'afavorir el poblament i el creixement econòmic. Aquests es reprodueixen en un document de 1373, conservat al Llibre de la Universitat de la Vila, en què Bernat IV de Cabrera, més conegut com a Bernadr'di, confirma les franqueses, llibertats, immunitats i privilegis atorgats pels seus antecessors. Justament, el desembre de 1372, el rei Pere III havia començat a restituir en la persona de Bernat IV els béns i jurisdiccions confiscades al seu pare i avi. Primer recuperà el mer imperi sobre Blanes i, més tard, va aconseguir el mixt imperi quan Ramon de Blanes se'l va vendre l'any 1381. D'aquesta manera, Bernat adquireix el castell de Blanes, conjuntament amb el castell de Montpalau a Pineda de Mar i posteriorment el castell de Palafolls el 1382. Bernat va intervenir com a capità general al costat de Martí el Jove en la conquesta de Sicília, i el 1400 combaté a Xipre. El monarca, pels serveis prestats, el nomenà comte de Mòdica. Inicià a la part alta de la vila la construcció de la nova església i el palau vescomtal. També són d'aquesta època el recinte emmurallat, el carrer Nou, els porxos del carrer Ample i els portals de la vila. El 1423 es comença a construir l'hospital de pobres de sant Jaume i sant Llop. Per la seva situació i les seves característiques naturals, el port de Blanes va anar adquirint una certa rellevància, com ho testimonien alguns detalls històrics. El 1113 es troba citat amb ocasió d'acollir la flota cristiana en la primera expedició pisanocatalana per anar a la conquesta de les Illes Balears. També hi trobà refugi el 1285 l'armada de Felip III de França que, en guerra amb la Corona d'Aragó, incendià Blanes. El 1355, els genovesos ataquen la Vila. El 1415 va rebre la visita de les galeres papals de Benet XIII, quan marxava a l'exili de Peníscola, i en les visites pastorals de tot el s'anomena reiteradament el calze que el papa va regalar a la Vila durant la seva estada. Durant el , el port era visitat per naus biscaïnes, castellanes i mallorquines i la Vila assolí una activitat marítima creixent, cosa que afavorí la creació del gremi de pescadors i mariners, i es feu necessària la construcció de drassanes a la platja. Edat moderna Al la vila assolí una gran esplendor i fou sovint residència de les mullers dels vescomtes de Cabrera i comtes de Mòdica. Així, entorn de l'any 1438, Violant de Prades, filla del comte de Prades i esposa de Bernat Joan de Cabrera, feu construir la font gòtica de planta octogonal formada per tres nivells del carrer Ample. La construcció de la font va ser una resposta a una situació d'insalubritat que, fins i tot, havia pogut provocar algun tipus d'epidèmia entre els blanencs de la baixa edat mitjana. La font és força particular si tenim en compte els seus fins humils com a abeurador de persones i animals. Amb agulles que s'eleven al cel, cresteries i pinacles, i coronada per un àngel, tenia un estil normalment emprat per construccions religioses o militars. Hi destaca un medalló amb l'escut dels Cabrera. Amb un privilegi concedit per la vescomtessa l'any 1458, s'incorpora al terme de Blanes el barri de s'Auguer, el Racó d'en Portes i la Plantera que fins aleshores pertanyien al Castell de Palafolls. Durant la Guerra civil catalana entre 1462 i 1472, Blanes va canviar de mans un parell de cops fins que l'any 1471, el capità Joan Sarriera i Bernat d'Armendaris varen recuperar la vila per a Joan el Gran. Aquell mateix any a Blanes es va redactar la coneguda declaració de defecció a favor de Joan el Gran, que el bisbe Margarit va adreçar als diputats de Barcelona. És en aquest període quan trobem la plenitud d'un personatge important, Jaume Ferrer de Blanes, prestigiós cosmògraf que assessorà la corona espanyola en qüestions geopolítiques relatives a la conquesta d'Amèrica. Fins i tot, sembla que assessorà el mateix Colom. El 1583, per iniciativa dels Jurats de la Vila, els frares caputxins van construir un convent al promontori de Santa Anna, sobre el port. Popularment conegut com el Conventet, l'edifici està construït basant-se en línies senzilles, característiques dels convents de l'orde, que li confereixen un aspecte senzill i encantador, integrant-se en el paisatge d'una manera natural quasi perfecta. Perdurà fins al 1835 i el 1910 el comprà l'editor Joaquim Casas i Carbó, germà del pintor Ramon Casas. Després de superar el plet judicial interposat per la baronia de Palafolls, el 1603, el terme, que fins aleshores només arribava a la Riera es va ampliar fins a la Tordera. Durant la guerra dels Segadors, el regiment del baró Molinguen, de 1.300 valons, s'allotjà a Blanes, aleshores amb uns 1.000 habitants del 6 a l'11 de febrer de 1640. Els primers dos dies hagueren de proporcionar al maestre de campo 1 carnero, media carga de vino, 2 capones, 4 pollos, ..., leña, aceite, velas y 30 medidas de cebada cada dia. Als altres hagué de donar 632 rals cada dia. Durant els dies que estigueren allí aquarterades, les tropes robaren i maltractaren la població i el maestre de campo no feu res per contenir-les. Ja a final de la guerra, les tropes castellanes del marquès de Mortara, davant la negativa de la població a rendir-se, el setembre de 1652 atacaren la vila amb artilleria, i la repressió fou dura: 300 dels defensors foren condemnats a galeres. A les posteriors guerres contra els francesos de Lluís XIV, Blanes fou atacada diverses vegades els anys 1657, 1697, i especialment el 1694, durant la Guerra de la lliga dels Augsburg, quan les tropes del general Clark cremaren gran part del poble i destruïren el palau dels Cabrera, del qual només resta una bona part de la façana, abans que fossin rebutjats per un gran exèrcit enviat pel virrei. Durant la guerra de Successió (1700-1714), Blanes fou austriacista, fent costat a l'arxiduc Carles III. Com a la resta del principat, la vila va passar per moments molts durs perquè els veïns hagueren de contribuir al manteniment de la guerra amb homes, espècies, transports, imposts, bagatges i, posteriorment, amb la derrota, molts blanencs foren condemnats a la construcció de la Ciutadella de Barcelona. Al llarg del l'economia experimentà un període de creixement fonamentat per la combinació d'un període de pau i el creixement important del comerç marítim –a final de segle hi ha censades nou embarcacions per al comerç amb Amèrica–, ajudat per la pesca, l'agricultura, i la indústria (puntes, cordes, suro, bótes...). Fou refeta l'església on destacava un gran retaule barroc, destruït el 1936. En aquest segle es produeix un salt demogràfic molt important, passant de 1.993 habitants a l'inici de segle a 3.783 habitants a les darreries. Edat contemporània L'any 1793 s'instituí l'aplec votiu de Sant Rafael en acció de gràcies a la Mare de Déu del Vilar per salvar la Vila dels francesos en l'anomenada Guerra Gran. Al cap d'uns anys, durant la Guerra del Francès (1808-1814) els blanencs varen tornar a patir de valent, ja que la Vila va quedar situada en una zona on els exèrcits francesos i patriotes anaven alternant el seu domini. El 1810 la presència francesa fou constant, ja que Blanes feu de quarter general francès durant l'assalt a la fortalesa d'Hostalric. Així, l'abril foren afusellats dos patriotes acusats d'excitar els soldats francesos perquè canviessin de bàndol, i l'agost del mateix any, els carrers de la Vila van viure una topada dels dos exèrcits que va causar diversos morts. Se sap que el desembre de 1813, els francesos varen detenir diverses autoritats perquè la vila no podia pagar el cadastre. A les darreries de l'Antic Règim, es tornen a constatar fortes resistències a pagar els drets senyorials. L'últim senyor de la Vila va ser el duc de Medinacelli. S'entra en un procés, no exempt de problemes, de nous règims amb el Trienni Liberal. El juny de 1822, els absolutistes atacaren els liberals que s'havien refugiat a l'església parroquial. Hi hagué diversos morts i la capella dels Dolors va resultar incendiada. L'any següent, el rector de la Vila, mossèn Frigola, va ser detingut i ajusticiat a Barcelona. Les drassanes blanenques van incrementant el comerç amb Amèrica i passen a ser les més importants de la costa nord catalana a mitjan . Es calcula que durant el van emigrar cap a Amèrica uns 2.000 blanencs. Malgrat totes les innovacions tècniques com el pas del ferrocarril (1859), l'enllumenat a gas (1881) o l'enllumenat elèctric (1889), la fi de segle vindrà marcada per un període de recessió general amb la davallada de les drassanes i els problemes de la vinya amb l'arribada a Catalunya de la fil·loxera. Així, el nombre d'habitants va anar tendint a la baixa des del darrer terç de segle fins ben entrat el . Curiosament, una de les causes d'aquesta davallada, i al mateix temps la solució, va ser l'emigració a Amèrica. Entrant als anys 20, la situació es redreça progressivament per la modernització agrícola, per una certa revifalla de les drassanes, per la creació de noves indústries de teixits, cuirs i gèneres de punt, però sobretot per l'obertura, l'any 1923, de la fàbrica de fibres artificials, la SAFA, i el començament del que li donarà la volta a la Vila: el turisme. Amb la bonança, es porten a terme nous projectes com la construcció del nou hospital de Sant Jaume (1913), del port (1914), de les canalitzacions d'aigua i clavegueram (1925) i de les noves escoles públiques (1925). En el terreny social apareixeran múltiples societats recreatives i un important moviment obrer que arriba a l'actualitat. Un altre fet cabdal d'aquest període és l'arribada de l'industrial alemany Karl Faust, que es va enamorar d'aquest racó de la Costa Brava i el 1921 va iniciar la construcció del jardí botànic Marimurtra entre la cala Sant Francesc i la cala sa Forcanera, coberta aleshores de vinya. Va comptar amb els savis consells dels científics més prestigiosos del moment com Pius Font i Quer, Eric Sventenius, Carles Pau, Josep Cuatrecasas, Josias Braun-Blanquet i Hans Krainz. En l'actualitat, és un dels més importants d'Europa: pel nombre de plantes ubicades a l'aire lliure (3.000 espècies), la seva extensió (14 ha), les activitats de conservació d'espècies endèmiques en perill d'extinció, els seus treballs científics i el nombre de visitants, que a vegades ha superat els cinc-cents mil anuals. Més endavant, va crear un centre de recerca: l'Estació Internacional de Biologia Mediterrània (EIBM), i l'any 1952 va morir quan estava realitzant una tasca intensa de promoció d'un patronat que pogués continuar el seu projecte. Durant la Guerra Civil (1936-1939) la població va patir bombardeigs, fam i la pèrdua de molt patrimoni cultural. A més, es produí una profunda divisió entre vencedors i vençuts. L'altre gran jardí botànic és el Jardí Botànic Tropical Pinya de Rosa, creat l'any 1945 pel doctor Fernando Riviere de Caralt. En total el jardí comprèn més de 7.000 espècies i ha estat considerat com un dels millors d'Europa, i fins i tot del món, pel que fa als gèneres Agave, Aloe, Yucca i Opuntia. A final de la dècada dels 50 es produiran dos fenòmens importants: l'inici del turisme estranger en massa i un gran moviment migratori procedent de la resta de la Península que farà que es dobli la població entre 1955 i 1970. Com a curiositat Ardales, província de Màlaga, es troba agermanat amb Blanes. Ardales va ser un important focus d'emigració cap a Blanes, contribuint a l'augment de la població de la zona de manera permanent. Ardales va aportar molta mà d'obra, sobretot als sectors turístic i constructor de la zona. Des de 1961 hi funciona un aquari de l'Institut d'Investigacions Pesqueres, que també conté un laboratori d'investigació marina. El Centre Catòlic de Blanes, institució cultural, va rebre la Creu de Sant Jordi l'any 2006. A principis de l'any 2020 es va saber que uns científics havien trobat una de les colònies més grans de corall d'aigua freda del Mediterrani davant la costa de Blanes, a uns 600 metres de profunditat. Aquesta s'havia preservat de manera natural ja que els pescadors l'evitaven perque sabien que s'hi enganxaven les seves xarxes. Arran del descobriment, el grup de científics de l'Institut de Ciències del Mar (ICM) iniciava una campanya de quinze dies per tal d'estudiar-ne les característiques i com protegir-les ja que, com va comentar un dels científics, segurament es tractava d'una de les millors preservades en aquest mar. Analitzant el corall tant des d'un punt de vista biològic com geològic se sabria com els afecta l'activitat pesquera i en sortirien les propostes que farien possible la protecció de les colònies de corall dels canyons submarins de Blanes per part de les barques d'arrossegament. Economia L'economia, basada tradicionalment en el sector primari (agricultura i pesca), a la segona meitat del passà a dependre primordialment del sector secundari (indústria) i, molt especialment, del terciari (turisme). Així, la boca de la Tordera és considerada una zona agrícola privilegiada i el seu port, de pesca i esportiu, encara té un cert pes: el 2001 es desembarcaren 2.349 tones de peix. La principal indústria és la SAFA, que hi fou instal·lada el 1923. El port està dotat d'unes bones drassanes que facilitaven que fins al fos un centre important de navegació de cabotatge i, anteriorment, d'un actiu comerç amb Amèrica. Si bé ja a la darreria del fou un important centre d'estiueig, el gran motor del turisme, paral·lelament a la resta de la Costa Brava, arribà a la fi dels anys 50. Aquesta ha estat la causa principal de l'explosió demogràfica, passant de 4.943 habitants el 1920 a 31.532 el 2001. La pujada seria molt més espectacular si comptéssim els habitants de segona residència i l'increment sobtat de la població dels dos mesos d'estiu. Una moderna estació d'autobusos connecta Blanes amb Lloret de Mar, Malgrat de Mar, Tossa de Mar, Barcelona, Calella, Girona i l'Aeroport Internacional Girona-Costa Brava. Una estació de tren connecta amb Barcelona amb una freqüència de pas de 30 minuts. També hi ha trens amb la mateixa freqüència que passen en direcció a l'estació de Maçanet-Massanes, on es pot fer transbordament cap a Girona i Figueres. A l'estiu funciona una xarxa de creuers que van des de Platja d'Aro fins a Arenys de Mar. Es troba a cinc minuts de la N-II i la C-32, i a 15 minuts de l'AP-7. Al costat de l'Hospital Comarcal de la Selva, hi ha les instal·lacions del CEAB (Centre d'Estudis Avançats de Blanes), un important laboratori i centre d'investigació a Europa. Tot i que no és la capital de la comarca, Blanes és la capital en serveis, ja que disposa de l'esmentat Hospital Comarcal de la Selva, la Biblioteca Comarcal, Jutjats..., i a més a més és la primera vila de la comarca i la tercera de Girona en nombre d'habitants. Demografia Organització institucional Universitat (Ajuntament) de Blanes Resultats electorals Composició del Consell General (Ple) Organització judicial La batllia (partit judicial) de Blanes té jurisdicció sobre les viles de Blanes, Lloret de Mar i Tossa de Mar. Està formada per sis jutjats unipersonals de Primera Instància i Instrucció. Com que té menys de deu jutjats, el jutge titular del Jutjat de Primera Instància i Instrucció número 1 assumeix el càrrec de batlle (jutge degà) de Blanes. Festes i tradicions La Festa Major cau en l'última setmana de juliol, dura 8 dies, durant la setmana de Santa Anna i Sant Joaquim. Durant aquesta setmana, cada any s'hi celebra el Concurs Internacional de Focs d'Artifici de la Costa Brava, un dels més importants d'Europa. La primera data documentada del llançament d'un castell de focs a Blanes és de l'any 1906. Es té coneixement d'altres dates posteriors però no és fins a l'any 1962 que el llançament es comença a fer un cop cada any. L'any 1970 se celebra el primer Concurs de Focs Artificials del poble, alhora que passen a ser tres les nits de llançament de focs. Aquest nombre ha anat variant amb els anys, i ha arribat a ser de set nits de focs. Des de 1958 els llançaments sempre s'han fet des de Sa Palomera, la gran roca que separa la costa blanenca en dues parts i que es considera, simbòlicament, l'inici de la Costa Brava. Cada nit de celebració del concurs, una empresa pirotècnica diferent presenta el seu treball al públic que acudeix a les platges, amb una durada d'entre 20 i 24 minuts. Aquest és avaluat per un Jurat Popular, que es designa cada any i que s'encarrega d'escollir els guanyadors. A mitjans del mes d'agost, Blanes celebra la Festa Major Petita, també coneguda com a Festa dels Copatrons, en honor de Sant Bonós i Sant Maximià. Durant aquests dies també es preveu un gran nombre d'activitats culturals, musicals i esportives, com és la regata. L'aspecte més destacat de la festa és la Caminada Popular Nit de Sant Bonós, en la qual —des de fa més de 25 anys— molts vilatans i turistes fan un recorregut nocturn de 8 quilòmetres, acompanyats de la família i les mascotes. Llocs d'interès Edificis civils: Casa de la Vila, del i reformat el 1866 per Martí Sureda Biblioteca Comarcal de Blanes Ca l'Amado Carreras, masia amb capella del Ca l'Orench, projectada per Francesc Folguera el 1926 Can Balliu, del Casa Burcet, projectada per Josep Goday Can Miralbell, del Can Tordera, del 1903 Can Ferrer del Puig, Casa del Carrer Nou, núm. 12, del Casa del Poble, principi del Casa Folguera, projectada per Francesc Folguera el 1942 Casa Saladrigas, projectada per Isidre Puig i Boada el 1918 Castell de Sant Joan, del Font gòtica, del 1456 Hospital Asil de Sant Jaume, del 1913 Mas Guelo, del Masia del Vilar, del Palau vescomtal del Porta de la Muralla, del Edificis religiosos: Capella de l'Antiga, del Capella de la Salut, del Capella de l'Esperança, del Capella de Sant Francesc, del Cementiri municipal de Blanes Convent de Sant Francesc, del 1584 Capella de Sant Joan, del Capella de Santa Bàrbara, del Escola de la Salut, del 1896 Església de Santa Maria, del Església dels Padrets, del 1864 Santuari de la Mare de Déu del Vilar, del Altres: Jardí botànic Marimurtra Jardí Botànic Tropical Pinya de Rosa Fills i filles il·lustres de Blanes Josep Cortils i Vieta (1839-1898): escriptor. Josep Alemany i Borràs (1868-1943): periodista i escriptor. Pere Puig i Llensa (1907-2002): escriptor. Maria Teresa Bedós i Garcia-Ciaño (1907-1988): pintora. Maria Aladern (1941): escriptora. Montserrat Medalla (1953): escriptora i psicopedagoga. Jaume Puig i Agut (1962): escriptor i advocat. Quim Torra i Pla (1962): advocat, editor, escriptor, diputat al Parlament i President de la Generalitat. Salvador Macip i Maresma (1970): metge, investigador i escriptor. Facu Díaz (1993): humorista. Referències https://www.lavanguardia.com/local/girona/20171201/433329504185/mario-ros-elegido-alcalde-blanes-solo-4-votos.html Vegeu també Club de Vela Blanes Wantun Turó de Santa Bàrbara Llista de topònims de Blanes Enllaços externs Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


source: wikipedia

text: Breda és una vila i municipi de la comarca de la Selva. Forma part de la subcomarca del Baix Montseny. Se situa entre el Massís del Montseny i el Montnegre. La vila es troba en l'anomenada Plana de Breda entre la Riera de Breda (a l'oest) i el Repiaix (a l'est), a una altitud de 169 m sobre el nivell del mar. El terme municipal limita a l'est amb el municipi de Sant Feliu de Buixalleu i a l'oest amb el de Riells i Viabrea. Ha estat usat com a inspiració i per a rodar els exteriors de la sèrie de Televisió de Catalunya Ventdelplà. Geografia Llista de topònims de Breda (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Arquitectura El poble es va originar a partir del Monestir de Sant Salvador de Breda de caràcter benedictí, fundat l'any 1038 pels vescomtes de Cabrera i que encara avui dia es pot observar i del que en queden molts edificis, entre ells l'actual església gòtica, o l'imponent campanar. La primera construcció podria datar del d'estil preromànic, i seria l'església de santa Maria, actual seu de l'ajuntament. De la resta d'edificis actuals cal destacar la ja esmentada església gòtica, del amb unes dimensions enormes (33 m de llarg per 12,5 m d'ample) que juntament amb el campanar li fan digne el nom amb què va ser conegut durant molt de temps com "la Catedral de La Selva". El patrimoni medieval de Breda ha sigut destruït diverses vegades durant els segles i , durant les desamortitzacions i la Guerra Civil. El campanar va ser restaurat posteriorment. Hi ha també una ermita dedicada a Santa Anna. Activitat econòmica Amb l'abandonament de la vida monàstica, el poble perd importància. Queden residus culturals dels monjos com és l'activitat típica del poble, la terrissa. Des de l'edat moderna el municipi subsisteix gràcies a aquesta activitat comercial, juntament amb l'agricultura. En l'actualitat el poble encara es dedica principalment a la terrissa, juntament amb la poca activitat industrial que s'hi ha instal·lat. El municipi el travessen diverses rieres, entre elles la riera de Breda i la del Repiaix. Esports i cultura Activitats esportives destacades: equip de futbol femení (que ha arribat a jugar a la primera divisió espanyola) i el masculí, el Club Patí Breda a on es practica patinatge artístic i hoquei. També es practica el bàsquet i el voleibol. La festa major se celebra el dia 8 de setembre. Personatges il·lustres Bernat II de Cabrera (Calataiud, 1298 - Saragossa, 1364), vescomte de Cabrera (1328-1343 i 1349-1350) i de Bas (1335 i 1352-1354), es retirà al Monestir de Sant Salvador de Breda el 1343 Miquel Samsó va ser el trenta-unè president de la Diputació del General entre els anys 1470 i 1473. Abat de Sant Salvador de Breda (1470-1507), va fer construir la casa abacial gòtica i la façana de l'església. Esteve Casanovas i Ramió (Breda, la Selva, 1856-1905) va ésser un hisendat i secretari de l'Ajuntament de Breda Josep Aragay i Blanchart (Barcelona, 1889 - Breda, 1973) va ésser un pintor, ceramista i teòric de l'art. Salvador Riera (1927-1994), col·leccionista i mecenes d'art Carles Mascaró (1703-1793), organista, literat i benedictí. Política Eleccions Municipals 1995 L'equip de govern, el compongueren set regidors de Convergència i Unió i un del PSC-PSOE. Els tres regidors restants que configuraren l'oposició. L'alcalde durant va ser en Jordi Iglesias. Els regidors: Convergència i Unió : Joan Roca, Alfred Viecco, Ma Pilar Auladell, Antoni Arbiol, Josep Auladell, Jordi Martí, PSC-PSOE: Gabriel Cotano, Independents : Albert Planasdemunt, Josep Fontanella i Joan Oset. Eleccions Municipals 1999 Eleccions Municipals 2003 A l'inici de la legislatura en Salvador Figueras va ser elegit alcalde amb els vots del seu grup, del regidor del PSC i un regidor del grup Tots per Breda. El juny de 2006 va tirar endavant una moció de censura contra Salvador Figueras (primer cop en la història municipal de Breda) i va ser escollit com a alcalde en Jordi Iglesias amb els vots de CIU i de Tots per Breda. Eleccions Municipals 2007 Els sis regidors de CiU van ser: Jordi Iglesias, Teresa Martorell, Alfred Viecco, Jordi Prat, Joan Miquel Terrades i Sergi Frederic de la Fuente. Els dos regidors de A.I. Tots per Breda van ser: Albert Planasdemunt i Jaume Anglada. Els dos regidors de Crida per Breda: Salvador Figueras i Xavier Castanyer. El regidor del PSC: Josep Garrido. Jordi Iglesias va ser escollit alcalde. Els 169 vots nuls, el 8,54% dels sufragis emesos, és el percentatge més elevat de tota la província. D'aquests, 118 van ser causats per paperetes de color vermell, fruit d'una iniciativa ciutadana anònima que reclamava el vot nul com a mostra de desacord amb la política portada a terme per tots els grups a l'Ajuntament. Eleccions Municipals 2011 L'equip de govern el formen CIU i Tots per Breda, essent Alcalde el cap de llista de la federació nacionalista. Els regidors de CiU són: Jordi Iglesias, Teresa Martorell, J.Miquel Terrades i Judit Cortada. Els d'ERC: Dídac Manresa, Andreu Pujol, Eva Andrés i Josep Amargant. Els de Tots per Breda: Jaume Anglada i Antoni Frías. El de Bred@XXI-PM: Antoni Marín. Tres dels quatre candidats a aquests comicis eren nous. L'únic que repetia era Jordi Iglesias. Jaume Anglada, que ja era regidor amb l'anterior govern CIU-Tots per Breda, encapçalava la candidatura independent (vinculada a la FIC) substituint a l'històric Albert Planasdemunt. Així mateix, ERC es presentava per primera vegada a les eleccions amb Dídac Manresa com a candidat. El PSC no es va presentar com a tal, sinó en coalició amb independents com a Bred@XXI-PSC. Eleccions Municipals 2015 Les eleccions municipals del 2015 suposen un canvi polític al poble després de 21 anys de govern de Convergència i Unió (1991-2003 i 2006-2015) amb Jordi Iglesias al capdavant. ERC-Breda guanya les eleccions amb 945 vots i 6 regidors, la qual cosa suposa majoria absoluta. Els regidors d'ERC són: Dídac Manresa, Andreu Pujol, Eva Andrés, Josep Amargant, Núria Marès i Samuel Torres. Els de CiU: Judit Cortada i Teresa Martorell. Els de Tots per Breda: Jaume Anglada i Joan Antoni Frias. El de la CUP: Òscar Montero. Demografia Llocs d'interès Museu Municipal Josep Aragay Fets històrics de Breda 80.000 anys abans de Crist. Es troba una ascla de sílex de tipologia leval·loisiana en un lloc indeterminat de la riera de Breda ens permet suposar que la primera ocupació humana d'aquest indret podria tenir un origen molt reculat. 4300 aC (Neolític): Trobades d'eines de sílex al turó de Santa Anna. 2000 aC (Final neolític princip edat de bronze): Es troben destrals de pedra. 878: Primer document escrit que esmenta la vila de Breda (Lluís el Tartamut). 1038: Fundació del Monestir-Abadia benedictí de Breda per Guerau I de Cabrera S'esmenta per primera vegada la Parròquia de Santa Maria de Breda. 1246: Donació i trasllat de les relíquies de Sant Iscle i Santa Victòria al monestir de Breda. 1583: Notes escrites d'un oller a Breda. 1640: Batalla a Breda i la seva rodalia contra les tropes de Felip IV, en la qual moren alguns vilatans. 1700: En la guerra de successió, Breda es posa al costat de Carles d'Àustria i contra Felip V. 1777: Fundació i constitució del Gremi dels Ollers. 1810: Durant mig any els monjos deshabiten el monestir i el poble queda desert. 1822: S'intenta cremar l'església de Breda, però l'alcalde Rigurric ho evita, jugant-s'hi la vida. 1835: Desamortització i exclaustració. 1854: A causa de la còlera, en què es mana construir els cementiris fora dels pobles i es prohibeixen els enterraments a les esglésies. 1860: Es beneeix l'actual cementiri de Breda; passa per primera vegada una locomotora per l'estació de Breda. 1872: Alguns bredencs, des del campanar romànic, fan front als carlins, situats al campanar de l'Ajuntament. 1875: Els carlins són vençuts pels isabelins a la batalla del Repiaix. 1910: Conducció de l'aigua corrent de la Pintoresca a Breda. 1916: S'instal·la l'electricitat a Breda. 1917: S'inaugura la Central Telefònica del Carrer Capellans. 1925: Aragay pinta el Baptisteri de la Parròquia. 1932: Reconstrucció de l'ala nord del claustre. 1936: Són assassinades sis persones a Breda. Destrucció d'imatges, altars, campanes i llibres. Durant la Guerra Civil espanyola l'església s'utilitza com a magatzem de benzina, i la sagristia com a magatzem de queviures. 1939: 31 de gener. Crema de l'església parroquial. 1950: L'antic Monestir és declarat Monument Nacional. 1958: S'inaugura l'escola pública "Montseny". 1968: Celebració del IX Centenari de la consagració de la primitiva església romànica del monestir. 1974: El nucli antic de la Vila és declarat conjunt històricoartístic, i s'inaugura el Museu Municipal "Josep Aragay". 1977: Celebració del primer Aplec de la Sardana. 1979: Homenatge a Artur Osona, pare de l'excursionisme català. Plantada d'un monòlit en la seva memòria. 1987: La indústria terrissaire de Breda és declarada d'interès artesanal. 1988: 23 d'abril. Primer correfoc a la vila a càrrec de la colla Rauxa, formada per joves del poble, posteriorment s'adoptarà el nom de U9-7Kou, que esdevindrà una entitat fortament activa en l'organització d'actes cultural i festius, encara en actiu. 1990: S'edita el número 0 de "Vereda. Revista d'Informació Local" sota la direcció de Carme Mayugo. 1990: Comença "la Festa al Carrer" i neix TV Breda. 1993: Primera Fira d'Entitats de Breda, durant la Festa de l'Ajust. És la primera d'aquestes característiques en tot Catalunya. 2003: Inauguració del Centre Cultural Els Forns. 2004: Es comença a gravar a Breda la sèrie de Televisió de Catalunya, Ventdelplà. 2006: Campanades de Cap d'Any 2006 retransmeses per TV3 des de Breda. Bibliografia: "Coneguem Breda al Compàs de la Sardana", Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Pàgina web del Museu Aragay de Breda Diari digital de Breda Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Brunyola i Sant Martí Sapresa és un municipi de la comarca de la Selva. Es troba entre en la zona de contacte entre les Guilleries i la depressió gironina, als vessants sud-orientals del turó de Santa Bàrbara (que s'alça a 854 m. d'altitud, dins el terme veí d'Anglès. Fins al 27 de març de 2018 el seu nom oficial era Brunyola. Geografia Llista de topònims de Brunyola i Sant Martí Sapresa (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Comprèn el sector de capçalera de l'Onyar, i drena el sector nord-oriental i al qual hi aflueixen diversos torrents, com la riera de Sant Martí. Limita al nord amb els municipis de Bescanó i Anglès, a ponent amb el d'Osor, al sud amb el de Santa Coloma de Farners i a llevant amb el de Vilobí d'Onyar. Travessa el terme de sud a nord la carretera de Santa Coloma a Olot, de la qual surt un brancal cap al poble de Brunyola, que amb el de Sant Martí Sapresa, formen actualment l'entitat municipal que fins al 1910 en formava part el poble de Sant Dalmai, ara de Vilobí d'Onyar. Del Castell de Brunyola n'havia depès Salitja, ara també de Vilobí d'Onyar. El territori és força muntanyós, especialment el sector de les Guilleries, poblat en una bona part de boscs de pins, castanyers i alzines. L'economia és bàsicament agrícola i els conreus són destinats, sobretot, a patates, blat de moro, hortalisses, cereals i farratges; té força importància la collita de l'avellana, popularment coneguda com a avellana de la Selva, de la qual és un dels primers productors de la comarca. Anualment se celebra la fira de l'avellana des del 1995. Hi ha cria de bestiar boví i porcí i hi és tradicional la fabricació de rodells per a bótes. La majoria de la població viu en hàbitat disseminat i tendeix a disminuir d'una manera continuada, com en altres municipis rurals de la comarca, només cal mirar la taula demogràfica. El petit poble de Brunyola s'aixeca a 257 m d'altitud enlairat en un turó, al voltant de l'antic castell de Brunyola. Dins l'àmbit del conjunt fortificat s'aixeca la parròquia de Sant Fruitós de Brunyola, que aprofita com a campanar una de les torres del castell, un xic separada de l'església; aquesta amb dues làpides antigues encastades a la façana, fou refeta al , i té annex el solar del cementiri. El castell de Brunyola era un gran edifici rectangular amb torres cilíndriques als extrems, de les quals en conserva tres (la suprimida correspon al cementiri esmentat); resta sencera la façana de tramuntana del castell, entre dues torres, amb portal adovellat, antics finestrals gòtics i restes de matacans. Estatja també l'ajuntament i les escoles. Els agregats L'agregat de Sant Martí Sapresa, conegut també per Sant Martí de les Esposes, es troba uns 4 km al nord de Brunyola, en un contrafort de la muntanya de Santa Bàrbara, al peu de la carretera de Santa Coloma a Olot. És el nucli amb més vitalitat del terme, amb moderns hostals i algunes cases residencials. L'església de Sant Martí, totalment renovada a partir del , es troba ja documentada el 1019 (Sancti Martini de Preda). Depengué inicialment de l'església de Sant Amanç era sufragània de Sant Martí. També en depenia la capella de Santa Bàrbara (a Anglès) a través de Sant Amanç. La seva jurisdicció pertanyia al castell de Brunyola. A l'extrem nord del terme, a l'esquerra de l'Onyar, hi ha l'antiga església romànica de Sant Romà, d'una nau, amb un porxo i un campanar d'espadanya, bastant refeta. El santuari de la Mare de Déu de Serrallonga es troba prop del mas Serrallonga, a l'extrem sud-est; és esmentat ja al (1657). Té molta tradició l'aplec del 8 de setembre. S'han fet diverses troballes arqueològiques, entre les quals materials de sílex paleolítics, els quals poden pertànyer al mosterià o solutrià. Prop de Sant Martí Sapresa, a l'indret del Campament, Miquel Oliva i Prat recollí ceràmica ibèrica i dolium. Demografia Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Brunyola, punt estratègic de la revolta remença


text: El Baix Penedès és una comarca catalana a la franja litoral del Penedès, que té com a capital el Vendrell. És una de les quatre comarques en què va quedar dividit el Penedès en la divisió comarcal de 1936 i una de les quatre també en què ha quedat dividida la vegueria del Penedès aprovada el 2017. Limita amb l'Alt Camp pel nord; amb l'Alt Penedès i el Garraf per l'est; amb la Mediterrània pel sud, i amb el Tarragonès per l'oest. Descripció orogràfica Al nord recolza en l'erecció del Montmell (861 m alt.), i la seva prolongació per Aiguaviva (752 m alt.) i el puig de l'Àguila (705 m alt.), que constitueixen una avançada damunt la Depressió Prelitoral Catalana de la serralada del mateix nom. Uns altres contraforts de la mateixa serralada formen el coll de Rubiola (360 m), el pujol de Santa Cristina (400 m) i el de Sant Antoni d'Albinyana (407 m), que en conjunt dibuixen l'arc orogràfic de la perifèria comarcal per ponent i fan de confí amb la vall del Gaià i el Camp de Tarragona. A la costa, l'extrem ponentí de la Serralada Litoral Catalana, constituïda pel massís de Garraf, declina amb la serra del Mig de Calafell (222 m) i desapareix, i deixa el Baix Penedès obert al mar. La superfície del pla del Vendrell és de sedimentació quaternària, dipositada damunt sediments miocènics, els quals emergeixen a clapetes i en una faixa que constitueix la base de les ereccions calcàries cretàcies que formen les muntanyes del gran arc perifèric indicat de ponent i nord. A la banda de mar, el miocènic suporta dolomies i calcàries cretàcies, que són la darrera expressió de cara a ponent del massís de Garraf. Vegetació La vegetació, mediterrània litoral poc humida, es reparteix entre dos dominis climàcics: el de la màquia de garric i margalló a la terra baixa, especialment als sòls eixuts i poc profunds, i el de l'alzinar, de tendència una mica muntanyenca. Actualment una gran part del país és coberta per garrigues o per brolles de romaní i bruc d'hivern, aquestes darreres sovint ombrejades per un bosc poc dens de pi blanc. Evolució demogràfica i econòmica El 1857 el Baix Penedès tenia 14.892 h, i l'any 1900 havien ascendit a 18.752. La crisi de la fil·loxera originà un col·lapse que es prolongà fins al 1940, el qual situà la comarca a 14.942 h, xifra gairebé exacta a la del 1857. Durant el decenni 1981-91 la població cresqué el 28,1%; i del 1991 al 2001 (61.256 h), el 58%. Aquest creixement —un dels més alts del conjunt de les comarques catalanes— és degut principalment al menor impacte de la crisi per les característiques del turisme comarcal —que en bona bona part depèn de les segones residències—, i a un augment de la població empadronada a la comarca que continua treballant a l'àrea de Barcelona, gràcies a la millora de les comunicacions, i que ocupa la que abans era la segona residència. En 1991-2001 tots els municipis guanyaren població, si bé l'augment més espectacular fou el de Cunit (162%). En molts municipis s'enregistraren increments compresos entre el 50% i més del 100% (Albinyana, Bellveí, Calafell, Santa Oliva, el Vendrell). La capital, el Vendrell, amb 30.225 h (2005; 23.744 h el 2001), concentra el 37,8% de la població comarcal. Juntament amb Calafell (18.905 el 2005; 13.503 el 2001) concentren el 61,4% del total de la població. Per edats, el 2005 el 15,2% de la població tenia menys de 15 anys, el 70,7% era població adulta i el 14,1% sobrepassava els 65 anys. El 2005, d'un total de 26.731 actius ocupats el 3,7% treballava en el sector primari, el 21,5% en el secundari, el 16,7% en la construcció i el 58% en els serveis. L'any 2000, per l'aportació al PIB, el 2,8% corresponia a l'agricultura, el 33,4% a la indústria, el 15,6% a la construcció i el 48,2% als serveis. L'agricultura, que el 1970 ocupava el 23,1% de la població activa, ha experimentat una davallada molt intensa. La superfície agrícola utilitzada (SAU) representa (1999) el 25% de la superfície comarcal, el 90% de la qual correspon a terres conreades, principalment de secà, on predomina la vinya (3.970 ha el 2003), que fa possible la consolidació d'una notable activitat vitivinícola (Baix Penedès és una de les comarques catalanes que elabora vins amb la Denominació d'Origen Penedès). Segueixen en importància les oliveres (2.251 ha), mentre que els garrofers i els ametllers han retrocedit molt.. Pel que fa a la ramaderia, tenen una importància discreta l'oví i el porcí. La indústria es concentra al Vendrell. Des dels anys setanta, la millora de les infraestructures ha permès la localització de noves indústries procedents sobretot de l'entorn barceloní i atretes per la bona situació geogràfica, els preus relativament baixos del sòl i l'existència de mà d'obra adequada. El sector dominant és el de la metal·lúrgia, seguit de l'alimentació. La construcció ha estat, des dels anys vuitanta, un dels motors de la comarca, que es beneficia tant dels nous residents procedents de l'àrea de la rodalia de Barcelona o Tarragona, on continuen treballant, com de l'auge de la construcció de segones residències, que el 1991 triplicaven amb escreix els habitatges principals. Del sector terciari, el turisme i l'hoteleria, amb 43 establiments hotelers, amb 3.456 places; 6 càmpings, amb 4.303 places, i 2 residències cases de pagès, amb 17 places més, n'eren la branca principal. El turisme es concentra sobretot als tres municipis costaners de la franja litoral. Les comunicacions són fàcils amb la resta del Penedès i, per la costa, amb el Tarragonès. Infraestructures Travessen la comarca la carretera general de Barcelona a València, amb un trajecte que coincideix amb el de la via Augusta del període romà, i des del 1973, l'autopista AP-7 (aleshores A-7), igualment de Barcelona a València, que es bifurca a Sant Jaume dels Domenys en la A-2 (Barcelona-Lleida). A l'altura de Sant Vicenç de Calders la AP-7 es bifurca en l'autopista del Garraf (C-32), també en direcció a Barcelona, paral·lela al litoral. A Sant Vicenç de Calders s'uneixen el ferrocarril de Barcelona a Tarragona per Vilafranca i el de la costa de Garraf a l'estació de Sant Vicenç de Calders, d'on parteix el ramal de Roda de Berà. Cultura Les tradicions culturals de la comarca del Baix Penedès són molt riques i variades i tenen un fort arrelament entre la seva gent. Per altra banda és una terra que ha donat grans personalitats al món de la cultura i en la que podem trobar vestigis de poblament molt antics. Gastronomia La comarca gaudeix d'una cuina típica amb plats com: el xató la coca enramada (coca de recapte) el bull de tonyina Entre les postres destaquen: els bufats les orelletes Castellers Els castellers, una manifestació de la cultura tradicional catalana, tenen al Baix Penedès una de les tradicions castelleres més llargues de Catalunya. Al Vendrell, que és la capital de comarca, hi ha un monument dedicat als castellers. La comarca disposa de diverses colles castelleres: els Nens del Vendrell (creada el 1926) els Minyons de l'Arboç la Colla Nova del Vendrell (desapareguda el 2004) colla castellera la Bisbal del Penedes BOUS (creada 2015) Les concentracions castelleres més importants de la comarca es fan cada any per la Mare de Déu d'Agost a la Bisbal del Penedès i al quart diumenge d'agost, a l'Arboç, amb la participació de les millors colles del país. Personatges importants El Baix Penedès ha donat rellevants personalitats que han contribuït al món de la cultura. Alguns dels que cal destacar han estat: Àngel Guimerà (1845-1924): escriptor (fill adoptiu; ell era canari de naixement però el seu pare era del Vendrell). Al Vendrell es pot visitar la seva casa pairal: cal Guimerà. Pau Casals (1876-1973): músic i compositor. A Sant Salvador es pot visitar la seva casa convertida en Museu: la vila Casals i també l'Auditori Pau Casals. Aureli Maria Escarré (1908-1968): abat de Montserrat. El seu poble, l'Arboç, li va dedicar un monument l'any 1978. Es pot visitar la seva casa pairal al carrer Major. Josep Cañas i Cañas (1905-2001) Banyeres del Penedès fou un dibuixant i escultor català. El seu aprenentatge fou autodidacte, tot i que va fer alguns cursos a l'Escola d'Arts i Oficis de Vilanova amb Damià Torrents i el seu amic Joaquim Mir. Els seus primers quadres són de temàtica mediterrània i camperola. Geografia Poblament La comarca del Baix Penedès ha estat habitada des d'època prehistòrica, trobem vestigis d'això per exemple a Calafell: a la Balma de la Graiera (del Paleolític Superior), la Cova Foradada (de l'Epipaleolític) i la cova de Mas Romeu (del Bronze antic). Entre els segles VIII ac i el III aC va estar habitada pels ibers de la tribu dels cossetans. Encara queden restes dels seus poblats a diversos llocs de la comarca i se n'han excavat nombrosos jaciments, d'entre els quals destaquen: La Ciutadella de Calafell Can Canyís, a Banyeres del Penedès Les Guàrdies, al Vendrell La petita granja del Fondo d'en Roig, a Cunit També hi ha nombrosos monuments històrics així com construccions i jaciments arqueològics que van des d'època prehistòrica fins a l'actualitat. Demografia Un estudi recent de la Universitat do Porto (Portugal) posa en relleu el Baix Penedès com una de les regions d'Europa, on les persones grans - especialment dones - tenen una major taxa de supervivència. Clima El clima del Baix Penedès és Mediterrani de tipus Litoral Sud, excepte al Montmell on és de tipus Prelitoral Sud. La precipitació mitjana anual està entre els 550 mm i 650 mm i es registren els òptims a l'àrea del Montmell. Els màxims es donen clarament a la tardor i els mínims a l'hivern i a l'estiu. Tèrmicament els hiverns són moderats amb temperatures mitjanes de 7 °C a 9 °C, i els estius calorosos, al voltant dels 24 °C de mitjana, donant com a resultat una amplitud tèrmica anual entre mitjana i alta. Només hi pot glaçar entre els mesos de novembre i març. L'estació més plujosa és la tardor, en el curs de la qual cau un 40% de la pluja anual. La primavera en proporciona el 25%, i la resta es reparteix entre les altres dues estacions. La màxima pluviositat es dona al setembre (20% del total anual) i la mínima al juliol (2%). Neva algun any a l'hivern, però amb poc gruix de neu. La nebulositat és escassa. La xarxa hidrogràfica resta reduïda a la riera del Vendrell, que desemboca a la mar; les de Sant Jaume dels Domenys i de Marmellar ho fan al riu de Foix i als petits cursos superficials dels termes de Calafell i de Cunit, que sorgeixen de la serralada costanera. Política Consell comarcal El president del Consell Comarcal del Baix Penedès és, des del 2019, l'alcalde de l'Arboç Joan Sans i Freixas del PSC. Composició dels ajuntaments <DIV ALIGN=center> </DIV ALIGN=center> Referències Vegeu també Llista de monuments del Baix Penedès Notícies Baix Penedès


text: Botarell és un municipi de la comarca del Baix Camp. Geografia Llista de topònims de Botarell (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). El terme municipal s'estén per una superfície d'11,98 km2 en un terreny bàsicament pla. Situat a una alçada d'uns 196 metres, està envoltat pels termes de Montbrió del Camp al sud, Riudoms a l'est, Les Borges del Camp al nord-est, Riudecols al nord-oest i Riudecanyes a l'oest. En un punt toca el d'Alforja. Enllaça per carretera amb Montbrió i Riudecanyes i amb la nacional de Reus a Falset. Història Apareix documentat per primera vegada en l'acta de població concedida a Siurana el 1153, encara que es creu que l'origen del municipi està en una alqueria sarraïna. Segons Gras, Botarell hauria estat un establiment àrab. El 1173 era citat de nou en la donació d'Alforja feta per l'arquebisbe Guillem de Torroja a favor de Ramon de Ganagot. El 1184 el terme va ser cedit a Berenguer de la Bisbal i a la seva muller per l'arquebisbe Berenguer de Vilademuls. Se'ls hi va imposar la condició de repoblar-lo, encara que l'església es reservava el dret sobre els delmes. Botarell va formar part de la Comuna del Camp almenys des del 1339. El 1391 el rei Joan I va vendre tots els drets de la monarquia damunt del poble, a l'arquebisbe, i es van unificar les jurisdiccions, tot i que la justícia civil l'administrava el batlle, nomenat pel senyor, i la criminal era responsabilitat del veguer. El batlle de Botarell, almenys des del 1411, ho era també de Vinyols i els Arcs, i cobrava del bisbe Pere de Sagarriga un salari de 50 sous l'any. Al la possessió de les terres va passar a les mans del tarragoní Miquel de Montargull, sense que es conegui com hi accedeix, fins a la Guerra dels Segadors, tot i que els Montargull eren filipistes. Va ser llavors quan la senyoria va passar al primer marquès de Tamarit, Francesc de Montserrat i Vives. Els Marquesos de Tamarit van conservar els seus drets sobre el poble fins al . A la fi del els camps es van veure afectats per una important plaga de fil·loxera que va afectar l'economia municipal. A la guerra del francès el poble va ser obligat a donar bagatges a les tropes napoleòniques. Durant la Primera Guerra Carlista van ser cremats pels carlins l'edifici de l'ajuntament i el de la presó (1836). a la tercera carlinada el poble va ser ocupat dos cops pels carlins, que s'emportaren queviures. Cultura L'església parroquial està dedicada a Sant Llorenç. És d'estil renaixentista i va ser construïda abans de 1573. És d'una nau, sense cúpula, amb cor i un campanar de planta rectangular excepte el darrer pis, que és octogonal i coronat amb una cúpula. No es conserva cap dels seus retaules, ja que van ser destruïts el 1936. Encara poden veure's algunes restes de l'antic castell que va dominar la població, que, segons Madoz encara era dempeus el 1846 i que devia ser impressionant: encara hi ha una dita pel Camp que diu: "Botarell, vila xica i gran castell". Va ser construït al i en queden alguns indicis dels seus murs. Al terme municipal destaquen algunes masies. com el mas d'en Duran, que actuava com a centre de la batllia i on encara es pot veure el calabós, un gran mas amb forns i molins incorporats que conserva pintures murals, algunes del , i un antic oratori. Actualment hi ha les oficines de la planta de compostatge de residus sòlids urbans del Baix Camp. El Mas d'en Vernis, que de fet són dos masos construïts a tocar, un d'ells amb la data 1737 a la llinda. El Mas d'en Giol, segons la tradició del temps dels moros, de tipus basilical i amb una capella de la fi del desafectada. El Mas d'en Perdiu va ser reformada per l'arquitecte modernista Joan Rubió i Bellver, amb una xemeneia a l'exterior i una llar de foc de ceràmica vidriada molt interessants al menjador. Dins del poble destaca el Mas del Gerro, de regust modernista, construït el 1915. Botarell celebra la seva festa major al mes d'agost, coincidint amb la festivitat de Sant Llorenç. El 3 de febrer es beneeixen els blaiets, que segons la tradició protegeixen del mal de coll. Economia La principal activitat econòmica és l'agricultura, predominantment de secà. Destaquen els cultius d'oliveres, ametllers i avellaners. Demografia Política Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012 Referències Vegeu també Escuts i banderes del Baix Camp Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Pàgina web no oficial dels veïns municipi Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Informació de la Festa Major de Botarell del 2007 Web de l'Associació de Joves Pedra Fita de Botarell Viles closes del Baix Camp


text: Els beduïns són àrabs nòmades que viuen als deserts del Nègueb, Sinaí, Sàhara i altres regions del nord d'Àfrica. El nom beduí ve de l'àrab badawwi, que vol dir 'nòmada del desert'. Tradicionalment, els beduïns s'organitzaven en tribus, cada una liderada per un xeic. Solien tenir ramats de camells, cabres i ovelles, i es movien constantment en cerca de pastures. Eren coneguts també pels seus preuats cavalls i la seva habilitat com a genets. Durant molt de temps, fins ben entrat el , els beduïns es van oposar a la influència d'altres governs i administracions. El nom El nom beduí prové de l'àrab (بدوي) bedaui o badawi, que significa 'habitant del desert' de (بدو) bedu o badw en llengua vulgar: allà on no existeix població fixa, és a dir, el desert. Es dona el nom de beduïns als àrabs nòmades que viuen als deserts de l'Aràbia Saudita, Síria, Jordània, Iraq i Israel-Palestina. Són originaris de la península Aràbiga. Al , amb les conquestes àrabs, es van expandir pel nord d'Àfrica (Egipte, Algèria, Líbia, Mali, Tunis). Els beduïns actuals estan organitzats en tribus que parlen el badawi, i es consideren descendents del poble àrab. Història Els beduïns de la península Aràbiga en temps de Mahoma constituïen un grup social d'uns tres mil membres; aquest grup estava, al seu torn, dividit en famílies però unit per vincles de sang, que es transmetien per via paterna. La relació entre les diferents tribus va ser sempre difícil i inestable. Les característiques d'aquestes tribus de beduïns eren, a més dels vincles de sang, el sentit de l'hospitalitat, tenir sempre present l'honor i el valor guerrer, i l'estima a la poesia i a l'eloqüència, facultats aquestes que van servir per a preservar la "memòria col·lectiva" del poble àrab. Aquestes tribus nòmades veneraven pedres, arbres, astres, dimonis i certs déus o ídols que eren venerats a la Meca. No eren monoteistes. Eren molt religiosos. Van acceptar de seguida els ensenyaments de Mahoma i es van fer musulmans amb més intensitat i fervor que la resta dels àrabs. Molt important i definitiu en les conquestes que va promoure l'islam, va ser l'aportació humana dels beduïns. La seva força, agressivitat, i tàctiques de combat van ser, en gran manera, eficaces per al triomf de l'islam sobre els grans imperis sedentaris veïns. Els beduïns van portar de generació en generació el record dels seus orígens, record que van mitificar com una idíl·lica època primitiva. Població actual a Àfrica Algèria: habiten al centre d'Algèria, a les regions del Goleja i El Oued. Població estimada: 63.000. Tunis: habiten al centre, a prop de Gafsa (Qafsa), i al sud. Població estimada: 2.130.000. Líbia: les tribus anomenades Kufra viuen al nord, a la regió costanera de Wahat al-Kufra. Les tribus Riyah viuen al centre. La majoria (més de 500.000), les tribus Sanusi viuen a l'est. A la Tripolitània, viuen els beduïns Sirtican, a la costa mediterrània. Població estimada: 950.000. Egipte: alguns viuen al nord del desert del Sàhara. Les tribus Twara, Tiaha i Jebeliyah van emigrar a la península del Sinaí. Població estimada: 1.300.000. Mali: les tribus Kunta habiten al Sàhara occidental, a prop de la frontera amb Mauritània. Població estimada: 37.000. Economia i alimentació La seva economia es fonamenta en la cria de bestiar i organitzen la vida al voltant d'aquesta activitat. Es desplacen constantment a la recerca d'aigua i pastures. S'alimenten principalment de llet i els seus derivats, com un tipus de llard que anomenen ghee. Mengen també pa àzim de blat, de forma arrodonida, dàtils i altres fruits que obtenen als oasis dels deserts. Vida i costums Existeixen dues classes ben diferenciades entre els beduïns: els "veritables beduïns" són pastors nòmades i són famosos per les seves caravanes creuant els deserts. Es dediquen al comerç. Els fellahin són agricultors i s'han fet sedentaris; viuen a la vora del desert. Ha aparegut una tercera classe de beduïns, seminòmades, que emigren amb els seus animals i que a més s'ocupen d'una agricultura estable. La seva llar són les tendes baixes, de forma rectangular, fetes amb pèl de camell o de cabra. S'enrotllen pels costats perquè pugui circular l'aire, i quan plou o hi ha tempestes de sorra, es tanquen hermèticament. Una part de la tenda és per als homes i els convidats, l'altra és per a les dones i els nens. Els beduïns usen roba lleugera per a suportar la calor. Porten túniques que cobreixen el cos sencer, excepte la cara, mans i peus. El vestit dels homes es diu thawb i és de cotó blanc. De vegades, porten damunt mantells de seda o jaquetes de cotó que es diuen kibrs, subjectes amb cinturons de cuir. S'organitzen per grups de parentiu. La unitat més petita n'és la família, després segueix el clan i finalment, la tribu. Els nens petits es queden a cura de les mares fins que compleixen els set anys, en què ja acompanyen el pare en la seva tasca. Les dones preparen els menjars, cusen, teixeixen, carreguen les tendes, recullen llenya i s'ocupen dels nens i dels ancians. També es diu que són transhumants, una altra de les seves característiques, com a l'inici del neolític. Religió La majoria dels beduïns són musulmans sunnites. Segueixen mantenint creences ancestrals en esperits o genis. Alguns beduïns han adoptat el sufisme. Els sufís són musulmans místics que tracten d'arribar a un grau superior de consciència per així obtenir una relació més íntima amb Al·là. Vestit Els beduïns, per a suportar la calor extrema del desert, utilitzen roba lleugera, túniques que permeten la circulació de l'aire i llibertat de moviment, proporcionant protecció contra el sol i la sorra. Els seus vestits es dissenyen per cobrir el cos sencer, llevat de la cara, mans i peus. El vestit principal per als homes és el thawb de cotó blanc o la túnica grisa. A sobre de la túnica, els homes porten mantells de seda llarga o jaquetes de cotó anomenades kirbs. Les jaquetes estan obertes per davant i porten fermalls de cuir. Amb la calor que fa al desert, per una banda es protegeixen del sol i la sorra, però per una altra tenen encara més calor! Doncs, resulta que en portar roba, en comptes d'anar gairebé despullats, el que passa és que la roba hi actua d'aïllant. Això vol dir que, com que hi ha un teixit que s'interposa entre la calor i el cos, aquest triga més a escalfar-se. La roba, en un lloc com el desert, ha de facilitar l'evaporació de la suor de la pell, però rendir amb un màxim d'aïllament. És per això que les túniques són lleugeres i folgades. Per altra banda, la roba blanca, com les túniques dels beduïns, reflecteix més radiació, i si va millor en indrets amb temperatures tan elevades, tots els pobles que viuen al desert haurien de portar roba de color blanc. Doncs, resulta que els tuaregs, un altre poble que viu al desert, van vestits de color blau, fins i tot se'ls coneix com els homes blaus. Sembla, per tant, que el color no és tan important. Referències Bibliografia Hourani, Albert, 1991. Historia de los pueblos árabes. Círculo de Lectores. . Gardner, Andrew and Timothy Finan. Navigating Modernization: Bedouin Pastoralism and Climate Information in the Kingdom of Saudi Arabia. MIT Electronic Journal of Middle East Studies 4 (Spring): 59-72. Gardner, Ann. "At Home in South Sinai." Nomadic Peoples 2000.Vol.4,Iss. 2; pp. 48–67. Detailed account of Bedouin women. Jarvis, Claude Scudamore. Yesterday and To-day in Sinai. Edinburgh/London: W. Blackwood & Sons; Three Deserts. London: John Murray, 1936; Desert and Delta. London: John Murray, 1938. Sympathetic accounts by a colonial administrator in Sinai. Lancaster, William. The Rwala Bedouin Today 1981 (Second Edition 1997). Detailed examination of social structures. S. Leder/B. Streck (ed.): Shifts and Drifts in Nomad-Sedentary Relations. Nomaden und Sesshafte 2 (Wiesbaden 2005). Lithwick, Harvey. "An Urban Development Strategy for the Negev's Bedouin Community;" Center for Bedouin Studies and Development and Negev Center for Regional Development, Ben-Gurion University of the Negev, agost 2000. Mohsen, Safia K. The quest for order among Awlad Ali of the Western Desert of Egypt. Thesiger, Wilfred (1959). Arabian Sands. (Penguin paperback). British adventurer lives as and with the Bedu of the Empty Quarter for 5 years. Vegeu també Khayma. Tuaregs. Salim Alafenisch Grups àrabs Cultura d'Israel Grups humans d'Àsia


text: Besalú és una vila i municipi de la comarca de la Garrotxa, a les comarques gironines. Està situada a 150 metres d'altitud i té una extensió de 4,81 km2. Com el seu origen indica, Bisuldunum era una fortalesa entre dos rius: el Fluvià al sud i el Capellades al nord. La vila de Besalú, nascuda entorn del turó ocupat pel castell comtal i l'església de Santa Maria de Besalú, s'estén cap al sud-oest de la confluència de la riera de Capellades amb el riu Fluvià. Gaudeix d'una bona comunicació en trobar-se en la cruïlla entre tres comarques. Origen del nom En la documentació antiga apareix la forma Bisuldunum (segle x), nom que també es troba a la Gàl·lia, especialment a Occitània. L'antic Bosoldó (Desclot, 153) amb variant Besaldon (documentat el 1284, apèndix al volum V de la Crònica de Desclot). També apareix com a Boldú que retrobem en un altre municipi Boldú. Geografia Llista de topònims de Besalú (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets...; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.). Descripció El nucli antic de Besalú és una obra declarada bé cultural d'interès nacional. El 1979 fou declarat "conjunt nacional" pel seu gran valor arquitectònic. Dels murs i fortificacions del Besalú medieval queden restes esparses, sovint a l'interior d'edificis posteriors. Sabem que uns primers murs protegien el castell comtal i les seves dependències. N'és una mostra el portal de la Força al carrer del comte Tallaferro. Al , un nou recinte rodejava el call jueu, l'església de Sant Vicenç i Vilarrobau, deixant a l'exterior el monestir de Sant Pere, que finalment quedà inclòs dins del darrer recinte fortificat del . A més de l'antiga parròquia de Sant Vicenç de Besalú, l'església de Santa Maria de Besalú, el monestir de Sant Pere de Besalú i del pont de Besalú sobre el Fluvià, cal destacar la façana d'origen romànic de l'església de Sant Julià de Besalú de l'antic hospital, la casa Llaudes o Cornellà al Prat de Sant Pere, amb reformes posteriors (al mateix edifici consten les dates 1641 i 1783), i la casa dels porxos del carrer de Tallaferro. Sembla que també d'època romànica és el "Miqwe" o banys rituals jueus, situat arran del riu, al si de l'antic call jueu. D'època gòtica ens ha arribat l'edifici de la plaça de la Llibertat o Major atribuït a la Cúria Reial, i Can Cambó al carrer Major, recentment restaurada per la Direcció General de l'Habitatge de la Generalitat de Catalunya i destinada a equipaments socials i culturals. També a la plaça Major, porxada, urbanitzada els segles XVI-XVII, cal destacar l'edifici de l'Ajuntament, del , restaurat. Recentment, el Servei de Patrimoni de la Generalitat de Catalunya ha redactat un pla especial de protecció i desenvolupament del centre històric de Besalú, que encara no ha estat aprovat. Història L'origen de la ciutat va ser el castell de Besalú que ja es troba documentat en el , construït damunt d'un turó on hi ha les restes de l'església de Santa Maria, en l'alta edat mitjana. El traçat actual de la vila no respon fidelment al seu estat original, però sí que possibilita a grans trets la lectura de la urbanització de l'edat mitjana amb l'existència d'importants edificis: el pont, els banys jueus, l'església del Monestir de Sant Pere de Besalú i Sant Julià, antic hospital de pelegrins, la casa Cornellà, l'església de Sant Vicenç i la Sala gòtica del Palau de la Cúria reial. Besalú deixa veure una estructura arquitectònica i urbanística bastant coherents amb el passat medieval. La importància monumental de Besalú ve donada fonamentalment pel seu gran valor de conjunt, per la seva unitat, que la determina com una de les mostres més rellevants i singulars dels conjunts medievals de Catalunya. El "pagus Bisuldunensis", que primer formà part del comtat de Girona des que aquesta ciutat fou ocupada pels francs el 785, esdevingué comtat independent el , categoria que perdurà fins a l'any 1111, en què el comtat de Besalú s'incorporà al de Barcelona. Besalú va començar a adquirir importància com a capital de comtat independent després de la mort de Guifré el Pilós (897), condició que va perdre en morir Bernat III –gendre de Ramon Berenguer III– sense fills; com a conseqüència, el comtat de Besalú passà a la casa de Barcelona. El segle X són documentats a Besalú la parròquia de Sant Vicenç, la canònica de Sant Miquel (que el es titulà de Santa Maria), el monestir benedictí de Sant Pere i el castell de Besalú, l'origen dels quals, però, podria ser més remot. Del 1017 al 1020 existí un efímer bisbat de Besalú, sorgit gràcies a l'empenta del comte Bernat Tallaferro, a la mort del qual, tanmateix, desaparegué. Durant la Croada contra la Corona d'Aragó, veient-se forçat a retirar-se de l'Empordà, i desconfiant del Coll de Panissars Felip III de França va intentar prendre la ruta de Besalú, enviant una avançada de 2.000 cavallers i 400 servents per prendre la ciutat on creien que es trobava Pere el Gran. Després d'un primer assalt croat, Asbert de Mediona, el governador de la ciutat feu obrir la porta Aquaria per a fer entrar seixanta cavallers que foren capturats. Tot seguit sortí al capdavant de la guarnició que va derrotar els assetjants i els obligà a retirar-se. Durant la Guerra dels armanyaguesos, el 1390, fou atacada per les companyies mercenàries de Joan III d'Armanyac i defensada per Bernat IV de Cabrera. La vitalitat de Besalú des de l'alta edat mitjana fins a l'Època Moderna ha determinat un teixit urbà complex, format per un seguit d'edificacions tradicionals i cultes que responen a processos històrics de construcció, enderrocaments, ampliacions i substitucions, de manera que ben sovint és difícil datar els edificis i determinar-ne l'època i la tipologia. Demografia Educació Llar d'infants (0-3 anys) Llar d'Infants El Petit Compte Llar d'infants (3-6 anys) Institut Escola Salvador Vilarrasa Primària Institut Escola Salvador Vilarrasa ESO Institut Escola Salvador Vilarrasa Llocs d'interès Museu de Miniatures i Microminiatures de Besalú Sinagoga de Besalú Fires i festes A Besalú se celebren diverses fires i mercats artesans durant l'any. Els més destacats i importants són el "Besalú Medieval" (primer cap de setmana de setembre), la "Fira de la Ratafia" (primer cap de setmana de desembre), el "Besalú ciutat jueva" (a començ de març), "Herbesalú" (fi de juny), "Liberisliber" (a principi d'octubre, fins a 2021) i la "Fira del Ferro" per Setmana Santa. Política Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012 Administració Fills il·lustres de Besalú Ramon Vidal de Besalú (1196?-1252?): joglar i trobador. Escriu el primer tractat de poètica que es coneix en llengua romànica Razos de trobar. Joan Sala i Papell (1839-1895): metge i delegat a l'Assemblea de Manresa (1892). Martí Gironell i Gamero (1971): periodista i escriptor de llibres com El Pont dels Jueus o L'arqueòlegL'arqueòleg. Pere Gratacòs i Boix (1958): exfutbolista i exentrenador de futbol català. Hi va morir i hi és enterrat l'avi Siset (Narcís Llansa i Tubau (Tortellà, 1887 - 1983), qui inspirà la cançó L'estaca, de Lluís Llach. Havia estat regidor per ERC a l'Ajuntament de Besalú durant la República, per la qual cosa patí repressions en la postguerra. Vegeu també Llista de monuments de Besalú Remigio Ozcoz y Calahorra Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Monuments històrics de la Garrotxa Viles closes de Catalunya


text: Beuda és un municipi de la comarca de la Garrotxa, a les comarques gironines, situat a un vessant del massís del Mont, al nord de Besalú. Els principals recursos econòmics de la població són l'agricultura de secà (vinya, oliveres i cereals, la trilogia mediterrània), la ramaderia bovina, ovina i porcina, les pedreres d'alabastre i granit, i la fàbrica de paper. Una carretera local comunica el municipi amb Besalú. Geografia Llista de topònims de Beuda (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Llocs d'interès Església de Sant Feliu. Romànica. Segle XI. Monestir del Sant Sepulcre de Palera. Romànic del , d'un antic priorat benedictí, de tres naus, la central amb volta de canó i les laterals amb voltes de quart de cercle. Campanar de cadireta. Església de Sant Pere de Lligordà. Romànica. Segle XII. Església de Santa Maria de Palera. Segle XII. Església de Santa Llúcia de Beuda. Església de Santa Maria de Segueró. Segle XI, té una talla d'alabastre policromat de la Mare de Déu del . Masia del Noguer de Segueró. Segle XVIII, amb la façana plena d'esgrafiats. Rocabertí (cim) Demografia Educació Escola de Lliurona: Servei de Llar d'Infants (3-6 anys) i Primària. Està adscrit a l'Institut Escola Salvador Vilarrasa de Besalú. Referències Max Cahner; Montserrat Sagarra; et al. Gran geografia comarcal de Catalunya. Barcelona : Enciclopèdia catalana, 1982. (Vol.3-El Gironès, la Selva, la Garrotxa) Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Banyoles és un municipi de Catalunya i la capital de la comarca del Pla de l'Estany, al centre de les comarques gironines. L'estany que hi ha al seu terme municipal, el més gran de Catalunya, és un dels principals atractius turístics de Banyoles, així com la seva oferta d'activitats esportives i de lleure. Història Està documentat al com Balneolas, nom llatí derivat de balneum, «bany». El Monestir de Sant Esteve de Banyoles, situat al nucli antic del municipi, es pot considerar la primera fundació monàstica benedictina a Catalunya i és considerat el bressol de la ciutat de Banyoles. Va obtenir una certa autonomia municipal l'abril de 1303 en un arbitratge d'Eimeric d'Usall. Malgrat això, Banyoles no es va deslliurar dels "mals usos" definitivament fins al 1335, després de la fugida de bona part dels habitants a Sant Andreu de Mata, que llavors era del mateix Eimeric d'Usall. Malgrat això va continuar sotmesa a la jurisdicció feudal de l'abat fins a la desamortització eclesiàstica del ministre Mendizábal. Va patir els efectes de les guerres amb França i, posteriorment, de les carlinades. A la guerra civil va esdevenir lloc de refugi (hospital militar, aeroport) per la seva situació estratègica a la rereguarda de la zona republicana. Va ser escenari de violències en els darrers dies de la guerra per part de les tropes fugitives (afusellaments de detinguts de dretes) i dels vencedors franquistes (afusellament i empresonament de persones d'esquerres). L'any 1913 s'hi crea un equip de futbol, el Club Esportiu Banyoles. L'any 1965 va ser ciutat pubilla, missatge de Caterina Albert i Paradís. L'11 de setembre de 1989 va haver-hi un atac amb explosius de Terra Lliure contra la Guàrdia Civil. Dos guàrdies civils resultaren ferits de consideració. Segons Terra Lliure, aquest atemptat era una resposta als suposats atacs i ultratges a la senyera per part d'Espanya en la inauguració de l'Estadi Olímpic. L'any 1992 va ser subseu olímpica dels Jocs Olímpics de Barcelona'92 en la modalitat de rem. El 29 de juny d'aquest any, Terra Lliure atemptà amb explosius contra l'Oficina Olímpica de Banyoles. L'any 1998, el naufragi del vaixell turístic "l'Oca" a l'estany va provocar la mort de 21 ciutadans francesos. L'any 2004 va ser la seu del campionat del món de rem. El mateix any, també va ser capital de la cultura catalana. L'any 2006 s'hi crea un nou club de futbol, l'Atlètic Club Banyoles. L'any 2008 es torna a fundar L'associació Kayak Banyoles després de cinc anys desapareguda. L'any 2008 i 2009 va ser seu del campionat d'Espanya de marató de piragüisme. L'any 2009 va ser seu de la Copa del Món de rem a la seua primera edició i el 2010 de la Copa del Món de piragüisme de Marató L'any 2010 s'hi crea un nou club de rugbi, el Rugbi Banyoles L'any 2017 Banyoles és el municipi amb més percentatge de vots favorable el Sí en el Referèndum sobre la independència de Catalunya amb un 96,3 % i un 2,1 % el No. Segons un estudi realitzat el 2011 per la Universitat d'Oviedo, Banyoles és el municipi català on es viu millor i el setè en l'Estat espanyol. En aquest estudi s'han valorat aspectes com el consum, els serveis socials, l'habitatge, el transport, el medi ambient, el mercat de treball, la salut, la cultura i l'oci, l'educació i la seguretat. L'estudi ha tengut en compte les 643 localitats amb més de 10.000 habitants i s'ha fet amb dades de 2001, ja que són les més recents que hi ha disponibles. Banyoles ocupa el lloc 24 per darrere d'altres localitats catalanes com Ripoll, Olot, Sant Cugat del Vallès i Torelló. Geografia Llista de topònims de Banyoles (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets...; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.). Banyoles està situada a l'extrem nord-oriental dels Països Catalans i és la capital de la comarca del Pla de l'Estany. Es troba a mig camí de la Costa Brava i dels Pirineus, formant un triangle de poblacions i indrets de gran interès històric i paisatgístic. Queda a 120 km de Barcelona i a 49 km de la frontera amb França. La ciutat de Banyoles està ubicada a la riba oriental de l'Estany que porta el mateix nom, sobre la cota de 175 m sobre el nivell del mar. Està situada al límit més oriental del Sistema Transversal Català, al mig d'una depressió natural que té el seu origen en la conca lacustre. Banyoles queda flanquejada al nord pels blocs abruptes de la Mare de Déu del Mont i a ponent per la serra de Rocacorba. La plana està envoltada de serralades, excepte pel sud, que s'obre la plana de Cornellà del Terri en direcció a Girona ciutat. El terme municipal de Banyoles és petit, amb una superfície de 10,89 km2, i queda envoltat pels municipis de Porqueres i Fontcoberta. Clima El clima de Banyoles és típicament mediterrani, entre les tendències més acusades de l'atlàntica de la Garrotxa i la més humida del Gironès. La temperatura mitjana interanual és de 14,9 °C i la pluviositat és força abundant, amb un índex anual que sol oscil·lar entre 700 i 900 mm, amb una mitjana anual de 815 mm. Els vents dominants són els que bufen del nord-oest, predominants durant tot l'any, i del sud-est, més notoris a la primavera i l'estiu i associats a la marinada. Les mitjanes mensuals pels vents que bufen sobre Banyoles són molt moderats (entre els 0,5 i els 2 m/s), mentre que les ràfegues de vent s'associen a vents de component nord (tramuntana i mestral especialment). Els elements geogràfics del voltant tenen una importància bàsica en les variacions climàtiques de la ciutat: la serralada de Rocacorba protegeix dels vents humits del sud-oest, la Mare de Déu del Mont empara pel nord-oest i la disposició de la plana comarcal compensa i suavitza el clima. Demografia Política L'actual batlle és Miquel Noguer, de Junts per Catalunya. Referèndums i consultes 12 març 1986 - Referèndum sobre la permanència d'Espanya a l'OTAN Pregunta: Considera convenient per a Espanya romandre en l'Aliança Atlàntica en els termes acordats pel Govern de la Nació? 20 febrer 2005 - Referèndum sobre la Constitució Europea a Espanya Pregunta: Aprova vostè el Tractat pel qual s'estableix una Constitució per a Europa? 18 juny 2006 - Referèndum estatutari a Catalunya de 2006 Pregunta: «Vol que Catalunya esdevingui un Estat?» i «En cas afirmatiu, vol que aquest Estat sigui independent?» 9 novembre 2014 - Consulta sobre la independència de Catalunya Pregunta: Vol que Catalunya esdevingui un Estat? En cas afirmatiu, vol que aquest Estat sigui independent? 1 octubre 2017 - Referèndum sobre la independència de Catalunya Pregunta: Voleu que Catalunya sigui un estat independent en forma de república? Llocs d'interès Estany de Banyoles Monestir de Sant Esteve de Banyoles Balneari de la Font Pudosa Museu Arqueològic Comarcal de Banyoles, que incorpora el Parc Neolític de la Draga i el Museu Darder, amb l'espai d'Interpretació de l'Estany. Teatre Municipal Factoria d'Arts Escèniques Museu Darder Jaciment arqueològic La Draga Fonts Una mica més de la meitat de les fonts de Banyoles són urbanes. Actualment, l'aigua prové de l'Estany un cop s'ha potabilitzat. Però fins a la dècada del 1970 era canalitzada des de la deu de la Rajoleria. La font Pudosa és la font natural més emblemàtica. I la font de Can Puig destaca pel seu conjunt de vivers i basses. Entitats Clubs esportius Relació parcial de clubs esportius de Banyoles: Banyoles Rugby Club Club Ciclista Banyoles Club Esportiu Banyoles Atlètic Club Banyoles Handbol Banyoles Club Bàsquet Banyoles Club Natació Banyoles Secció Piragüisme Secció Rem de competició Secció Natació Secció Waterpolo Secció Atletisme Secció Caiac polo Secció Salvament i socorrisme Secció Triatló Club Patinatge Artístic Pla de L'Estany Mitjans de comunicació Banyoles disposa d'una varietat de mitjans de comunicació: Banyoles Televisió És un canal de televisió privat que emet des de la ciutat de Banyoles a les comarques del Gironès i el Pla de l'Estany. La programació del canal és local i generalista, íntegrament en català i basada en la producció pròpia. Té una mitjana de 8.400 espectadors diaris. Ràdio Banyoles Revista de Banyoles L'Ham Els colors El mirador Grups de música Kitsch Germà Negre HHH Altres Entre altres entitats hi trobem: Foment de la Sardana de Banyoles Institut Secular d'Operàries Parroquials Tint-2 El Vol del Pollastre Ei, Gent! Les Gàrgoles de Foc Centre Excursionista de Banyoles Col·lectiu la Falç del Pla de l'Estany Colla Castellera Esperxats de l'Estany Agermanaments Actualment, Banyoles està agermanada amb tres ciutats: Ceret (Catalunya Nord). Ple de 27 d'octubre de 2004. Segundo Montes (El Salvador). Ple de 28 d'octubre de 1999. Condega (Nicaragua) Ple de 28 de desembre de 1995. Fills i filles il·lustres Vegeu la :categoria: Banyolins Referències Vegeu també Comtat de Besalú Mandíbula de Banyoles Festa de Sant Martirià Santa Maria dels Turers Negre de Banyoles La Draga Banyolí All de Banyoles Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: El Baix Segura (en castellà, la Vega Baja del Segura i oficialment el Baix Segura / la Vega Baja) és una comarca del sud del País Valencià amb capital a Oriola. És una comarca de llengua castellana excepte al municipi de Guardamar del Segura, al sud del riu, i la pedania oriolana de Barba-roja, que conserven el valencià. El castellà de la comarca, però, igual que a Múrcia, té nombrosos préstecs del català. Això es deu al fet que esta comarca era, al , completament valencianoparlant, però ciutats com Oriola es van castellanitzar pels repoblaments del en avant. Geografia Limita al nord amb el Vinalopó Mitjà i el Baix Vinalopó, a l'est amb la mar Mediterrània i a l'oest i al sud amb la Regió de Múrcia, en la comarca del Camp de Cartagena. És la comarca alacantina amb un creixement demogràfic més alt en els últims anys, sobretot per la ciutat de Torrevella que ha sobrepassat els 84.000 habitants, i Oriola mateixa que arriba als 75.000. La població de la comarca és de 325.278 habitants. Municipis Situació social al Baix Segura Va entrar al Regne de València el 1304 juntament amb comarques com l'Alacantí, el Baix Vinalopó i el Vinalopó Mitjà i la seua capital, Oriola, era capital de governació i segona ciutat en importància darrere de València (vegeu Sentència Arbitral de Torrelles). Des del 1304 tan sols va pertànyer a Múrcia un any, el 1822, amb una divisió provincial que no va tenir repercussions en les que després es van fer (1833 i 1851), fet pel qual històricament és una comarca valenciana. A més, enquestes fetes a les dècades dels 80 i els 90 mostren l'acceptació que tenen les institucions valencianes a la comarca i reflecteixen un sentiment valencià, als últims anys reforçat amb la contaminació del riu Segura que procedeix de Múrcia i que tant perjudica aquesta comarca. Encara que l'ensenyament del valencià és optatiu a tota la comarca, exceptuant Guardamar del Segura, hi ha municipis on voluntàriament s'estudia durant la primària i l'ESO, com és el cas d'Algorfa. En línies generals el coneixement d'aquesta llengua no ha augmentat gaire a la comarca des de 1983, com ho reflectixen els estudis sociolingüístics fets per la Generalitat Valenciana. Històricament era una zona amb una economia basada en l'agricultura i la seua indústria però amb el boom econòmic dels anys seixanta es convertí en una destinació turística de primer nivell. Actualment és una de les comarques més empobrides del País Valencià amb un 32% de la seua població en risc de pobresa, la taxa més elevada de tot el territori valencià. Comarca històrica El Baix Segura és una comarca històrica que ja apareixia com a Horta d'Oriola al mapa de comarques d'Emili Beüt Comarques naturals del Regne de València publicat l'any 1934. L'única diferència és que ençà no s'hi incloïa el municipi de Guardamar del Segura, que aleshores pertanyia a l'antiga comarca de l'Horta d'Alacant, motiu pel qual alguns consideren que aquest municipi hauria de pertànyer al Baix Vinalopó. Cal afegir que el topònim l'Horta d'Oriola conserva certa vitalitat als pobles valencianoparlants, sobretot entre la gent major, ja que esta és la denominació històrica que ha rebut la comarca oriolana fins a mitjans del quan van aparéixer les primeres propostes comarcals que canviaven aquest topònim pel de la Vega Baixa del Segura o el Baix Segura. Llengües El valencià era la llengua que es parlava a tot el Baix Segura des de la conquesta per iniciativa de Jaume el Just a finals del . Posteriorment, al segle -, es va consumar la substitució lingüística del valencià pel castellà, en la modalitat murciana. Els historiadors han explicat la desaparició del català mitjançant dos factors: en primer lloc, el despoblament de la comarca provocada per l'expulsió dels moriscos el 1609 i les epidèmies de pesta al llarg del , ambdues circumstàncies provocaren un fort despoblament a la comarca i les posteriors repoblacions(fins un 40% de la població) van ser fetes principalment de murcians que portaren la seua llengua. En segon lloc, el factor que acabà consumant la substitució lingüística fou el Decret de Nova Planta promulgat al Regne de València el 1707, que relegava la llengua pròpia a l'alegalitat. Davant aquesta conjuntura hostil l'únic llogaret que ha mantingut viu el valencià fins als nostres dies ha sigut la pedania oriolana de Barba-roja, llevat de Guardamar del Segura, que moltes vegades no és considerat del Baix Segura precisament seguint el criteri lingüístic. El valencià actualment només hi queda a la toponímia del Baix Segura (cabo Roig, cabo cervera, Molins [pedania d'Oriola], etc.), a l'antroponímia (molts cognoms típics són d'origen català: Torregrosa, Martí) i en alguns elements lèxics del parlar: al recer 'a recer', bajoca (pronunciat amb fricativa uvular sorda) 'bajoca', blea 'bleda', calbote o calbotaso 'calbot', camal 'camal', chicon 'xicon', embolicar 'embolicar', estar amagaíco 'estar al llit ben tapat', esclatar 'esclatar', llampo 'llamp'/'ràpid', milocha 'milotxa', pésoles 'pésols', etc. Hi ha una dita valenciana molt popular que solen dir a Guardamar del Segura (localitat valencianoparlant, tot i que compta amb una pedania castellanoparlant: el Camp de Guardamar) de les xiques de Torrevella que diu així: Referències Vegeu també Llista de monuments del Baix Segura Comarques històriques del País Valencià


text: El Baix Vinalopó és una comarca valencianoparlant del sud del País Valencià, amb capital a Elx. Forma part de les anomenades Comarques del Sud del País Valencià. Limita pel Nord amb el Vinalopó Mitjà i l'Alacantí, a l'Est amb la Mar Mediterrània, al Sud i Oest amb el Baix Segura. Geografia Es poden dividir dues grans parts geogràfiques al Baix Vinalopó. La part septentrional, amb terrenys escarpats i muntanyosos; i la part meridional, amb grans planures i llacunes naturals. La comarca és travessada pel Vinalopó De les serralades és de destacar la Serra de Crevillent que, amb 835 m.s.n.m. al cim de la Vella, és el sostre de la comarca. Es tracta d'una serralada pantalla que es pot albirar des de tota la comarca, i des d'on hi ha una gran vista cap a tots els punts cardinals; la seua geografia, igual que a la resta de muntanyes de la comarca (com les serres d'Elx i de Santa Pola), està marca per una forta aridesa concentrant-se la major part de vegetació en l'ombria i als barrancs. La seua principal característica són els forts pendents que hi ha. D'ella, comença una baixada progressiva formant un glacis que arriba fins a la Mar Mediterrània. En aquest glacis se situava l'antiga Albufera d'Elx, encara patent als llacs naturals que hi ha a la comarca: El Fondo, les Salines de Santa Pola i el Clot de Galvany. Els voltants de tots dos, el terreny és molt salí i poc apte per als conreus. En la zona costanera, avui prou degradada per l'especulació urbanística, encara s'hi poden trobar platges poc transformades com el Carabassí o la platja del Pinet on, encara romanen pinars, dunes i salines. El riu de la comarca per excel·lència, i únic, és el Vinalopó. S'hi troba el pantà d'Elx, del , i travessa la ciutat homònima. Uns quilòmetres més avall, és canalitzat sense arribar a la seua desembocadura natural, les Salines de Santa Pola. Demografia Història La comarca del Baix Vinalopó és de creació moderna, l'any 1989, i ençà formava part de la històrica Horta d'Alacant, juntament amb Guardamar del Segura (Baix Segura). Aquesta comarca antiga apareix al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934. Economia De l'agricultura és de destacar el conreu de regadiu al Camp d'Elx i el sud del terme de Crevillent, mentre que en la part nord de la comarca destaca d'agricultura del secà. El sector secundari és un dels principals motors econòmics, sobretot a les poblacions d'Elx i Crevillent, especialitzant-se cadascun en un sector concret: el calçat a la capital de la comarca i les catifes a Crevillent. Encara que avui en dia existeixen una gran quantitat d'indústries en totes dues poblacions. En Santa Pola destaca la indústria salina i la pesca. A les últimes dècades, el turisme s'ha convertit en el principal eix de l'economia del Baix Vinalopó. Santa Pola és un gran centre turístic i les platges d'Elx també han patit una forta empremta. Malauradament, aquest tipus de turisme és l'anomenat turisme de sol i platja, el que suposà una gran construcció d'urbanitzacions vora mar destruint, així, gran part de l'atractiu natural. Llocs d'interés Naturals El Fondo d'Elx-Crevillent. Les Salines de Santa Pola. La Serra de Crevillent. El Clot de Galvany. Les platges del Carrabassí i del Pinet. L'Illa de Tabarca. Culturals El Palau d'Altamira a Elx. El Castell de Santa Pola. Les Coves de Crevillent. L'Ajuntament d'Elx. La Basílica menor de Santa Maria d'Elx. La Font Antiga de Crevillent. El barri morisc de Crevillent. El Port de Santa Pola. Els Ravals d'Elx i Crevillent. El Misteri d'Elx. El Palmerar d'Elx. Els Moros i Cristians i la Setmana Santa de Crevillent. Vegeu també Camp d'Elx


text: El Baix Maestrat és una comarca del nord del País Valencià, amb capital a Vinaròs. Fa de límit nord-oriental amb Catalunya, per la comarca del Montsià, i toca la comarca aragonesa del Matarranya. A l'est limita amb la mar Mediterrània. Al sud limita amb la Plana Alta i a l'interior (oest) limita amb l'Alt Maestrat i els Ports. Municipis Els municipis d'aquesta comarca són: Economia Les activitats tradicionals són, entre d'altres, l'agricultura (cítrics, oliveres, carxofes...) i la pesca. Des de finals del , el turisme s'ha convertit en un motor econòmic important per a la comarca. Gastronomia Entre els plats tradicionals destaca l'olleta, la fideuà i l'arrossejat. La carxofa de Benicarló compta amb distintiu de Denominació d'Origen. És molt famós també el llagostí de Vinaròs i el caragol punxent i el suquet de peix de Peníscola. Història L'actual comarca del Baix Maestrat comprén les subcomarques històriques de la Tinença de Benifassà i els Plans de Vinaròs, els quals no formaven part d'una històrica comarca del Baix Maestrat en el qual sí que formaven part les localitats d'Albocàsser i Tírig (a l'actual Alt Maestrat), les Coves de Vinromà, Sarratella, la Torre d'en Doménec, i Vilanova d'Alcolea (a la Plana Alta). La comarca antiga apareix al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934. Llocs d'interés natural La serra d'Irta és el tros costaner sense urbanitzar més gran del País Valencià, declarat parc natural l'any 2002, resistint els interessos urbanístics. Llengua Al Baix Maestrat la llengua predominant és el valencià. Vegeu també Llista de monuments del Baix Maestrat Mancomunitat Baix Maestrat