text: Els jueus (en hebreu: יְהוּדִים, Yëhûdim; i en jiddisch: ייִד, Yid), també coneguts com a poble jueu són una nació i un grup etnoreligiós que es van originar en els israelites o hebreus de l'antic proper orient. L'etnicitat, nacionalitat i religió jueva està estretament interrelacionada, ja que el judaisme és la confessió religiosa tradicional de la nació jueva. Al llarg del temps s'ha assimilat als conversos a la fe judaica i que no pertanyien al poble o nació jueva i han passat a formar part d'aquest grup humà. Els membres del poble jueu s'anomenen ells mateixos am yisrael o poble d'Israel. El nombre total de jueus és controvertit en gran part per raó de la comptabilització o no dels fills de matrimonis mixtos. Hi ha uns 13 milions de jueus. 5.393.000 viuen a Israel i 5.275.000 als Estats Units. Altres estats amb presència important de jueus són França (490.000), el Canadà (374.000), el Regne Unit (295.000), Rússia (225.000), Argentina (184.000), Alemanya (120.000), Austràlia (104.000) i el Brasil (96.000). A l'Estat espanyol hi ha uns 12.000 jueus. El nom de jueu (יהודי - yëhûdí en hebreu) deriva del nom de la província romana de Judea hereva del Regne de Judà després del retorn de l'exili de Babilònia. Aquest nom al seu torn prové del patriarca bíblic "Yehudà" = Judà fill de Jacob que va donar lloc a la tribu de Judà d'on sortí la dinastia real d'Israel que establí la capital a Jerusalem. Segons la tradició jueva, els orígens jueus són traçats des dels patriarques bíblics, Abraham, Isaac i Jacob, al segon mil·lenni aC. Actualment els jueus gaudeixen d'autonomia política a l'estat d'Israel, un estat localitzat en el lloc que ells consideren la seva llar d'origen, la Terra d'Israel. Aquesta es defineix a si mateixa com un estat jueu en les seves fonamentals, i és l'únic estat del món en què els jueus constitueixen una majoria de la població. A més a més, els jueus també han gaudit d'autonomia política dues vegades més durant la seva història antiga. La primera fou del 1350 al 586 aC, a l'època dels Jutges, durant la monarquia unida i la monarquia dividida dels regnes d'Israel i Judà, que es va acabar amb la destrucció del Temple de Salomó. La segona vegada fou el període del Regne d'Asmoneus, entre el 140 i el 37 aC des de la destrucció del Temple de Salomó, la diàspora jueva ha estat la llar de la majoria dels jueus. Excepte en l'estat modern d'Israel, els jueus han estat una minoria en tots els països en què han viscut i tot sovint han patit persecucions al llarg de la història, cosa que ha provocat canvis en la seva població segons les èpoques. Pel que fa a la consideració religiosa d'un jueu aquest és qui viu sota els costums del Regne de Judà dictats per Déu (déu únic, monoteisme) al profeta Moisès i consignades segons la radició religiosa a la Torà i la llei oral recollida sobretot al Talmud. Des de l'antiguitat la diàspora repartí els jueus en gran part del món molts d'ells adoptaren la llengua dels països on es trobaven però no pas els costums ni la religió. Etimologia El terme jueu (hebreu: יהודי/Yehudí) procedeix de Judà (o Yehudà, en hebreu, que era un dels fills del patriarca bíblic Jacob). Judà (o la seva variant grega Judea) designava també a una entitat política que va existir a la regió oriental del Mediterrani, almenys des de mil anys abans de l'Era Comuna i fins un segle després. Els habitants de Judea eren els jueus, terme que després es va anar ampliant també als que havien emigrat des de Judea i als seus descendents. En català, el terme jueu procedeix del llatí judaeus, al seu torn derivat del grec Ioudaios (Ἰουδαῖος). Existeix equivalència etimològica en altres llengües, per exemple, Jude en alemany, juif en francès, judío en castellà, Jew en anglès, xudeu en gallec, chodigo en aragonès, fot en danès, zsidó en hongarès, etc. La paraula Jueu ('Lloa l'Etern') no apareix a la Torah (els 5 llibres de Moshéh), sinó que apareix en la resta dels llibres del Tanakh, no vol dir que la paraula Iehudi/Jueu ('Lloa l'Etern') sigui pejorativa davant la paraula ivrí/Hebreu. Jueus i judaisme Fins al , els vocables jueus i judaisme eren pràcticament sinònims. No obstant això, l'arribada de la Haskalà (il·lustració jueva) va suposar un canvi radical en la mentalitat de molts jueus que es van veure a si mateixos com a membres d'un mateix poble, però separats de la tradicional adhesió a la fe judaica. Identitat jueva Generalment, l'ús del terme jueu s'utilitza per referir-se a tres grups: els que tenen orígens ètnics jueus, aquells que practiquen el judaisme i aquells que s'identifiquen com a tals per la seva identificació cultural i històrica. L'halacà, la llei jueva, dona una altra definició de la identitat jueva. D'acord amb la legislació jueva, jueu és aquell que: a) és fill de mare jueva (llei que deriva del passatge de Deuteronomi 7:1-5) o b) la persona que es converteix formalment al judaisme sota la supervisió halàjica d'un reconegut Bet Din (tall jueu) presidida per tres dayan im (jutges). Aquest procés de conversió està desenvolupat en textos legals jueus, com ara el Talmud, el Xulhan Arukh i les interpretacions de l'ortodòxia rabínica. Però a més d'aquesta definició ortodoxa hi ha altres definicions, com les dels corrents reformistes, reconstruccionistes i liberals, que afirmen que és jueu aquell que té un pare jueu (en el sentit genèric, és a dir, un pare o una mare). L'humanisme jueu afirma que és jueu "qui se sent jueu" sense importar si té ascendència jueva o si fa una conversió religiosa. Per conversió Si bé el judaisme no fomenta la conversió i al llarg de la història no es coneixen casos on el poble jueu hagi sotmès a un altre per convertir-lo, aquesta està prevista. Per fer-ho cal tenir un estudi ampli sobre la Torà, capacitat per un Moré (Mestre). Els filtres per a la conversió al judaisme, tot i que varien segons les diferents corrents, solen ser molt exigents, ja que es busca per part dels rabins que la conversió sigui sincera i sense motivacions ulteriors. En el passat hi va haver exemples de conversions en massa al judaisme, com és el cas del poble de Samària, que sense ser descendents de Jacob en un sentit físic van abraçar el judaisme encara que mai van perdre del tot les seves creences i costums, per la qual cosa els jueus de Jerusalem mai els van veure amb total grat. Un altre cas de conversió en massa és la dels genets parts. Pèrdua de la condició de jueu Quant a la pèrdua del judaisme, d'acord amb la llei jueva (Halacà), no hi ha manera de perdre el judaisme. Qui neix jueu o es converteix, no perd la seva condició de jueu fins i tot després de cometre un dels tres pitjors pecats: paganisme, assassinat o aberracions sexuals. Malgrat això la llei jueva va utilitzar una altra arma contra pecadors de major escala: expulsar de la comunitat ("L'herem" o "El Nidui"). El poder de separar de la comunitat es remunta a les primeres èpoques bíbliques, però es va començar a usar en forma sistemàtica durant l'època talmúdica al Segon Temple de Jerusalem, i es va continuar el seu ús durant l'era moderna. Baruch Spinoza, Uriel da Costa són alguns dels jueus més importants que van ser depurats. Marx i Freud van viure una cosa semblant. Cal citar que, d'acord amb la llei jueva, existeixen camins per ser acceptat novament en la comunitat, i això marca el fet que, segons aquesta, no existeix pèrdua de la judeitat. Subdivisions actuals dels jueus El poble jueu no té aspectes morfològics específics. Els jueus són un poble d'origen semita que no es distingeix anatòmicament de la resta de pobles de l'Orient Mitjà (libanesos, àrabs, etc.) ni dels mediterranis en general. En la diàspora els jueus van agafar alguns trets dels pobles on s'havien instal·lat per la qual cosa la diversitat genètica va augmentar. Asquenazites Aixkenaz és el nom donat a Alemanya pels jueus i aixkenazí («alemany») és el nom que rebien els jueus d'Alemanya. Es va usar després per descriure als jueus provinents d'Europa de manera general. El seu idioma és el jiddisch, que és un dialecte germànic amb influència hebrea i eslava. Viuen principalment a Alemanya, Polònia, Ucraïna i Rússia. No són jueus asquenazites els que tenen arrels en els següents països d'Europa: la península Ibèrica i regions d'Itàlia, Grècia, Turquia, els Balcans, Anglaterra, els Països Baixos i França. Els jueus asquenazites van adoptar les interpretacions de les mitsvot de les escoles rabíniques d'Israel, i els jueus orientals, les de les escoles babilòniques. Jueus sefardites Sefarad és el nom hebreu per a la península Ibèrica (Espanya i Portugal). Sefardí és la paraula per designar els jueus d'Espanya i Portugal. Van fer grans contribucions a la cultura ibèrica, però van ser expulsats per motius religiosos d'Espanya el 1492, per ordre dels Reis Catòlics. Als descendents d'aquests jueus se'ls va seguir anomenant sefardites, sefaradites o sefardites, sense importar en quina part del món hagin nascut. El seu idioma és el judeocastellà o ladí, que és un dialecte del castellà. Molts d'aquests jueus expulsats van acabar acompanyant als conqueridors al Nou Món, instal·lant-se a Mèxic, Sud-amèrica i Puerto Rico. El 1924 el general Primo de Rivera va concedir la ciutadania espanyola als jueus sefardites per "raons històriques", la qual cosa va salvar moltes vides durant la Segona Guerra Mundial. Un cas molt clar va ser el del cònsol Ángel Sanz Briz, que va salvar a milers de jueus de l'Holocaust a Hongria, dient que els jueus sefardites eren ciutadans espanyols i per tant tenien suport total del seu govern, encara que per salvar vides es va fer passar a molts no-sefardites per sefardites. El 1991 el Museu de l'Holocaust Yad Vashem d'Israel va distingir la seva acció i va reconèixer als seus hereus el títol de "Just entre les Nacions", inscrivint el seu nom en el memorial de l'Holocaust. El 1994 el govern hongarès li va concedir a títol pòstum la Creu de l'Orde del Mèrit de la República Hongaresa. Va ser el primer diplomàtic espanyol que va aparèixer en un segell de correus d'Espanya. Jueus mizrahim Jueus mizrahim és el nom donat a les comunitats jueves que van immigrar dels països de l'Orient Mitjà, notablement del Iemen, l'Iraq i l'Iran. Molts els denominen erròniament sefaradim dins del mateix Israel, encara que res tenen a veure amb la península Ibèrica. El terme correcte per denominar-los en hebreu és edot hamizraj (comunitats de l'Orient). Prenen la seva interpretació dels preceptes de les escoles rabíniques de Babilònia. Són els jueus del món àrab i iranià. Asquenazites: jueus provinents d'Europa oriental, de llengua jiddisch. Sefardites: provinents de la península Ibèrica (Sefarad), de llengua catalana, castellana, portuguesa, etc. Mizrahim: orientals (de l'Orient Mitjà), de llengua judeo-àrab, persa, etc. Qartveli Ebraeli Juhurim Krymtxaks Caraïtes o Karaïm Jueus d'Armènia Jueus de Kaifeng Abayudaya Beta Israel Casa d'Israel Lemba Jueus de Rusape Bene Israel Jueus de Cochin Bene Ephraim Grups actualment extints: chuts Grups conversos recentment: Jueus de San Nicandro, subbotniks, Bnai Moixé, jueus de Veracruz. Vegeu també: jueus mallorquins, xuetes. Llengües jueves Tradicionalment, es coneix com a hebreu la llengua litúrgica del judaisme (també conegut com a lashon ha-kodesh, 'llengua santa'), el llenguatge en què el Tanakh va ser escrit, la parla dels jueus durant segles i, juntament amb l'àrab, és un dels dos idiomes oficials de l'Estat d'Israel. Tal com el coneixem avui, l'hebreu (o hebreu modern) és fruit de l'obra del lingüista Eliezer Ben Yehuda que va arribar a Palestina el 1881 i va reviure un llenguatge que únicament s'utilitzava en els serveis religiosos jueus, car durant més de setze segles va quedar en desús. D'altra banda, en la majoria dels casos, allà on s'assentaven en la diàspora, els jueus desenvolupaven un llenguatge propi consistent en la barreja de vocables nadius i hebreus. Així, el ladí dels jueus de la península Ibèrica o el jiddisch dels jueus de l'Europa Central. Altres idiomes menors són el judeo-arameu, judeo-persa o judeo-àrab. Població Abans de la Segona Guerra Mundial la població jueva del món era d'aproximadament 18 milions. L'Holocaust va reduir aquest nombre en uns 6 milions. Avui s'estima que hi ha un nombre aproximat de 15 milions de jueus que habiten 134 països. Zones amb població considerable Les xifres donades a continuació representen estimacions mínimes de la població jueva mundial, un 0,2 per cent de la població mundial total. Les zones urbanes que concentren la major població jueva estan a Israel i als Estats Units. Israel Israel és l'únic país del món on els jueus constitueixen la majoria de la població. Israel es va independitzar del Mandat Britànic de Palestina el 14 de maig de 1948. Des de llavors, la població jueva a Israel ha augmentat en prop d'un milió de persones per dècada, entre immigrants i nascuts israelians, en el que ha suposat un dels canvis poblacionals més importants del poble jueu durant 2.000 anys. Durant els seixanta anys d'existència d'Israel, han emigrat jueus de diferents països: supervivents de l'Holocaust, jueus sefardites, jueus mizrajís, jueus perses, jueus del Iemen, de l'Índia, jueus etíops, jueus de Sud-àfrica, etc. En la dècada de 1990 prop d'un milió i mig de jueus van arribar a Israel procedents de l'extinta Unió Soviètica. Diàspora Actualment la major comunitat jueva de la diàspora es troba als Estats Units, amb prop de 5,2 milions de jueus. En tota Amèrica hi ha grans comunitats jueves, sent extenses les de l'Argentina, el Brasil, Canadà, Xile i més petites a Colòmbia, Costa Rica, Mèxic, Panamà, el Perú, Uruguai, Veneçuela i altres països. A l'Europa Occidental la major comunitat jueva es troba a França amb uns 500.000 jueus aproximadament, la majoria d'ells o els seus descendents procedents de països àrabs d'Àfrica del Nord, com Algèria, Marroc o Tunísia. Al Regne Unit hi viuen prop de 265.000 jueus. A l'Europa de l'Est hi habiten al voltant de 400.000 jueus, a Rússia (si bé existeixen dades estimatives més altes) i desenes de milers en països de l'antic Bloc soviètic. Els països àrabs d'Àfrica del Nord i de l'Orient Mitjà tenien el 1945 una població jueva de prop de 900.000 habitants. Després de la independència d'Israel, la majoria dels jueus d'aquests països, a conseqüència de la persecució a la qual es van veure sotmesos i a causa de factors econòmics i culturals, van emigrar a Israel, Amèrica del Nord i Europa en la dècada dels 1950. Avui en dia, prop de 8.000 jueus segueixen vivint en aquests països, la majoria al Marroc i Tunísia. Cas especial és el de l'Iran, país no àrab però musulmà, que té una població de poc més de 10.000 jueus enfront dels 100.000 que posseïa abans de la revolució islàmica de 1979. Fora d'Europa, Àsia i Amèrica existeixen comunitats jueves considerables a Austràlia i Sud-àfrica. Canvis poblacionals: assimilació Ja a l'antiga Grècia hi va haver jueus que es van assimilar amb la societat no jueva que els envoltava. Aquesta assimilació, que podia ser per la força o per lliure elecció, consistia, bàsicament, a deixar de practicar el judaisme i rebutjar la identitat jueva. Algunes comunitats jueves (com la de Kaifeng, Xina, han desaparegut completament a causa de l'assimilació. No obstant això, a conseqüència de les persecucions a les quals es van veure sotmesos els jueus durant la major part del mil·lenni passat en què se'ls prohibia integrar-se amb la societat no jueva, l'assimilació no era un fenomen alarmant dins del poble jueu. L'arribada de la Haskalà al i la consegüent emancipació dels jueus a Europa i Amèrica al segle següent va canviar la situació, el que va permetre a nombrosos jueus participar i ser part de la societat secular. Això, juntament amb el naixement de corrents jueus allunyades de l'ortodòxia tradicional, com el reformisme, molt menys exigents quant a la interpretació de la Torà, ha tingut com a resultat un augment considerable de l'assimilació, la principal característica és el matrimoni mixt, és a dir, jueus que han contret matrimoni amb no jueus. Als Estats Units, on resideix la comunitat jueva més nombrosa després d'Israel, hi ha prop d'un 50% de matrimonis mixtos. Ja que, segons la llei jueva, per ser jueu s'ha de tenir mare jueva, la majoria dels fills d'aquests matrimonis deixen de ser jueus. A més, perden tant la idea de pertinença a un col·lectiu concret (jueu) com les tradicions religioses dels seus progenitors. Això provoca un descens considerable en la població jueva. N'hi ha que denominen aquest fenomen com l'"Holocaust blanc". Canvis poblacionals: persecucions Al llarg de la història, nombrosos conqueridors, imperis i nacions han oprimit als jueus o han intentat eliminar-los completament. Els mètodes emprats han anat des de la mera expulsió fins al genocidi. Els exemples més representatius: les persecucions de l'Imperi Romà, les Croades, les expulsions de jueus a Espanya, Portugal, Anglaterra, França, Alemanya i altres països, les massacres de jueus a Ucraïna pels cosacs de Bohdan Chmielnicki, els pogroms a Rússia i, sobretot, l'Holocaust, en què van ser assassinats sis milions de jueus, entre ells un milió i mig de nens. D'acord amb James Carroll, "els jueus representaven el 10% de la població total de l'Imperi Romà (...) avui haurien de ser aproximadament 200 milions". Història dels jueus El llibre bíblic del Gènesi explica que el patriarca Abraham sortí (d'Ur?) per mantenir la pau dins del clan dels Ivrim (Apuru?)i es dirigí cap al nord. Abraham és l'origen del judaisme, però també de l'islam i del cristianisme. D'aquí en endavant el poble jueu mantindrà, com a principal originalitat ideològica entre la resta de pobles, la contínua intervenció divina en la història humana (hierofania) això inclourà des de la conquesta assíria de Jerusalem, els exilis, les secessions polítiques i fins i tot l'Holocaust. La diàspora comportà des dels seus inicis més llunyans (ja des dels antics egipcis) l'antisemitisme (terme que es va utilitzar des de la seva creació). Per motius religiosos, era habitual que des de les esglésies es cridés a atacar els calls, i socials (en molts països per exemple, els jueus tenien prohibit el treballar en nombroses feines, permetent-se'ls només treballar com prestadors) implicaven que els jueus despertessin grans animadversions entre la població general que acabaven en successius pogroms o expulsions. La història jueva es remunta a les velles tradicions bíbliques. Quan l'arca de Noè va encallar al mont Ararat, els fills de Noè (Sem, Cam i Jafet) van donar origen, respectivament, als semites del Pròxim Orient, als camites d'Àfrica i als jafetites de la resta del món. Abraham, pare dels jueus, en rebre de Jahvè l'ordre d'assentar-se en la terra de Canaan, es va posar en camí immediatament, partint de la seva pàtria, Ur, dels caldeus (Mesopotàmia). Abraham, el seu fill Isaac i el seu net Jacob van ser pastors nòmades. Els seus descendents es van veure empesos per la fam a la terra de Goixen, al delta del riu Nil. Però el faraó d'Egipte, veient que augmentaven incomparablement i es feien poderosos, els va reduir a l'esclavitud. Amb Moisès ungit com a líder i legislador, el poble triat per Déu es va dirigir cap a Canaan, la terra promesa. La dramàtica marxa des d'Egipte a través del mar Roig i el pelegrinatge de 40 anys pel desert són fites importants en la història de la nació israelita. Els jueus, un cop conquerida la ciutat de Jericó, es van establir a la zona agrícola de Canaan, terra de la qual en la Bíblia es diu que «rajava la llet i la mel». Un cop establerts a Israel, la terra va ser dividida entre les dotze tribus: Aser, Neftalí, Manassès, Zabuló, Issacar, Gad, Efraïm, Dan, Benjamí, Rubén, Judà i Simeó. Amb el temps es va passar d'una teocràcia a una forma de govern monàrquica, sent els reis més famosos de l'època Saül, David i el seu fill Salomó d'Israel, amb la seva capital a Jerusalem. Després del regnat de Salomó, la nació es va dividir en dos regnes: el regne d'Israel al nord i el regne de Judea al sud. El regne d'Israel va ser conquerit pel rei assiri Sargon II, al final del segle VIII abans de Crist. El regne de Judea va poder continuar durant un segle i mig, fins que l'any 586 abans de Crist va ser conquerit pels babilonis, comandats per Nabucodonosor II. En aquest any es va destruir el primer temple, lloc central de l'activitat religiosa jueva de l'època. Molts dels jueus van ser bandejats d'Israel i van ser portats com esclaus a Babilònia (actual Iraq), la qual cosa constitueix la primera diàspora jueva. Durant l'exili a Babilònia, els jueus escriuen el que es coneix com el "Talmud de Babilònia" (Talmud Bavli), mentre que els jueus encara establerts a Judea escriuen el "Talmud de Jerusalem". Aquests dos manuscrits representen les primeres manifestacions de la Torà en forma escrita, i el Talmud de Babilònia és l'utilitzat actualment per les comunitats jueves. La subsegüent conquesta de Babilònia a mans dels perses va permetre a molts jueus tornar a la seva terra natal després de 70 anys a l'exili babilònic. Es va construir un nou Segon Temple i es van restablir les antigues pràctiques. La comunitat jueva d'Israel va ser dominada per diversos antics imperis. Els assiris van ser seguits pels babilonis i després pels perses fins a la conquesta per part dels grecs. És en aquesta època (cap al 170 aC) quan esclata una revolució encapçalada per Judes Macabeu ("martell", hasmoneu) que aconsegueix col·locar a tot el territori l'antic Israel novament sota domini jueu. El Regne hasmoneu de Judà va passar finalment a mans dels romans. És l'any 70 després de Crist quan esclata una nova rebel·lió i és destruït el Segon Temple. Molts habitants jueus són venuts com a esclaus i escampats pels confins de l'Imperi Romà, procés que es coneix com la "diàspora". La història de Masada demostra l'empenta dels soldats jueus de l'època. Nombroses comunitats jueves van florir a l'Imperi Sassànida i a l'Imperi Romà. A la primerenca edat mitjana el regne dels Khàzars (a l'estepa del Volga) va adoptar el judaisme com la seva religió oficial, però encara es discuteix l'abast d'aquesta conversió entre els pobles subjectes al kan Khàzar. L'hegemonia del cristianisme a Europa va significar nombroses persecucions contra el poble jueu, les quals van derivar en freqüents i reiterades expulsions. Moltes comunitats van haver de viure en barris segregats anomenats guetos, però també és cert que en altres períodes van gaudir de major tolerància, sense ser mai acceptats del tot. Durant l'edat mitjana, per més que es busquessin mercaders de professió, no es trobava cap o més aviat es trobaven únicament jueus. Només ells, a partir de l'època carolíngia, practicaven amb regularitat el comerç, a tal punt que, en l'idioma d'aquell temps, les paraules judaeus i mercator eren gairebé sinònims. Uns quants es van establir al sud de França, però la majoria venia dels països musulmans del Mediterrani, des d'on es van traslladar, passant per Espanya, a l'occident i al nord d'Europa. Tots ells eren radhanites, perpetus comerciants viatgers, gràcies als quals es va mantenir el contacte superficial amb les religions orientals. El comerç a què es van dedicar va ser exclusivament d'espècies i teles precioses, que transportaven treballosament des de Síria, Egipte i l'Imperi Romà d'Orient fins a l'Imperi Carolingi. Els mercaders jueus es dirigien a una clientela molt reduïda. Les utilitats que van realitzar van haver de ser molt importants, però s'ha de considerar que el seu paper econòmic no va arribar a ser transcendental. En el món musulmà, malgrat alguns episodis de persecució i matances (sobretot en el primer segle d'expansió de l'islam), els jueus van ser tolerats per ser un dels "Pobles del Llibre", a canvi del pagament d'importants tributs i de nombroses restriccions, arribant a ocupar en alguns casos alts llocs en l'administració califal tant a Damasc com a Bagdad i a Còrdova. No obstant això, que fossin tolerats no els va lliurar mai de la seva condició legal de dhimma, la qual cosa els condemnava a nombroses discriminacions i a una situació de submissió. Els jueus espanyols, coneguts com a sefardites, van ser obligats a la conversió al cristianisme o van ser expulsats el 1492 del Regne de Castella i de la Corona d'Aragó mitjançant l'edicte de Granada. Molts van trobar refugi a l'Imperi Otomà, fins i tot avui en dia viuen en ciutats com Istanbul o Esmirna jueus sefardites que conserven el judeocastellà medieval com la seva llengua. No va existir un altre Estat jueu a Israel fins al 1948, quan va ser declarada finalment la seva independència. Jueus catalans Els jueus catalans històrics són les poblacions de religió jueva que es varen desenvolupar a l'edat mitjana a Catalunya. No sé sap quan varen començar a establir-se a Catalunya ni en quina mesura ho varen fer per conversió o per emigració. La resta jueva més antiga de Catalunya és una pedra del segle IV amb un text trilingüe hebreu, llatí i grec on hi deia Pau sobre Israel i sobre nosaltres i els nostres fills, amén on entre altres dibuixos hi havia un canelobre de set braços. Però no és fins als temps de Carles el Calb que es troba la primera referència directa a un habitant jueu anomenat "Judà" o "Judacot" i que era emissari del rei a Barcelona. La seva població va augmentar en els segles posteriors i varen establir calls a Girona, Lleida (també anomenat La Cuïrassa), Cervera, Tortosa, Manresa, Tarragona, Perpinyà, Vilafranca del Penedès, l'Arboç. En algunes poblacions hi havia dos calls. A Barcelona hi havia el Call Major o de la Volta i el Call de Sanaüja o de N'Àngela. A Cervera el Call Antic, Vell o Sobirà i el Call Nou o Jussà. Balaguer i Besalú també tingué població jueva. Els jueus catalans eren considerats propietat directa del rei, de manera que aquests no havien d'estar subjectes als nobles i al sistema feudal que afectava els cristians. D'aquesta forma el rei se'n servia per a cobrar-los impostos especials i obligar-los a fer-li préstecs. La posició de la corona era la d'afavorir la seva existència per tal de tenir algú capaç de desenvolupar les tasques de metge i prestador que eren feines considerades impures pels cristians. Tanmateix, després dels avalots de 1391 calls sencers varen ser destruïts i malgrat els intents mai es va poder recuperar la població jueva de Barcelona. Va ser llavors que la major part de la població jueva de Catalunya va emigrar al Regne d'Aragó, fet que explicaria per què havent-hi hagut una població tan destacada al després de l'expulsió final forçada de 1492 no s'ha pogut observar rastres del català en la diàspora. Els jueus de Catalunya tenien l'obligació de ser identificats amb una rodella distintiva a la roba. Catalànic Els jueus catalans parlaven principalment català. L'hebreu només el feien servir litúrgicament i en escrits cultes per ser entesos per altres comunitats jueves (està documentada una consulta del dels jueus de la ciutat al mestre Rab Amram, de Babilònia, sobre temes religiosos i legals). No eren araboparlants, però el seu major coneixement va facilitar que fossin contractats com a funcionaris per l'administració catalans tot i que les lleis més restrictives del 1283 en el Recognoverunt proceres els va fer desaparèixer d'aquesta àrea. Els escrits que han deixat contenien tot sovint traduccions directes de l'hebreu així com tot d'altres paraules típiques també dels altres parlars romànics dominats per jueus. Aquest dialecte social és anomenat judeocatalà. Jueus catalans destacats Jacob ben David Bonjorn Salomó Bonafed Salomó de Piera Abraham bar Hiyya Judà al-Harizí Bonastruc ça Porta Salomó ben Adret Massot Avengenà Mossé Natan Jafudà Bonsenyor Jueus mallorquins La comunitat jueva de Mallorca es remunta als temps romans; la historiografia mallorquina tradicional ha donat per fet, sense poder documentar-ho, que l'arribada de jueus a l'illa es va produir amb la diàspora posterior a la destrucció del segon Temple de Jerusalem, al , i si bé hi ha indicis d'aquesta presència, els primers vestigis segurs es remunten al : l'epístola del Bisbe Sever de Menorca, l'any 418, en la que es parla dels vincles de la comunitat jueva menorquina amb Mallorca, l'existència d'un bisbe mallorquí amb el nom hebreu d'Elies l'any 484, i les troballes arqueològiques dels ploms funeraris de ses Fontanelles (Santa Maria), amb inscripcions hebraiques, i d'una llantia amb la representació d'una menorà a Palma constitueixen l'inventari material que acredita la seva presència en aquells moments. Tot i així, de l'anàlisi de la descripció que fa Sever de la comunitat jueva de Menorca, molt nombrosa, ocupant altes dignitats municipals, capaç d'oposar-se enèrgicament a l'església cristiana... es dedueix que només pot correspondre a una comunitat sòlidament assentada des de temps enrere, com també devia passar a Mallorca. El 1391 una revolta pagesa, dirigida inicialment contra el poder polític i els excessos fiscals, però segurament influïda pels assalts generalitzats a les juderies castellanes i aragoneses del mateix any, acabà amb l'assalt als calls de la ciutat de Mallorca i d'Inca. Molts jueus foren assassinats i espoliats, i finalment una bona part s'exilià o es convertí. Després d'un breu període de decadència el 1435, la resta de la comunitat jueva mallorquina va ser obligada a convertir-se al cristianisme, finalitzant en aquesta data l'existència oficial dels jueus a l'illa. Però, com en molts altres llocs, bona part dels jueus mallorquins varen practicar el criptojudaisme, és a dir, continuaren practicant la seva religió sota aparença cristiana, i s'articularen baix l'organització de la Confraria de Sant Miquel o dels Conversos, posteriorment de Nostra Senyora de Gràcia, com a instrument de cohesió interna, ajuda mútua i resolució de conflictes. D'aquesta comunitat, al se'n derivarà la qüestió xueta, amb les condemnes sota acusació de criptojudaisme i el consegüent procés d'estigmatització que va patir aquesta minoria des de llavors i fins a l'actualitat. Els xuetes Els xuetes [], també anomenats xuetons, són un grup social de l'illa de Mallorca, descendents d'una part dels jueus mallorquins conversos al cristianisme i dels quals al llarg de la història s'ha conservat consciència col·lectiva del seu origen per mor de ser portadors d'algun dels cognoms, de llinatge convers, afectat per les condemnes inquisitorials per criptojudaisme al darrer quart del , o per estar-hi estretament emparentats. Els xuetes han estat històricament estigmatitzats i segregats, per la qual cosa, i fins a la primera meitat del , han practicat una estricta endogàmia. Avui dia, entre 18.000 i 20.000 persones a l'illa són portadores d'algun d'aquests cognoms. Jueus d'Espanya Els jueus d'Espanya, també coneguts com a sefardites (de l'hebreu ספרדים Sefaradim, "espanyols") fou una de les més importants comunitats de la diàspora jueva. Els jueus van constituir en l'Espanya medieval una de les comunitats més pròsperes de la seva història, tant sota el domini musulmà com, posteriorment, en els regnes cristians, abans que en 1492 fossin expulsats pels Reis Catòlics. En l'actualitat només uns pocs milers de jueus viuen a Espanya, però els descendents dels jueus espanyols, els sefardites, constitueixen aproximadament un cinquè de la població jueva mundial. Jueus de Mèxic Els jueus de Mèxic són una comunitat de jueus de Mèxic. Són gentils convertits al judaisme o descendents de jueus conversos tornats al judaisme. La majoria afirmen que descendeixen de jueus conversos. Els primers jueus que van arribar a Mèxic ho van fer d'Espanya, amb Hernán Cortés, el 1519. Dos d'ells, Hernando Alonzo i Gonzalez de Morales van ser acusats de "judaïtzants" i cremats a la foguera, en un Auto de Fe, el 1528. És de notar que la Inquisició a Mèxic encara no es fundava, fet que va passar el 4 de novembre de 1571. Els cripto-jueus provinents del sud d'Espanya, entre ells la família Carbajal, que en ser descoberts per les autoritats de la jerarquia catòlica decideixen immigrar al nord de la Nova Espanya on van fundar la ciutat de Monterrey. Jueus d'Armènia Els jueus d'Armènia o jueus armenis, són un grup ètnic/religios jueu que viuen a Armènia. El seu nombre és de 700 persones aproximadament. Molts jueus es van traslladar a la República Socialista Soviètica d'Armènia on trobaven més tolerància que a la zona de Rússia o Ucraïna. Després de la Segona Guerra Mundial, la població jueva va augmentar aproximadament a uns 5.000. Amb la dissolució de la Unió Soviètica molts han fet alià, a causa de la manca de serveis. En l'actualitat la població jueva del país s'ha reduït a 700, i tot i que és un nombre reduït, tenen una alta taxa de matrimonis. Malgrat el seu relatiu aïllament existeix una gran quantitat d'entusiasme per ajudar la comunitat per fer front a les seves necessitats. Hi ha molts armenis en assenyalar ascendència jueva incloent-hi el campió d'escacs Garri Kaspàrov, l'escriptor de contes Dovlatov Sergei, i l'activista de drets humans Yelena Bonner a l'ex Unió Soviètica. L'esposa de Levon Ter-Petrossian, primer president d'Armènia va confirmar la seva ascendència jueva. Jueus de Cochin Els jueus de Cochin, també anomenat jueus malabar (Malabar Yehuda) són els antics jueus i els seus descendents de l'antic Regne de Cochin, al sud de l'Índia, inclòs l'actual port de la ciutat de Kochi. Es parla tradicionalment judeomalaialam, una forma de la llengua malaialam, originària de l'estat de Kerala, a l'Índia. Diverses rondes d'immigració de la diàspora jueva a Kerala ha donat lloc a una diversitat entre els jueus Cochin (principalment amb els Jueus Paradesi). [modifica] HistòriaAlgunes fonts diuen que els jueus Cochin van ser els primers que s'assentaren a la costa Malabar en temps del rei Salomó d'Israel, i després que el Regne d'Israel es va dividir en dos. Històricament, part de la disminució de la població jueva de Kerala també es pot atribuir a la conversió. Jueus de Rusape Els jueus de Rusape, localitzats a Zimbàbue són un grup de prop de 4.000 persones que practiquen un judaisme únic. Aquestes persones creuen que són descendents de les tribus perdudes d'Israel, exiliat de la pàtria jueva pels assiris el 722 aC. La seva observança del judaisme en general concorda amb la d'incorporar el judaisme practicat en altres països amb l'excepció d'alguns aspectes clau. Els Rusape, encara que creuen que Jesús no era el Messies, el consideren un profeta. Ells creuen que no va ascendir al cel com s'ensenya en el cristianisme, sinó més aviat fos enterrat a Israel com un home jueu. Per tant, el seu reconeixement com a legítim jueus s'ha vist obstaculitzat, ja que el judaisme no creu en Jesús, en qualsevol context. Els orígens de la comunitat s'atribueixen a un individu conegut com a William S. Crowdy, que va arribar a la comunitat a finals del o principi de . Crowdy era un baptista diaca i era un antic esclau d'Amèrica. Es creu que Crowdy experimentat una revelació en la qual se li va dir que els africans i afroamericans són els descendents de les tribus perdudes d'Israel i que havia d'iniciar el retorn dels pobles negres al judaisme. Es van establir al sud d'Àfrica i va donar instruccions als seus seguidors en les lleis i els costums del judaisme. Una història més antiga de la comunitat rau en la creença que són descendents de tribus jueves de Iemen, que van travessar Àfrica. Cal assenyalar que els Lemba, un grup que també creuen que són descendents dels antics jueus, creuen que els seus avantpassats també van arribar fins al sud d'Àfrica a través de Iemen. Els rusapes creuen que tots els pobles bantu són descendents de les deu tribus perdudes d'Israel. Referències Vegeu també Caraïtes Dia Europeu de Cultura Jueva Txólent Congrés Mundial Jueu Onomàstica jueva Sionisme Terra d'Israel Terra Santa Terra promesa Enllaços externs Universitat Hebrea Internacional World Jewish Congress Asociación Tarbut Sefarad Jueus famosos en el Nou Món


source: wikipedia

text: El japonès o japonés (日本語 nihongo o nippongo, en japonès) és una llengua parlada per uns 130 milions de persones. Al Japó, a les comunitats d'emigrants japonesos, especialment al Perú i al Brasil, i a l'illa d'Angaur a la República de Palau. Un tret característic del japonès és el seu complex sistema honorífic de cortesia (keigo, 敬語 literalment "llengua de respecte") que reflecteix la naturalesa de la societat japonesa, i que té formes verbals i un vocabulari particular per indicar l'estatus relatiu del parlant, de l'interlocutor, i de les persones esmentades a la conversa. El japonès és un idioma de difícil filiació, forma part de les llengües japòniques, però la seva relació amb altres llengües és discutida. Se n'han proposat algunes classificacions però cap no ha estat acceptada unànimement. Per a alguns lingüistes el japonès està relacionat amb el coreà (aquesta hipòtesi està àmpliament reconeguda) i el manxú. Uns altres lingüistes relacionen el japonès amb les llengües altaiques. I alguns pocs la consideren emparentada amb les llengües austronèsies. Actualment acostuma a ser classificada com a llengua aïllada. És una llengua aglutinant amb un nombre relativament petit de sons, i un sistema d'accent tonal amb significat lèxic. El japonès té una estructura basada en mores. Història Japonès antic La datació del japonès antic és una mica controvertida però la seva fi se sol datar el 794 quan la capital Heijōkyō es trasllada a Heiankyō. La datació de l'inici encara és una mica més controvertida. S'han trobat restes de tauletes i d'altres objectes amb fragments de textos en excavacions arqueològiques. Això no obstant, el primer text de certa extensió amb què es compta és el Kojiki, del 712. Altres fonts literàries antigues són: Fudoki (720), Nihonshoki (720) i Man'yōshū (771). Per raons pràctiques aquesta es considera la data inicial del període. Per tant, el període que s'anomena "japonès antic" en història de la llengua japonesa coincideix amb el que els historiadors denominen Període Nara (710-794). Una altra opció seria determinar només una data final (794) no especificant cap punt en el temps per a l'inici. Se sap que el japonès prové del xinès antic arribat a través d'immigrants del continent asiàtic durant el , però la seva filiació genètica es manté incerta. Se la sol considerar una llengua aïllada. No té cap relació amb el xinès ni amb la llengua ainu. És un fet provat l'existència de correlacions sistemàtiques entre els fonemes de les llengües coreanes primitives i del japonès antic. Tot i així, encara no està clar si aquestes correlacions serien degudes a un vincle genealògic o a préstecs lèxics massius al llarg dels segles. Una teoria alternativa adscriu aquest idioma a la macrofamília de les llengües austronèsies. Segons aquesta hipòtesi el japonès s'entendria com la llengua que forma l'extrem nord d'un grup del qual formen part les llengües aborígens de Taiwan, el tagal i altres idiomes de les Filipines i el malai-indonesi en totes les seves variants. En general la investigació contemporània bascula entre ambdues hipòtesis, reconeixent un fort influx continental i, alhora, la seriosa possibilitat de l'existència d'un substrat austronèsic difuminat per l'influx de les llengües coreanes primitives. Gran part dels investigadors consideren les llengües coreanes part de la família altaica, si bé la categoria d'"altaica" és, en si, controvertida. Des que el 2500 aC pobles mongols que arribaren del continent van començar a poblar les illes del Japó, es va iniciar el desenvolupament d'una llengua arcaica amb mots patrimonials (Yamato kotoba) d'estructura polisil·làbica, així com una cultura pròpia. No seria fins al quan es va introduir la cultura xinesa de savis coreans a les illes. Aquesta invasió cultural va durar aproximadament quatre segles, durant els quals es van introduir ciències, arts, religió i, naturalment, el sistema d'escriptura xinès. Els japonesos van utilitzar els caràcters xinesos per expressar les seves idees i conceptes, tant conservant les lectures xineses com afegint les seves pròpies lectures d'aquests símbols. Per això avui dia, en estudiar el sistema de kanji, els japonesos han d'aprendre les dues formes de lectura. A més, van crear posteriorment dos sil·labaris per representar tots els seus sons basant-se en simplificacions de caràcters ideogràfics xinesos. Aquests sil·labaris es diuen hiragana i katakana. Aquest darrer s'utilitza en l'actualitat per representar totes les paraules estrangeres. A causa de la peculiar història del Japó, entre les característiques de la llengua es troba un sistema d'honorífics que resulta en formes verbals i construccions gramaticals específiques per indicar l'estatus relatiu entre l'emissor i el receptor, així com el respecte (o absència de respecte) cap a la persona adreçada. Distribució geogràfica i dialectes El japonès és parlat al Japó per uns 130 milions de persones, principalment a les illes del Japó (Kyushu, Honshū, Hokkaido, Shikoku i altres illes menors, com Okinawa); a altres llocs hi ha col·lectius importants de parlants, com a les illes Hawaii (més de 250.000, el 30% de la població), a Califòrnia (EUA) (uns 300.000) i al Brasil (150.000). Té una gran varietat dialectal, a causa del terreny muntanyós i a una llarga història d'aïllaments tant interns com externs. Els dialectes difereixen principalment en l'entonació, inflexió morfològica, vocabulari, ús de partícules i pronúncia. Alguns dialectes difereixen en la quantitat de fonemes de què disposen, tot i que aquest tipus de diferències no són comuns. El japonès estàndard (標準語, hyōjungo) es considera l'idioma oficial i està freqüentment basat en la variant de Kanto (関東, kantō. Tòquio i rodalia), el qual és anomenat informalment "NHK語" (NHK-go, llengua NHK, per la cadena nacional de televisió NHK). Tanmateix, els dialectes no varien per qüestions geogràfiques. Per exemple, dialectes geogràficament separats com el 東北弁 (Tōhoku-ben, dialecte de Tohoku) o 対島弁 (tsushima-ben, dialecte de Tsushima) són fàcilment compresos per nadius d'altres dialectes, mentre que el dialecte de Kagoshima (鹿児島) al sud de Kyūshū (九州) és conegut per ser incomprensible no només per a persones que parlen japonès estàndard, sinó també per als dialectes propers de l'àrea de Kyūshū. A les illes Ryūkyū s'hi parlen les llengües ryukyuenques, per exemple a l'illa d'Okinawa, i es consideren sovint un dialecte del japonès a causa de les seves semblances lèxiques i gramaticals. Tanmateix, ambdues llengües resulten mútuament incomprensibles i lingüistes moderns els consideren idiomes diferents dins la mateixa família. Variants històriques La història de la llengua japonesa s'acostuma a dividir en tres períodes diferenciats. Japonès antic, que va des del segle V fins a l'XI. Japonès mitjà, que va dels segles XII al XVI, i mostra certs canvis fonètics respecte al període anterior, com el canvi fonètic / p /> / h, f /. Japonès modern, del en endavant, que es caracteritza per l'existència de nombroses palatalitzacions de les consonants coronals: /*si, *zi /> // (shi, ji) /*sya, *syo, *syu; *zya, *zyo, *zyu /> // (sha, sho, shu; ja, jo, ju). /*ti, *di /> // (chi, ji), /*tya, *tyo, *tyu; *dya, *dyo, *dyu /> // (cha, cho, chu; ja, jo, ju). Aquests canvis van tenir el resultat secundari de simplificar els atacs sil·làbics complexos, que en japonès modern només són possibles en préstecs i síl·labes de paraules natives que comencen per sonorants //. Influències Algunes de les similituds lèxiques entre les llengües austronèsies i el japonès podrien haver-se produït per la influència adstrat d'algunes d'aquestes llengües, tot i que l'evidència a favor d'aquesta influència prehistòrica no és concloent. A partir del sí que és notòria la influència de la cultura xinesa al Japó i l'adopció en aquesta llengua de nombrosos préstecs lèxics procedents del xinès per a designar conceptes tècnics i culturals associats a la influència xinesa. El xinès clàssic és al japonès, una cosa similar al que les arrels d'origen grec són a les llengües europees: una font d'elements lèxics per formar neologismes. El mateix sistema d'escriptura japonesa és en si mateix una mostra de la influència cultural xinesa al japonès. A partir del el japonès adoptà alguns termes procedents del portuguès i altres llengües de colonització europea, i a partir del la influència de l'anglès com a font de nous préstecs al japonès és hegemònica. Fonologia El japonès té poques vocals i consonants i la majoria de les síl·labes són obertes. L'accent és musical i té dos tons diferents: alt i baix. El sistema fonològic japonès consta de cinc vocals, que escrites en caràcters llatins són: a, i, u, e, o, segons l'ordre tradicional. Les vocals es pronuncien com les tancades en català excepte la u, que es pronuncia amb els llavis estesos /ɯ/, és a dir, es tracta d'una vocal no arrodonida. Les vocals poden ser normals o llargues, en aquest cas tenen una durada doble de la normal i es consideren com a síl·labes separades. Té els següents 20 fonemes consonàntics: L'estructura sil·làbica del japonès pot adquirir alguna de les següents maneres: Vocal (Ex.: a, i) Consonant més vocal (Ex.: ka, pi) Consonant més semivocal (Ex.: kya, pya) més vocal N Això vol dir que l'idioma japonès no admet síl·labes formades per combinacions més complexes com a doble consonant més vocal o vocal més consonant. A part d'això hi ha també un so anomenat sokuon que consisteix en la geminació, és a dir repetició, de la consonant següent. Un fenomen fonètic comú en el japonès és l'ensordiment de les vocals /ɯ/ i /i/ (alteració de la vocal sonora en vocal murmurava a causa del context) quan es troben en posició no accentuada entre consonats sordes. És el cas de moltes terminacions desu i masu en conjugacions verbals, que se senten com dess i mass respectivament. Un altre fenomen particular, freqüent i molt complex és el rendaku, que consisteix en la sonorització d'una consonant sorda en paraules compostes: 国 /kuni/ més 々 (repetició de l'element anterior) La /k/ sorda del segon kuni es converteix en la seva contrapart sonora /g/. Per tant, no es pronuncia */kunikuni/, com podria esperar, sinó /kuniguni/ Escriptura L'escriptura japonesa prové de l'escriptura xinesa, que va ser importada al Japó a través del contacte amb Corea, al segle IV. El sentit de lectura pot ser el tradicional (verticalment i de dreta a esquerra) i l'occidental (horitzontalment i d'esquerra a dreta). L'escriptura japonesa comprèn tres sistemes d'escriptura clàssics i un de transcripció: Kana, sil·labaris Hiragana (平仮名; ひらがな), sil·labari per paraules gramaticals i tot allò que no tingui kanji. Katakana (片仮名; カタカナ), sil·labari usat principalment per a paraules d'origen estranger i onomatopeies (aproximadament un 10% de les paraules). Kanji (漢字), caràcters d'origen xinès, per escriure les paraules amb significat lèxic. Rōmaji (ローマ字), representació del japonès amb l'alfabet llatí. També sigles. El katakana va ser creat per monjos budistes, mentre que el hiragana va ser desenvolupat per dones de l'aristocràcia. Per això, fins i tot avui dia, el hiragana és considerat com un sistema d'escriptura amb un cert toc femení (lletres més rodones) o infantil, per què la canalla comença a l'escola aprenent el hiragana. En l'actualitat, el katakana es fa servir per escriure fonèticament paraules d'origen estranger, particularment noms de llocs i de persones. També s'usa per a escriure onomatopeies i alguns noms de plantes o animals (tot i que es poden escriure amb hiragana i kanji) i, en forma figurativa, per emfatitzar paraules, de manera similar a l'ús exclusiu de majúscules, quan es vol cridar l'atenció. El hiragana, d'altra banda, es combina amb els kanji per escriure paraules, exemple: 見る miru (veure). On l'arrel de la paraula (significat lèxic) van en kanji i la terminació (significat gramatical) va en hiragana. Des de fa unes dècades, el japonès ha adoptat moltes paraules estrangeres, sent la majoria d'origen anglès i unes poques de l'alemany entre altres idiomes. També hi ha paraules que provenen del castellà, i que es van adoptar fa alguns segles, quan els missioners espanyols i portuguesos van arribar al Japó per primera vegada. Per exemple, カッパ (kappa, capa) i パン (pan, pa). Originalment existia un escàs nombre de síl·labes possibles, però en els últims anys, a causa de la creixent influència dels idiomes estrangers (sobretot l'anglès), han estat annexats alguns sons que només poden ser escrits en katakana (トゥ tu, ティ ti, ヴィ vi, ファ fa, フェ fe, チェ che...) En japonès existeix un grup de sons anomenats "sons impurs" (g, z, d, b) es formen afegint un accent semblant a unes cometes, nigori (濁り) か ka → が ga, す su → ず zu, て te → で de, ほ ho → ぼ bo. Els caràcters en p ("so mitjà impur") es formen afegint als caràcters en h un accent semblant a un petit cercle, anomenat maru, ほ ho → ぽ po. A causa de raons fonètiques, algunes paraules poden canviar un so pur inicial per un so impur. A més, un "chi" o "tsu" final pot fer que una paraula s'ajunti amb la següent, doblant el so consonàntic inicial d'aquesta. Per exemple, ichi + ka → ikka. La consonant doble, en l'escriptura, ve precedida d'un petit caràcter tsu (っ, ッ), i per doblar una vocal, en hiragnana per les o, una petita u després (う) a exempció d'unes paraules. Transliteració El rōmaji (literalment, "escriptura romana", referint-se al llatí) és el sistema de transliteració del japonès a lletres llatines. Hi ha diversos sistemes de transliteració rōmaji. El més utilitzat és el sistema Hepburn modificat, fins i tot en serveis públics, malgrat que l'oficial és el sistema Kunrei. El sistema Hepburn, més fàcil de ser pronunciat per parlants de llengües indoeuropees i més proper a la pronunciació japonesa, mentre que Kunrei és més esquemàtic. Per exemple, en Hepburn la quarta columna dels sil·labaris s'escriu ta, chi, tsu, te, to; mentre que en Kunrei s'escriu ta, tu, tu, te, to. El rōmaji s'aprèn a les escoles i tots els parlants japonesos el saben llegir i escriure, però en japonès escrit molt rarament s'utilitza el rōmaji. Habitualment només s'inclouen sigles d'ús internacional com MP3 o CD, o bé noms de llocs, persones o obres occidentals als seus textos. També s'utilitza modernament per introduir textos japonesos en processadors de text (waprō en japonès, de l'anglès word processor), o en dispositius com ordinadors, telèfons, etc. Amb tot, tant els ordinadors com els telèfons mòbils poden disposar de teclats amb kana per introduir text. L'escriptura del rōmaji segueix l'ordre d'escriptura del text escrit en kanji i kana: horitzontalment d'esquerra a dreta (habitual en textos generats amb waprō, com ara articles acadèmics o treballs d'aquesta mena) o verticalment de dalt a baix, escrit de dreta a esquerra (el més habitual en textos escrits a mà o impresos, com ara llibres). Gramàtica Vegeu també: Gramàtica japonesa El japonès és una llengua d'estructura aglutinant, combina diversos elements lingüístics en paraules simples. Cada un d'aquests elements té un significat fix i és apte per existir per separat. El japonès només té sufixos, no fa servir prefixos, de manera que els únics processos per a la formació de paraules són la composició i la derivació mitjançant sufixos. La gramàtica del japonès és molt diferent de la catalana. Algunes de les seves característiques són: L'estructura gramatical és subjecte-objecte-verb. Els noms i els adjectius no tenen gènere ni nombre. Per exemple: ここに犬がいる (Koko ni inu ga iru) pot significar: Aquí hi ha un gos, aquí hi ha una gossa, aquí hi ha uns gossos, aquí hi ha unes gosses. L'autèntic significat de l'oració es dedueix pel context i només si és necessari s'especifica dient si és un mascle o una femella i el nombre que hi ha. No obstant hi ha tant noms com adjectius específics per un gènere o nombre. Per exemple: 美しい (Utsukushii noia bonica) かっこいい (Kakkoii, noi bonic). No està gaire estesa la noció de la pluralitat. En general, no es fan servir plurals sinó que la pluralitat del subjecte o l'objecte es dedueix pel context, normalment quan hi ha un plural es posa el nombre al costat del nom. No obstant això, el sufix -tachi, entre altres, indica la idea de pluralitat (per exemple, 私 watashi, jo; 私達 watashi-tachi, nosaltres), de vegades es duplica la paraula amb la mateixa finalitat. Per exemple, a partir de l'antic pronom de primera persona 我 (ware, jo), es forma el mot 我々 (wareware, nosaltres) per duplicació mitjançant el signe anomenat kurikaeshi (々). La duplicació de kanji a vegades causa el fenomen del rendaku. Per exemple: 人 (Hito, persona) esdevé 人々 (hitobito, persones), és a dir, la 'h' esdevé 'b. No existeix el temps futur, només hi ha el present i el passat. Per expressar fets o idees en futur s'utilitza el temps present si segons el context no es pot entendre que s'està parlant d'un temps futur o simplement es vol concretar s'afegeix un adverbi de futur. Els verbs japonesos són impersonals, gairebé no n'hi ha d'irregulars i, com s'ha dit en el primer punt, sempre van al final de l'oració. Els adjectius verbals tenen una sola forma. Des del punt de vista sintàctic, el japonès no té categories funcionals. Partícules Les partícules són uns elements gramaticals que per ells mateixos no signifiquen res, i que normalment són un únic caràcter hiragana. La seva funció és la d'expressar una funció determinada. Wa (は): Tot i pronunciar-se wa (わ), es fa servir el kana (は, ha) i s'utilitza per referir-se el tema del qual es parla. Per exemple: 私はカタルーニャ人です(Watashi wa kataruunya-jin desu, Soc català). És la partícula més comuna de totes, ja que es troba en les frases amb una estructura més simple en el japonès X は Y です。 Ga (が): S'utilitza per indicar qui o què és el subjecte de l'oració. Per exemple: 本がある (Hon ga aru, Hi ha un llibre). En el català, la diferència entre aquestes dues partícules pot ser una mica confusa, ja que normalment el tema de l'oració i el subjecte solen ser el mateix. Mo (も): És una de les partícules més simples, ja que simplement significa també o tampoc. Exemple: 私はカタルーニャ人です。私もです。(Watashi wa kataruunya-jin desu. Watashi mo desu. Soc català. Jo també.). No (の): Partícula que designa possessió. Per exemple: 私の猫 (Watashi no neko, El meu gat). Es podria traduir per de i sempre té l'estructura de: propietari + no + propietat. E (へ): Es pronuncia e (え), però s'escriu amb el kana he (へ)i la seva funció és la d'expressar una direcció. Per exemple: 日本へ行く (Nihon e iku, Anar al Japó). O (を): Es pronuncia o (お), però s'escriu amb el kana wo (を), actualment està en dessús aquest kana i s'usa únicament com a partícula, designa el complement directe. Per exemple: ピアノを弾く (Piano o hiku, Tocar el piano). Ni (に): La partícula ni té diverses funcions: Existència: Per indicar que hi ha algú o alguna cosa en un lloc en concret. Per exemple: そこに猫がいる (soko ni neko ga iru, allà hi ha un gat.). Contacte directe: Per indicar que una acció es realitza tocant una cosa. Per exemple: 黒板に字を書く (Kokuban ni ji o kaku, Escriure lletres a la pissarra). Complement indirecte: Acompanya al complement indirecte de l'oració. Per exemple: メアリーにギフトをあげる (Mearii ni gifuto o ageru, Donar un regal a la Maria). De (で): La partícula de, igual que la ni té diverses funcions, les dues més importants: Mitja de transport: Sempre que es diu que algú o alguna cosa es desplaça per X s'usa la partícula de. Per exemple: 車で行く (Kuruma de iku, Anar en cotxe). Acció en un lloc: Per indicar que en un lloc en concret es fa una acció. Per exemple: 私は学校で勉強する (Watashi wa gakkou de benkyou suru, Estudio a l'escola). To (と): La partícula to, té dues funcions: Comptador: S'usa per enllaçar els elements d'una llista curta, no més de tres elements (aquesta no és una regla gramatical, simplement no se sol usar en enumeracions llargues per la seva mala fonètica), a més els elements de la llista han de ser substantius, no es pot ficar un to entre dos adverbis o adjectius. Per exemple: 車と電車と飛行機 (Kuruma to densha to hikouki, Cotxe, tren i avió). Per citar una persona: Quan es vol citar el que ha dit una persona. Per exemple: メアリーは「こんにちは」と言う (Mearii wa (kon'nichiwa) to iu, La Maria diu hola). Comptadors El japonès té unes partícules gramaticals que no existeixen en català anomenades comptadors. Per expressar una quantitat no n'hi ha prou de dir la quantitat que hi ha, sinó que s'hi ha d'afegir el comptador, l'estructura és: substantiu + partícula + numeral + comptador + verb. Per exemple: ここに犬が五匹あります (koko ni inu ga go hiki arimasu, Aquí hi ha cinc gossos). Hi ha molts comptadors i exceptuant un, つ (tsu) que es pot fer servir com a comodí i usar-lo en tots els casos (tot i no ser gaire utilitzat), s'usen per comptar diferents coses, entre els més importants hi ha: 人 (nin), usat per comptar persones; 台 (dai), que serveix per comptar màquines (ordinadors, cotxes, rentadores...); 匹 (hiki), per comptar animals petits; 本 (hon), per comptar coses allargades i primes; 枚 (mai), per comptar coses planes. Adjectius Existeixen dos tipus d'adjectius els de tipus -i (que acaben en aquesta terminació) i els de tipus -na (que acaben en aquesta terminació). No hi ha cap adjectiu que no acabi en una d'aquestes dues formes. Els adjectius sempre van davant del substantiu. Els adjectius de tipus -i es flexionen al passat afegint -katta, a la forma negativa afegint -kunai i al passat-negatiu -kunakatta, en tots els casos s'elimina la i final. Per exemple: 青いです (Aoi desu, és blau), 青かったです (Aokatta desu, era blau), 青くないです (Aokunai desu, no és blau), 青くなかったです (Aokunakatta desu, no era blau). Quan es flexiona un adjectiu -i és verb roman estàtic, sempre va en present i positiu. Els adjectius de tipus -na a diferència del -i no es flexionen, sempre estan en present i afirmatiu i és el verb que l'acompanya el que es flexiona. Exemple: 危険です (kiken desu, és perillós), 危険でした (kiken deshita, era perillós), 危険ではありません (kiken de wa arimasen, no és perillós), 危険ではありませんでした' (kiken de wa arimasen deshita, no era perillós). La síl·laba -na del final de l'adjectiu només s'elimina quan va acompanyat d'un verb, com en els exemples donats però si va davant d'un substantiu llavors el conserva. Adverbis Els adverbis són mots invariables i van davant del verb o l'adjectiu. Igual que en català afegint el sufix -ment, en japonès es poden fer adverbis a partir d'adjectius: en els adjectius de tipus -i el canvi és llevant-ne la -i i afegint-hi un -ku; i, en els adjectius de tipus -na, substituint el -na final per un -ni. Onomatopeies A diferència del català i la resta de llengües occidentals les onomatopeies en japonès tenen un gran pes. Les onomatopeies no només es troben en els manga o els utilitzen els nens per imitar els sons dels animals, també s'usa en el llenguatge formal tant escrit com oral i per gent de totes les edats i es poden escriure tant en hiragana com en katakana. La majoria dels casos les onomatopeies japoneses són dues síl·labes que es repeteixen una vegada. Hi ha dos tipus d'onomatopeies: Giongo Significa "imitar el so" i són aquells que imiten el so d'alguna cosa. Per exemple: きいきい (kiikii, crits dels micos), どかん (dokan, una explosió). Gitaigo Significa "imitar un estat" i són aquells que fan referència a un estat tant físic com psicològic d'una persona. Per exemple: いらいら (iraira, estar nerviós), くたくた (kutakuta', estar cansat). Sufixos de persones Un tret característic del japonès que no tenen les llengües occidentals és l'ús dels sufixos de persona. Per parlar d'una segona o tercera persona en japonès gairebé sempre s'usen sufixos després del nom, sobretot si no es coneix molt bé la persona o no s'hi té molta confiança. Només quan hi ha molta confiança entre dues persones o hom és un mal educat (segons la societat japonesa) es diu el nom d'una persona sense sufix. Existeixen diferents tipus de sufixos segons la situació, entre els més comuns hi ha: San (さん) És el més comú de tots, s'usa per referir-se alguna persona desconeguda o algú a qui se li rep respecte com pot ser als pares o un germà gran, a un superior de la feina, a una persona gran... Sama (様, さま) És un sufix que s'usa per algú a qui se li té molt de respecte com un noble, un emperador, al cap de l'empresa... També s'usa en el correu i en els documents per referir-se a qualsevol persona, en aquest cas no s'usa el sufix san. Kun (君, くん) Usat per referir-se als nois joves o en les relacions "superior-inferior" com la d'un professor amb el seu estudiant, quan el superior li parla a l'inferior. També indica certa familiaritat si ho diu una dona. Chan (ちゃん) Sufix afectuós que se li diu a un nen o una noia jove la qual se li té molta confiança. Per exemple, el personatge de la sèrie "Shin-chan" en veritat s'anomena Shinnosuke però els familiars i amics l'anomenen amb aquest sufix de manera afectuosa. Números Tot i que normalment es diu amb la lectura (1) el nombre quatre (四) es diu més amb la lectura (2), ja que, la paraula "shi" també significa "mort". El japonès al món Moltes universitats importants de tot el món ofereixen cursos d'idioma japonès, i una sèrie d'escoles de secundària i fins i tot escoles primàries ofereixen cursos de japonès a tot el món. L'interès internacional vers l'idioma japonès s'inicià cap al 1800 però s'ha tornat més freqüent després de la bombolla econòmica del Japó de la dècada del 1980 i la popularitat global de la cultura pop japonesa (com l'anime i els videojocs) des de la dècada del 1990. Al voltant de 2,3 milions de persones a tot el món van estudiar l'idioma el 2003: 900.000 sud-coreans, 389.000 xinesos, 381.000 australians, i 140.000 nord-americans van estudiar japonès en institucions educatives bàsiques i superiors. Vegeu també Kanji Hiragana Katakana Romaji Shodō Henohenomoheji Onomàstica japonesa Literatura japonesa Comptadors japonesos Gramàtica japonesa Cultura japonesa Llengües altaiques Institut Nacional de la Llengua Japonesa Referències Bibliografia Bernabé, Marc. (2005). Japonès en vinyetes. Curs bàsic de japonès a través del manga. Norma editorial. Bernabé, Marc. (2008). Japonés en viñetas 2. Curso intermedio de japonés a través del manga. Norma editorial. Matsuura, Junichi; & Porta fuentes, Lourdes. (1999). Kyōkasho Libro de Teto/1 Japonés para hispanohablantes. Llibre de la EOI. Bloch, Bernard. (1946). Studies in colloquial Japanese I: Inflection. Journal of the American Oriental Society, 66, pp. 97–130. Bloch, Bernard. (1946). Studies in colloquial Japanese II: Syntax. Language, 22, pp. 200–248. Chafe, William L. (1976). Giveness, contrastiveness, definiteness, subjects, topics, and point of view. In C. Li (Ed.), Subject and topic (pp. 25–56). Nova York: Academic Press. . Kuno, Susumu. (1973). The structure of the Japanese language. Cambridge, MA: MIT Press. . Kuno, Susumu. (1976). Subject, theme, and the speaker's empathy: A re-examination of relativization phenomena. In Charles N. Li (Ed.), Subject and topic (pp. 417–444). Nova York: Academic Press. . Martin, Samuel E. (1975). A reference grammar of Japanese. New Haven: Yale University Press. . McClain, Yoko Matsuoka. (1981). Handbook of modern Japanese grammar: [Kōgo Nihon bumpō]. Tokyo: Hokuseido Press. ; . Miller, Roy. (1967). The Japanese language. Chicago: University of Chicago Press. Miller, Roy. (1980). Origins of the Japanese language: Lectures in Japan during the academic year, 1977–78. Seattle: University of Washington Press. . Mizutani, Osamu; & Mizutani, Nobuko. (1987). How to be polite in Japanese: [Nihongo no keigo]. Tòquio: Japan Times. ; Shibatani, Masayoshi. (1990). Japanese. In B. Comrie (Ed.), The major languages of east and south-east Asia. Londres: Routledge. . Shibatani, Masayoshi. (1990). The languages of Japan. Cambridge: Cambridge University Press. (hbk); (pbk). Shibamoto, Janet S. (1985). Japanese women's language. Nova York: Academic Press. . Graduate Level Tsujimura, Natsuko. (1996). An introduction to Japanese linguistics. Cambridge, MA: Blackwell Publishers. (hbk); (pbk). Upper Level Textbooks Tsujimura, Natsuko. (Ed.) (1999). The handbook of Japanese linguistics''. Malden, MA: Blackwell Publishers. . Readings/Anthologies Enllaços externs Diccionari japonès-català i català-japonès en línia La Guía de Tae Kim per aprendre japonès(en anglès i altres) Apren 400 paraules en japonès


text: Júpiter (mitologia), pare dels déus al panteó romà Club Esportiu Júpiter, club de futbol del Poble Nou (Barcelona) Arbre de Júpiter (Lagerstroemia indica), espècie d'arbre caducifoli originari de la Xina, Corea i Japó Astronomia: Júpiter (planeta), el planeta més gran del Sistema Solar Júpiter excèntric, planeta gegant gasós que orbita una estrella en una òrbita molt excèntrica com un cometa Toponímia: Jupiter (comtat de Palm Beach), població dels Estats Units a l'estat de Florida Jupiter Inlet Colony, població dels Estats Units a l'estat de Florida Jupiter Island, població dels Estats Units a l'estat de Florida Miscel·lània: Classe Júpiter, vaixells minadors de l'Armada Republicana espanyola construïts durant la segona Segona República Jupiter (família de coets),


source: fineweb

text: Nosaltres som en Martí Palma, Roger Navarro,Irene Berdún, Judith Consentino, Daniel Martín i Víctor Gallardo. Som alumnes de l’1.2 de batxillerat de l’INS Isaac Albéniz de Badalona. Nosaltres us presentarem una sèrie de recreacions situades al Port d’Òstia i que narren, des de diferents punts de vista, la història de Clàudia, la Vestal. Port of Ostia during a Tempest - 1740-1750 de Leonardo Coccorante – Lowe Art Museum Tothom parlava d’ella aquells dies. Tots l’assenyalaven i la miraven malament. A la seva esquena li deien de tot, res de bo. La culpaven de l’encallament del vaixell al riu, la culpaven de la guerra; fins i tot, la culpaven de mals que ella no havia sentit mai a parlar, per principalment la culpaven de la guerra. Ja que si aquell vaixell no arribava a port l’estàtua no hi arribaria i la guerra no acabaria, tal com havia dit aquell vell oracle. Jo sóc Lucius, i sóc el que ningú coneix, però tothom considera el seu “amant”. Clàudia i jo no érem amants. Ella és una vestal, i no pot trencar ni trencarà mai el seu vot de castedat. Simplement ens vam enamorar. Clàudia era una veïna meva, vivia a la domus del costat. La vaig veure créixer, els seus pares, patricis els dos, van morir a la guerra, i ella, sola com estava, va donar la seva virginitat a Vesta. Poc temps després que fes el seu vot, la vaig veure un dia amb aquell quitó que li havia regalat. Estava molt guapa. Ens vam mirar i, poc temps després, passàvem tardes junts caminant i xerrant pel fòrum. Alguns dies visitàvem l’àgora, ens encantava anar per allà. Un dia li van dir que havia d’acompanyar l’estàtua de Cíbele cap al port de Roma i ens vam acomiadar. Jo per sorprendre-la, la vaig seguir amb la meva gal·lera. Aquell viatge va durar uns quants dies, però finalment vam arribar al riu. Allà el vaixell va encallar i ella, que anava en un carretó, era la principal culpable. Una vestal companya seva ens va veure per l’àgora ben junts, sense fer res que els déus no volguessin, i aquesta va anar a dir-ho per tot arreu. En poc temps la van culpar de la història del vaixell i de molts actes de la guerra pel fet de trencar el seu vot de castedat. Jo sabia que era fals, però és clar, si deia alguna cosa, sabrien que jo existia i potser l’acabarien enterrant viva igualment. Mentre tots parlaven d’ella, jo l’observava des de la distància i veia el que feia a totes hores. Un bon dia pel matí, vaig seguir-la fins al port, volia dir-li que jo estava amb ella, i que tots dos junts podríem fugir per sempre. I així evitar que l’enterressin viva... Ella però, no em va veure. Va agafar una barca i es va dirigir al vaixell. Des de l’altura del port, veia com amb molt esforç es lligava al cinturó quelcom que semblava una corda i com, per art dels déus, movia aquest vaixell. Ella sola, sense ajuda de ningú, només dels déus, que així van provar que ni ella ni jo érem culpables, que ella no havia trencat el seu vot de castedat. Així doncs, en veure que tot el poble l’aclamava, me’n vaig anar, i per decisió dels déus la vaig deixar en pau, i vaig continuar amb la meva patètica vida sense ella. MARTÍ PALMA 1.2 BATXILLERAT INS ISAAC ALBÉNIZ


text: Declaració de principis de Maulets Maulets som una organització política de joves, independentista i revolucionària, que lluita per uns Països Catalans unificats, independents, ecològics, no patriarcals i sense classes en una societat on les llibertats col.lectives siguin les garants de les llibertats individuals. És a dir, lluitem per la construcció del socialisme a nivell mundial i en tots els àmbits, com a praxi humana alliberadora, que porti el poble català cap a una organització social en què el desenvolupament de cadascú sigui la condició prèvia al desenvolupament de tots i totes: el comunisme. La nostra tasca, com a organització de joves, oberta, participativa i assambleària, és organitzar la lluita, conscienciar els sectors juvenils de les classes populars i mobilitzar-los, tot creant alternatives a l'ordre social vigent. Maulets es configura com una eina de mobilització, participació i lluita dels sectors populars de la joventut catalana per a l'assoliment de la llibertat social i nacional del poble català. Maulets lluitem per la plena independència nacional, entesa com l'exercici constant del dret a l'autodeterminació, per tal d'assegurar l'existència nacional dels Països Catalans i la seva llibertat social. Maulets prenem els Països Catalans (de Salses a Guardamar i de Fraga a Maó) com a marc nacional de lluita, la unitat territorial dels quals és indestriable de la nostra lluita com a poble diferenciat. Maulets lluitem per la instauració d'un model de societat sense classes, rebutjant tots els sistemes i formes de dominació, d'explotació i d'opressió (econòmica, militar, patriarcal i ecològica). Per tant, lluitem per la creació i l'impuls d'estructures socials i pràctiques individuals que obrin pas a un contrapoder popular que autoorganitzi i autogestioni de forma realment democràtica i participativa els recursos materials i humans de les classes populars. Un contrapoder que reconegui i asseguri l'exercici de la llibertat en tots els àmibts de la vida, on els individus reafirmin i potenciïn al màxim tots els aspectes de la seva personalitat. Maulets parteix del marxisme com a base de la seva lluita, entenent-lo com un sistema complet i en un procés de constant construcció i (re)elaboració. Fugim, per tant, de dogmatismes i de posicions reformistes que són fruit de la manca de perspectiva històrica. Utilitzem el materialisme històric per analitzar els diferents contextos socioeconòmics i entenem inevitable l'adveniment d'un procés revolucionari que enderroqui el sistema capitalista i la tirania dels estats (en el nostre cas, estats ocupants) sobre les classes populars; concebem però, la tasca revolucionària de forma no immobilista ni mecànica i participem activament del procés d'emancipació del poble català, a través de la construcció de projectes immediats, rupturistes i contrahegemònics. Així, entenem que les persones fem la nostra pròpia història però en condicions prèviament determinades i independents de la voluntat individual. Tanmateix Maulets, cerca la pluralitat i la unitat de totes les joves anticapitalistes i antifeixistes que lluiten per la independència política del Països Catalans i admet al seu si l'heterogeneïtat d'ideologies i interpretacions de les lluites revolucionàries del nostre poble. Volem incentivar i recuperar la riquesa de la nostra cultura popular catalana entesa com a forma de vida i d'expressió, i no com a mer folklorisme. Són la llengua catalana, les festes populars, les tradicions ancestrals, la gastronomia catalana, les músiques i dances tradicionals... pilars a defensar i estendre davant l'actual colonització cultural. Maulets, en lluita contra tots els sistemes de dominació, es declara feminista, és a dir, en contra d'una divisió jerarquitzada i sexista de la societat. Maulets treballa per una societat igualitària sense discriminacions de gènere ni d'opció sexual. Maulets, en lluita contra l'explotació destructiva del medi ambient -factor intrínsec al mètode de producció capitalista-, defensa un model socioeconòmic sostenible i no bel.ligerant amb l'entorn natural. Maulets, en coherència amb la reivindicació tant de la llibertat col.lectiva com de la individual, assumeix la defensa de tots els represaliats i totes les represaliades per defensar l'alliberament social i nacional del poble català. La nostra lluita és la lluita de tots els pobles oprimits arreu del món. Creiem en l'internacionalisme com a eina per estendre i crear llibertat allà on existeix opressió. Maulets considera que la millor forma de solidaritat amb els pobles del món és la derrota del capitalisme i de l'imperialisme a casa nostra, amb la lluita revolucionària i d'alliberament del poble català. Maulets defensem el dret històric del nostre poble, reconegut internacionalment per la Declaració Universal dels Drets Col.lectius dels Pobles, de dotar-se de tots els mitjans que es consideri convenients en cada situació històrica per assolir els nostres drets. Maulets, com a organització política de joves, es considera part integrant del Moviment Català d'Alliberament Nacional.


text: El Centre de Difusió Tecnològica de la Fusta i Moble de Catalunya, CENFIM, col · labora amb la Fundació Biodiversitat, per al desenvolupament d'un projecte englobat en el Programa de empleaverde. Aquest programa té per objectiu generar i millorar l'ocupació, augmentant les competències i la qualificació els treballadors, donant suport a la creació i impulsant la sostenibilitat de les activitats econòmiques.


text: Amanida de xocolata. Un aliment que ens fa sentir bé: la xocolata. L’altra dia sentia per Catalunya Radio a la dietista Pilar Senpau com explicava que davant d’una situació difícil o d’un dia complicat, una tassa de xocolata ens farà veure les coses d’una altra manera molt més positiva. Sembla ser que un dels components de la xocolata és una aminoàcid anomenat serotonina, potent neurotransmissor amb propietats, com ser capaç de generar sentiment de plaer i de felicitat. La xocolata, no només és deliciosa sinó que a més ens fa sentir bé. Però això no és tot, la xocolata és també un molt bon aliment, boper la nostra salut cardiovascular, ja que conté àcid oleic que contraresta el colesterol dolent, a més conté fibra, magnesi, potassi i fòsfor. Només cal anar en compte amb les quantitats, ja que la xocolata és un aliment força calòric. Els experts en dietètica i nutrició recomanen dins d’una dieta equilibrada prendre una quantitat màxima de 20 grams de xocolata, preferiblement negra, suficient per extreure’n els beneficis i evitar els perjudicis que podríem tenir si en mengéssim en excés. .Hi ha molts tipus de xocolata però la més recomanable des del puntde vista nutricional és la xocolata negra perquè és la menys calòrica. A la recepta aprofitarem la qualitat d’aquest aliment i l’introduirem en un plat tan poc habitual com l’amanida, però encara que resulti sorprenent, una amanida amb un toc de xocolata resulta exquisida i molt original. Amanida amb xocolata Disposeu en un plat una barreja d’enciams (preferible enciam, escarola i créixens). Per sobre, uns encenalls de formatge parmesà o tendre( si volem que l’amanida sigui més fresca com he fet jo en aquest cas). Afegiu un pinyons lleugerament torrats. Afegiu un parell de nous pelades i trencades. Tingueu la xocolata negra a la nevera perquè sigui ben freda i amb un ratllador, ratlleu xocolata per sobre de l’amanida. Amaniu tot amb oli d’oliva verge extra i una mica de vinagre balsàmic (molt poc, per tal que el gust del vinagre no tapi el gust dels altres ingredients) Amb aquesta recepta participo a la Recepta del 15 del mes de juny


text: Avui ha estat un dia emocionant. Hem fet una petita festa sorpresa per una formiga que marxa una mica abans d’hora... Moltes gràcies Cristian per tot el que ens has aportat al grup i et desitgem que tinguis un bon viatge!! El Carlos i el Ruben ens van estar explicant moltes coses sobre els jocs olímpics! I ens va agradar molt la proposta de dibuixar una mascota pels propers jocs. Van sortir realment grans propostes però només una podia ser la guanyadora! Estem aprenent moltes coses! Aquestes conferències-taller ens porten d’un lloc del món a un altre... La Sandra i el Pedro ens han portat a Equador. Quina sort hem tingut de pràcticar jocs tradicionals d’allà!!Ens han agradat moooolt! Tots dos ens han ensenyat moltes coses sobre l’automòbil. Qui sap quin és el cotxe més car de la història? i el més modern? A més a més, hem retallat i encaixat un cotxe per a cadascú. Moltes gràcies a tots dos!! La conferència-taller de la Raquel i la seva tieta va ser del tot pràctica. Qui no s’ha fet mal a un peu o un braç i li han hagut de fer un embenat? Doncs, no ens hem fet experts, però podem dir que ara podriem dir si és o no un embenat en espiga!! La Sandra i l’Olga ens van fer pensar en la importància de cuidar el nostre entorn, de fer reciclatge i, també, sensibilitzar-nos en els tallers que van organitzar. Va ser tot un plaer tenir aquesta oportunitat!!


text: Dimarts, 19.6.2012. 03:00 h Dotze dies sense telediaris carregant Pot semblar una mala idea i recorda l’estruç quan amaga el cap sota l'ala. És cert, no voler veure la realitat, no canvia les coses. Però, la realitat és la que diuen?. És la que ens volen fer creure?. O és una altre de fosca, de molt fosca i sàviament orquestrada des de fa dies?. Ben mirat, res no ha de canviar al món pel fet que un ciutadà decideixi, de moment, no mirar més els telediaris. Fa dotze dies que en passa i assegura que se sent com més alleugerit, menys angoixat, i per tant, molt millor. Per això sol, explica, ja val la pena l’experiència. No mirar cap telediari de cap cadena li ha retornat una mica de serenor. Com si prengués una mica de distància tot i que el seu esperit continua indignat per tantes i tantes coses que passen, i perquè encara n’han de passar més. Comparteix aquesta mena d'emprenyament global que li provocava escoltar el què deien i no sentir el què li amaguen. Diu, amb un punt d'humor, que ha tornat als orígens. Família, amics, una mica d''esport i poques taules de cafè on tothom sap de tot i es reparteixen sol•lucions miraculoses, com fan els gurus de l'economia. No ha deixat encara la motxilla de la desconfiança amb un sistema que premia als lladres i corruptes, i també a les cigarrers, i castiga injustament a les formigues. Sap, naturalment, que li ha tocat viure en un país de pandereta i de festa, i en una època convulsa. Un país que el maltracta pel fet de viure a la perifèria. Li agradaria, com a tants, baixar d'aquest autobús obligat, on gairebé tothom ha estirat més el braç que la màniga i en el que la paraula progrés va ser l’excusa per la disbauxa. I ara, l’ensulsiada, no només no la paguen aquells que van provocar-la, sinó que la carreguen a les espatlles i a la butxaca de la gent senzilla que aspira tan sols a poder viure de manera digna. Home!. Dotze dies sense telediaris. Dotze dies que li han canviat la fisonomia i també les converses. Hi ha vida més enllà de les notícies. No parla del que tothom parla. Viu una mica més i té temps de recordar la saviesa dels pares, dels antics consells que van ser arraconats entre burles perquè, deien els que ens han portat on som, que era cosa de vells i els temps eren, ara, uns altres. Són uns altres certament. Ara, els lladres porten corbata i tenen grans despatxos, no treballen i s’assignen morterades, fan declaracions a tothora i fins i tot se’ls aplaudeix moltes vegades. Ha descobert que hi ha vida més enllà dels telediaris. No en renuncia, però una pausa -ara per ara només són dotze dies- li sembla un exercici d'higiene, de desintoxicació, de llibertat cívica i sobretot de poder creure en el futur dels seus fills, just ara quan ningú no hi creu massa i el lament és a totes les cantonades. Té la certesa que el marasme és tan gran que ja no hi ha ningú que sàpiga la veritat de les coses. Ni els mateixos causants. Cada dia una mentida diferent, una incongruència nova, una convicció del poder que segueix creient que el poble tot s’ho empassa si ho diu la tele. Mala gent. Es va fer creure que el paradís era a la terra. Dotze dies sense telediaris. Ens ha convidat a fer l'experiència. Passarà el que hagi de passar,de totes maneres i els tentacles no deixaran d'ofegar-nos cada dia, sentencia com un filòsof. Però tu, diu, guanyaràs, no en dubtis, una mica de qualitat d'esperit i, per tant, de vida.


text: És un tema que fa riure i que a molts els incomoda. Sobretot a les agencies espacials. Però no és una qüestió sense importància i abans o després hauran d’afrontar-ho. Una missió a Mart no durarà menys de dos anys i la tripulació inclourà homes i dones. Algú creu que es pot fer desaparèixer l’instint sexual durant tot aquest temps? Especialment en un entorn en que es combina un alt nivell d’estrès i un alt nivell d’avorriment. La teva vida depèn completament de la tecnologia i estàs més enllà de qualsevol ajuda. Si alguna cosa falla, la mort és inevitable. Però, alhora, durant bona part del viatge hi ha poca cosa a fer. És segur que el sexe apareixerà al llarg d’aquestes missions, i ho farà en totes les combinacions possibles, exactament igual que a la vida quotidiana a la Terra. Per tant, millor estar una mica preparats pels problemes especifica que comporti, tant a nivell físic, com a nivell psicològic. És un tema que d’entrada fa somriure, però quan ho penses un moment resulta molt més seriós del que sembla. La part física és la de menys. Ja hi ha llegendes urbanes que parlen d’estudis fets per la NASA i pels russos a les missions en les estacions orbitals. Oficialment es nega que s’estudiï res relacionat amb el sexe, però no es nega, ni s’afirma que hagin tingut lloc encontres sexuals a l’espai. En una actitud molt puritana, la NASA ve a dir que “no en té coneixement”. De totes maneres, algunes coses si que ja es coneixen. Per exemple, segur que serà una mica més complicat que a la Terra. A l’espai, qualsevol empenta fa que els dos cossos tinguin tendència a allunyar-se fins topar amb l’altra paret de la nau. Allà no hi ha dalt, baix, esquerra o dreta, de manera que cal anar més amb compte. Es parla d’arnesos o altres sistemes per mantenir-se units amb més facilitat, però de nou, no hi ha manera de saber que és cert i que és imaginació. Els efectes fisiològics també són lleugerament diferents. Per algun motiu, normalment es sua molt a l’espai, de manera que la suada durant un clau pot ser fins i tot exagerada. I per molt que diguin, sembla que les ereccions són menys espectaculars que a la Terra. La redistribució de la sang en el cos a gravetat zero dificulta l’arribada de sang al penis. Llàstima, perquè les senyores deuen estar més espectaculars ja que sense gravetat, els pits floten lliurement. En això, l’Arthur C. Clarke, a la novel·la “Encontre amb Rama” s’hi va recrear una mica: “La ingravidesa els feia coses als pits que resultaven massa pertorbadores. Ja era prou dolent quan estaven immòbils, però quan començaven a moure's, i s’establien vibracions afins, era més del que es podia demanar que aguantés qualsevol home amb sang a les venes. Estava segur que més d’un seriós accident a l'espai havia estat provocat per la total distracció de la tripulació, després del trànsit d'una oficial per la cabina de control.” Ereccions mediocres, pits flotants, postures complicades, i un seguit d’alteracions diverses que faran que sigui una experiència diferent. Tampoc res de massa seriós aparentment. Els astronautes segur que ho aniran provant i no en faran gaire cas dels estudis de les agències espacials. Després de tot, aquesta és una de les gràcies del sexe: anar descobrint. Molt més preocupants resulten els aspectes psicològics. A les naus, el grau d’intimitat s’acosta a zero. Simplement no hi ha espai. Això dificulta el mantenir una trobada sexual. I el més important és que ho fa difícil pels involucrats, però també per la resta de la tripulació. I no només la incomoditat. Si al llarg d’un viatge a Mart es formen parelles, com afecta això a l’equilibri de l’equip? I si després arriba una ruptura? O si un membre ha de triar entre dos pretendents? El rebutjat no pot marxar a un bar per intentar oblidar bevent o lligant. Haurà de seguir allà mentre els altres s’estan divertint just al costat (literalment). Factors com aquests poden resultar tant perillosos per la missió com les radiacions còsmiques o la falta de gravetat. I tant la NASA com els russos tenen una actitud curiosament reprimida en tot això. Fa riure llegir la manera puritana com ho afronten. Per exemple, els russos parlen de “procediments d’acoblament humà”. Home! És evident que queda lleig parlar de “follar” en documents oficials, però potser n’han fet un gra massa. I en ocasions accepten que cal estudiar-ho per quan enviïn parelles casades a llargues missions. Potser algú hauria d’avisar als russos que per tenir relacions sexuals n’hi ha prou amb dues persones decidides i que no cal que estiguin casades, ni que siguin de sexes diferents, ni gaire cosa més. I finalment cal tenir present el problema més seriós relacionat amb el sexe a l’espai en missions llargues. Que passa si té lloc un embaràs?


text: Ahir al vespre vaig escoltar l'Escolania de Montserrat, que feia un concert a Pineda, promogut per l'Agrupament Escolta Montpalau que celebrava 50 anys d'existència, i pel Centre Cultural i Recreatiu. Molt d'ambient de la ciutat. Unes quantes patums, entre elles el bisbe Francesc Pardo, que va estar molt bé en la seva intervenció tot i una petita relliscada (va confondre Pineda amb Blanes o m'ho va semblar) al més pur estil del "Viva Honduras" del Federico Trillo al Salvador. Aquests nois estan en forma. Tenen uns solistes vocals i instrumentals (quina flauta!) excel·lents i van cantar acompanyats al piano per Vicenç Prunés, ex-escolà, pare d'escolans, organista i sobretot músic, així en general, que em sembla que és el millor adjectiu. I el programa va estar molt bé. Deuria resultar una mica difícil per al públic no gaire avesat a escoltar música d'aquesta mena, però jo vaig disfrutar de debò: Wessman, Pergolesi (Stabat Mater), Rossini, Fauré (Requiem), Franck, Schubert (dos motets), Pärt (una peça, un parenostre, que resultava gairebé màgica, tan ben cantada per un escolà amb una musicalitat a prova de bomba!), Rutter, Bernstein (Chichester Psalms) i Andrew Lloyd Webber. Bernat Vivancos va adaptar, a més, els Ave Maria de Schubert i de Bach. Dues peces que habitualment per repetides, conegudes i no sempre gaire ben interpretades, gairebé he avorrit. Vivancos hi va injectar la seva particular atmosfera harmònica, fent cantar els escolans distribuïts en cercle per l'església i la veritat, és que va ser simultàniament un redescobriment de les peces originals i un apropament a la música religiosa més actual. Van cantar com a bis una peça de Pau Casals (L'"Oració a la Verge de Montserrat"), que us poso més avall en una interpretació a la parròquia de Santa Maria del Taulat, del Poblenou de Barcelona, la sardana Marinada de Pérez Moya, i, com no podia ser d'altra manera el Virolai. Era el comiat en concert també del grup més gran d'escolans. Va ser un moment emotiu per a tothom. Em va impressionar veure'ls cantar això del "no m'oblidis Moreneta" tan emocionats. Em va connectar amb tot allò que al meu grup de revisió de vida hem compartit sobre la mort. Hi ha molts moments en què has de deixar coses que t'estimes i que t'agraden i que t'aporten seguretat i formen part de tu. Sents la pèrdua però sovint no et pots imaginar ni intuir, i menys en l'edat d'aquests nois, la quantitat de coses que podràs viure al llarg dels anys i que et faran profundament feliç, encara que arribin acompanyades d'altres incerteses o de moments durs. Jo m'imagino la mort ben bé així. Molt contenta de col·laborar amb l'Escolania venent discs i revistes en una paradeta. Vaig fer poc calaix (confio que no m'acomiadaran!), però m'ho vaig passar d'allò més bé. De fet, potser bona part del públic de Pineda va anar a escoltar l'Escolania per tot el que representa dins la cultura catalana. I en canvi, els turistes que hi havia hi van anar per raons més estrictament musicals. Aquests van ser bàsicament els compradors de CD's.


text: Foto d'alguns dels participants entre els quals es troba el CTO d'Arambee, Jordi Catà Imatge: El Punt Lídia Roca, una de les sòcies d'Arambee va ser entrevistada per l'equip de comunicació d'ONO per a la revista digital que envien als seus clients professionals a la secció "El Línea con...". La Lídia va parlar sobre els inicis d'Arambee, la seva visió del comerç electrònic, el valor diferencial que oferim als nostres clients "Tal y como indica nuestro claim 'Internet Simplicity', nuestro valor diferencial es ayudar a simplificar los proyectos cumpliendo con los objetivos estratégicos de nuestros clientes" i l'aposta per utilitzar programari lliure com Joomla! o Prestashop per el desenvolupament dels nostres projectes. El passat 27 de setembre, el nostre CTO Jordi Catà va realitzar una ponència sobre Comerç Electrònic a l'E-Show Madrid on va parlar de funcionalitat no estándards de Virtuemart per mitjà d'exemples reals, casos d'èxit dels nostres clients. En el següent enllaç podeu visualitzar la presentació utilitzada en aquesta ponència: Virtuemart: Más allá de las funcionalidades estándares Creació d' una landing page amb Joomla per a la promoció "Apadrina un árbol con los puntos de luz solar de Simon Lighting". Creació de una Intranet/CRM per a la gestió de contactes per a la Taula d'Entitats del Tercer Sector Social de Catalunya. Aquesta aplicació està integrada amb una eina d'enviaments massius a per la gestió de missatges i subscripcions. Opertek és distribuïdor del programari industrial PROFICY, d'Automatització i Gestió d'Operacions, de GE-IP (General Electric Intelligent Platforms) per a Espanya i Portugal. Avui en dia, encara són moltes les empreses que es neguen a estar a les xarxes socials. Et deixem algunes raons de perquè SÍ cal estar-hi. Els teus clients en tenen. Segons un estudi de les xarxes socials a Espanya, el 91% d'internautes també estan com a mínim en una xarxa social, d'aquests un 86% és població activa. Per tant podem trobar clients potencials de tots els àmbits i edats. Parla amb ells. Coneix el que es diu de la teva empresa a les xarxes. Pots tenir contacte amb els clients potencials, futurs clients... ells t'ajudaràn a saber els punts forts i febles de la teva empresa. Afronta les crítiques, contesta i ofereix solucions. No saps com utilitzar-les o no tens temps? Les xarxes socials són totes molt fàcils d'útilitzar, són molt intuitives i accesibles. Però aixó no és tot, primer has de saber quines són les adequades pel teu negoci, saber qué vols comunicar, com explicar-ho, quan i on. Actualment, existeix un nou perfil professional encarregat de realitzar aquestes tàsques, el Community Manager. Aconsegueix nous clients. El més natural és que a poc a poc vagis formant les teves comunitats a les xarxes, inicialment amb pocs seguidors i persones ja conegudes. Al llarg del temps i amb un pla d'estatègia adequat, trobaràs persones amb els teus interessos que comparteixin la teva informació, possiblament aquestes es converteixin en clients en el futur. No és aconsellable només utilitzar l'estratègia d'oferir regals i concursos per captar seguidors, ja que aquests només et seguiràn per interès pròpi. Actualment les xarxes socials ja estàn dins la nostre cultura popular, per exemple els programes de televisió utilitzen #hashtag per comunicar-se amb l'audiència, els negocis ofereixen descomptes a través de geolocalització... i així infinitat d'exemples. El que volen fer des de Google és, que els llocs web de qualitat estiguin millor posicionats a les seves pàgines de resultats que d'altres llocs web (i les seves pàgines) que ofereixen una menor qualitat, pel simple fet d'utilitzar molt SEO. Dos factors a tenir en compte amb aquesta nova mesura: Linkbuilding El Linkbuilding és una de les estratègies SEO que fan obtenir un major posicionament, aconseguint que altres pàgines web enllacin a la pàgina que ens interessi, per a que els cercadors la considerin més rellevant. El Linkbuilding es pot aconseguir de manera natural, mètode que a partir d'ara serà premiat per Google en el posicionament, o de manera artificial, que serà penalitzat. La qualitat de continguts torna a cobrar vital importància per poder aconseguir un Linkbuilding natural. Compartir en Xarxes Socials Compartir algun tipus de contingut en una xarxa social comporta implícitament el fet de que es tracta d'un contingut rellevant i de qualitat, i quanta més interactivitat tingui aquest contingut en xarxes socials, més rellevant ho consideraran els cercadors. El mateix passarà que amb el Linkbuilding, es premiarà el flux social natural de continguts, i es penalitzarà aquelles pàgines que inflin de manera artificial els seus nombres en xarxes socials. En definitiva, la tendència a seguir ha de ser la de realitzar un SEO de manera moderada i de forma natural, creant un equilibri i una coherència amb el contingut que creem, evitant la "sobre optimització" i els excessos. Font: David Cantone


text: Segons els veïns de Sant Cugat, el seu Ajuntament ha millorat pel que fa als equipaments i serveis de la ciutat en quasi 3 punts percentuals respecte al novembre del 2008, concretament la menció d’aquest aspecte positiu ha passat del 36,9% al 39,4%. Així ho confirma la 14a onada de l’Observatori Sociològic de Sant Cugat del Vallès confeccionat biennalment per DEP Institut. D’aquesta edició de l’Observatori també s’extreu que el manteniment i millora dels carrers i places de la localitat han experimentat una evolució positiva, ja que han passat del 10% al 17,8% de menció en un any. Pel que fa a la situació econòmica actual de Catalunya, el percentatge de ciutadans i ciutadanes de Sant Cugat que creu que és dolenta ha augmentat fins el 51,7% Aquest percentatge es troba 2,8 punts percentuals per sobre del resultat obtingut en el mateix període de fa un any. A l’igual que al novembre del 2008, els entrevistats assenyalen com a principals responsables de l’actual situació de crisi els bancs, tot i així, el percentatge ha augmentat del 20,3% al 33,9%. A diferència de la 12a onada, a l’actual, els polítics han estat la 2a causa més mencionada amb el 25,2%, en canvi, a l’any 2008, aquesta ocupava la tercera posició amb el 10,9%. En tercer lloc, el 21,8% de les respostes assenyala al 2009 el Govern central com a responsable de la crisi, mentre que un any abans aquest ocupava el segon lloc en el llistat amb el 14,1% de les mencions. El nombre de veïns gens satisfets de viure a San Cugat s’ha reduït, passant del 4,1% del 2008 al 2,7% després d’un any. Pel que fa a la menció de quins són els principals reptes de futur de Sant Cugat com a ciutat, el 20,8% creu que aquests passen pel manteniment de l’equilibri del creixement de la ciutat, el 19,1% apunta que cal millorar els serveis, equipaments i infraestructures i el 10,7% assenyala la necessitat d’optimitzar la mobilitat. Respecte a aquest últim ítem, cal assenyalar que en la present onada s’ha introduït un bloc de preguntes específiques amb motiu de la implementació del Pla de Mobilitat Urbana de la ciutat. Quant als resultats obtinguts, cal apuntar que les reclamacions més habituals s'han centrat en la necessitat d’augmentar i potenciar el transport públic al municipi. 2010-03-04


text: "Quan en Josep Rodon arribà al portal de Llotja, quedà sorprès de la quietud que regnava en aquell gran palau. Son pati era desert; totes les finestres que hi donen, tancades; la gran escala de marbre, neta i solitària com en dia de festa. Hi havia entrat per la banda dels Encants, i per la mateixa banda anava a eixir, quan, al cap del vestíbul, veié de reüll oberta de bat a bat la porta que cercava; una porta que sols havia traspassat un cop a la vida, molts anys enrere: la de la sala de contractacions. Tirà cap a la dreta, encaminant-s'hi tot consultant el rellotge. Eren dos quarts de dues: s'havia anticipat un xic: l'hora de la fonda l'havia enganyat. D'aquella porta eixien remors sordes com d'església en dia de neteja general. Neteja hi havia, efectivament: sis o vuit mossos arrambaven a les parets gran munió de taules-escriptoris, afileraven a dreta i esquerra algunes cadires. En Rodon es parà al peu de la porta un moment, i, amb l'ànim vacil·lant encara, d'esma només, se'n tornà per on havia vingut. Però, ja en el llindar de l'alta portalada, es recolzà en el pedestal d'una de les grans columnes que la flanquegen, mirà altre cop el rellotge, sentí que l'aire del carrer era humit, i tornà a ficar-se a dins, plantant-se novament a la porta de la sala. La claror fortíssima que del Pla de Palacio entrava per les amples reixes de l'altre cap l'enlluernava fins a fer-li apartar la vista. Llavors avançà tres passes sala endins. Els mossos regaven i escombraven, aixecant boires de pols. Ningú no s'adonava d'ell, i en Rodon seguí internant-se." (Fragment inicial de La febre d'Or. Barcelona: Edicions 62 - La Caixa, 1980, p. 17) * * * "Mentrestant, en Rodon, animat per l'Eladi, s'engrescava cada dia més amb el joc de Borsa, guanyant un dineral que entrava a reforçar la caixa, sempre més plena, d'en Foix. L'antic progressista, abans tan acalorat pels impalpables ideals de la política, avui ni se'n recordava. Son afany era enriquir-se; son somni, fer-se una potència financera, gaudir-se de les comoditats i avantatges que en si porten els diners. Els somnis de preponderància política, les batalles sostingudes per fer-se l'home de Vilaniu, li semblaven ja una criaturada que no podia recordar sense un amarg somrís. Havia ja posat casa a Barcelona, i si conservava la de Vilaniu, era sols per no desfer-se d'un escenari on sa vanitat lluïa encara més que a la capital de Catalunya. Una veu secreta li deia que l'allunyament l'havia fet créixer als ulls de sos veïns. El ressò de sos guanys arribava allí engruixit i multiplicat per la rodolada, com creix amb ella el tro llunyà. L'imaginaven folrat d'or, i corrien darrera seu per si li'n queien palletes. Quan arribava al poble, llegia en els semblants i encaixades dels amics una admiració i un servilisme cada cop més grans." (Del llibre La febre d'or. Barcelona: Edicions 62 - La Caixa, 1980, p. 152)


text: En els propers dies incorporaré al catàleg virtual de punts d'informació una gamma nova de monitors i totem's visibles a la plena llum del dia. Incorporen un sistema de fred/calor per poder visualitzar el contingut correctament. No sé si heu vist els continguts del tòtem smartpoint, per exemple, a primera hora del dia, si li dona la llum del sol de ple... tot el contingut és negre. la causa és aquesta.... el problema del sobreescalfament dels pixels que fa que es vegin negre, i si el monitor hagués estat transflectiu, a plena llum del dia, es veuria perfecte. Això és nova tecnologia posada en mans dels ajuntaments i actualitzar tecnològicament el mobiliari urbà, com podria ser en estacions de trens, autobusos, .... El sistema no és tàctil, però tenim la tecnologia per 'transformar-lo' en tàctil, o sigui... que més tecnològic, impossible!!!! Us imagineu comprant la tarja del bus directament des d'un terminal d'aquests????