text: Alfons el Benigne, anomenat també Alfons IV d'Aragó i Alfons III de Catalunya-Aragó (Nàpols, Regne de Nàpols, 1299 - Barcelona, Principat de Catalunya, 1336; en aragonès Alifonso, en occità Anfós, en llatí Alfonsus), fou sobirà de la Corona d'Aragó amb els títols principals de comte de Barcelona, rei d'Aragó, de València i de Sardenya i Còrsega (1327-1336). Començà a regnar a l'edat de 28 anys, regnà 9 anys i morí regnant a l'edat de 37 anys. Roman enterrat a la Seu Vella de Lleida. Llinatge Fou el segon fill del rei Jaume II d'Aragó el Just i de la seva segona muller Blanca de Nàpols. Accedí a la línia successòria el 1319 quan el seu germà major i hereu de la Corona Jaume d'Aragó i d'Anjou renuncià a casar-se amb Elionor de Castella i Portugal i es feu monjo fugint el mateix dia del casament. Deu anys després seria ell mateix qui es casaria en segones núpcies amb Elionor. Matrimoni i descendents 1. ∞ Teresa d'Entença; 1314, 10 de setembre, Catedral de Lleida l'infant Alfons d'Aragó i d'Entença (1315-1317) la infanta Constança d'Aragó i d'Entença (1318-1346), casada el 1325 amb el rei Jaume III de Mallorca l'infant Pere d'Aragó i d'Entença (1319-1387), Rei d'Aragó i Comte de Barcelona l'infant Jaume d'Aragó i d'Entença (1320-1347), Comte d'Urgell l'infant Frederic d'Aragó i d'Entença (1325-?), mort molt jove. la infanta Elisabet d'Aragó i d'Entença (1323-1327) l'infant Sanç d'Aragó i d'Entença (1326-1327) 2. ∞ Elionor de Castella i de Portugal; 1329, 5 de febrer, Catedral de Tarragona l'infant Ferran d'Aragó i de Castella (1329-1363), casat el 1354 amb Maria de Portugal, filla de Pere I de Portugal l'infant Joan d'Aragó i de Castella (v1330-1358), casat amb Isabel Núñez de Lara i assassinat per ordre del seu cosí Pere I de Castella Les importants concessions que Alfons feu a l'infant Ferran d'Aragó i de Castella, sobretot a València, va provocar un conflicte polític molt important que acabaria desembocant en la guerra que el seu primogènit tindria amb Castella: la Guerra dels Dos Peres. Comte d'Urgell Es casà el 1314 amb Teresa d'Entença, hereva del comtat d'Urgell, d'aquesta manera aquest comtat passà al formar part del patrimoni directe dels sobirans del Principat de Catalunya. Hereu i ascensió a la corona Durant el regnat del seu pare, i ja com a procurador general de la Corona i hereu, estigué al capdavant de l'expedició catalana que es feu amb la conquesta aragonesa de Sardenya entre 1323 i 1324. El 1329 maridà amb Elionor de Castella, filla de Ferran IV de Castella. Amb aquesta unió s'arreglà el lleig desaire sofert per Elionor el 1319 al prometre's en matrimoni amb l'infant Jaume d'Aragó i d'Anjou, fill primogènit del rei i successor teòric de Jaume II d'Aragó. El curt regnat d'Alfons Els genovesos no acceptaren la pau amb la República de Pisa que cedia l'illa de Còrsega a la Corona d'Aragó i en 1330 esclatà la guerra entre la Corona d'Aragó i Gènova, en la qual Guillem de Cervelló i de Banyeres comandà una armada que va atacar en 1331 Mònaco i Mentone, i va assetjar Savona i la pròpia Gènova, per retirar-se després a Sardenya. La guerra acabà en 19 de setembre de 1336, després d'haver-se establert una treva uns mesos abans amb la intervenció del Papa Benet XII. La guerra va permetre guanyar la ciutat rebel de Sàsser, clau per al domini del nord de l'illa de Sardenya i les rutes marítimes. Del seu pare va heretar també el projecte de conquerir al-Mariyya, i per això va posar en marxa una croada per conquerir-lo, la qual va fracassar i va atacar l'Emirat de Gharnata en ràtzies el 1330 i el 1333 Durant el seu regnat va tenir lloc "lo mal any primer", el 1333, que va passar a simbolitzar l'inici de la crisi baix Medieval, la qual encara s'agreujaria més amb la futura arribada de la pesta negra. A més a més també fou llavors quan es van incorporar a la Corona el ducat d'Atenes i el Ducat de Neopàtria. Títols i successors El 1336 el succeí Pere el Cerimoniós, el segon fill amb la seva primera muller Teresa d'Entença, perquè el primogènit Alfons havia mort quan tenia un any. A 15 de febrer del 1325: Sig+num infantis Alfonsi, illustrissimi domini regis Aragonum primogeniti, eiusque generalis procuratores ac comitis Urgelli A 2 de maig del 1328: Sig+num Alfonsi Dei gratia regis Aragonum, Valentie, Sardinie et Corsice, ac comitis Barchinone A 21 de desembre del 1334: Alfonsus Dei gratia rex Aragonum, Valencie, Sardinie et Corsice ac comes Barchinone |- |- |- |- |- Notes Referències Bibliografia Les despulles reials d'Alfons el Benigne, Elionor i l'infant Ferran retornen a la Seu Vella de Lleida: dia de la Seu Vella 1986, commemoració del 650 aniversari de la mort d'Alfons el Benigne, Lleida, Publicacions dels Amics de la Seu Vella de Lleida, 1989. J.-E. Martínez Ferrando, Jaume II o el seny català - Alfons el Benigne, Barcelona, Aedos (Biblioteca biogràfica catalana, Sèrie dels reis catalans, 11), 1963. J.-E. Martínez Ferrando, S. Sobrequés i E. Bagué, Els descendents de Pere el Gran: Alfons el Franc, Jaume II, Alfons el Benigne, Barcelona, Teide (Biografies catalanes, Sèrie històrica, 6), 1954. J. Mutgé i Vives, La ciudad de Barcelona durante el reinado de Alfonso el Benigno (1327-1336), Madrid-Barcelona, Consejo Superior de Investigaciones Científicas (Anejos del Anuario de estudios medievales, 17), 1987. Casal d'Aragó Comtes d'Urgell del Casal d'Aragó Alfons III Alfons IV Reis de Sardenya Alfons II Polítics napolitans Morts a Barcelona Comtes catalans històrics


source: wikipedia

text: Un any de traspàs, any bixest (es pronuncia com clixé o guixer) o any bissextil és un any civil que té un dia més que els anys comuns, és a dir, té 366 dies. El dia de més s'afegeix al final del mes que era el darrer del calendari romà: el febrer, de tal manera que aquest mes passa a tenir 29 dies. Aquest dia s'anomenà Bisextus calendas martii, ja que s'afegí darrere del sextus calendas martii, d'aquí el seu nom. El repartiment dels anys civils en anys comuns i de traspàs es fa d'acord amb el calendari gregorià: en cada període de 400 anys n'hi ha 303 de comuns i 97 de traspàs. S'alternen de la següent manera: són de traspàs els anys en què les dues darreres xifres de l'any són múltiples de 4, excepte si aquestes xifres són 00. Aleshores, cal tenir en compte les dues primeres xifres de l'any. Si són múltiples de 4, l'any també serà de traspàs. Per exemple, el 1996 va ser de traspàs, perquè 96 és múltiple de 4; el 1900, no fou de traspàs, perquè 19 no és múltiple de 4. Però el 2000, les dues darreres xifres també eren 00 i calia tenir en compte el 20. Com que és múltiple de quatre, també va ser de traspàs. En resum: és de traspàs cada any múltiple de quatre, excepte els múltiples de cent, que no ho són, i excepte els múltiples de 400, que sí que ho són. L'any de traspàs també s'anomena «bixest» o «bissextil», mots que fan referència al dia bis-sextus pridie Martias Kalendas, és a dir, al dia que s'intercalava entre el sextus i el quintus de les calendes de març, al final de febrer, en la proposta juliana inicial. Per això es diu «dia intercalar». També existeix una etimologia popular que fa derivar la paraula bixest del fet que el nombre de dies que té (366) acaba en dos sisos. Vegeu també any any tròpic any sideri temps astronòmic Referències Traspas


text: Un any sideri és el temps que la Terra triga a fer un gir exacte, és a dir, 360°: un any sideri comença en el moment en què el Sol, la Terra i un estel llunyà estan en línia recta, i acaba quan -després de fer una volta al Sol- els mateixos tres astres tornen a estar alineats. Dura 365.25636 dies solars mitjans durant l'època J2000.0. L'any sideri és diferent de l'any tròpic donada la precessió dels equinoccis. L'any sideri és 20 minuts i 24.5 segons més llarg que l'any tròpic mitja per l'època J2000.0 (365.242189 dies). Per entendre aquesta diferència cal tenir en compte la precessió dels equinoccis. Quan es parla d'un solstici o equinocci, es parla del punt de l'òrbita terrestre on l'eix de rotació de la Terra s'alinea o se situa perpendicularment a la línia imaginària Terra-Sol. Un d'aquests punts, l'equinocci vernal, és la referència per l'any tròpic. Si l'eix de rotació de la Terra sempre apuntés en la mateixa direcció, l'any tròpic i l'any sideri durarien el mateix. Però resulta que aquest eix, donada la precessió dels equinoccis, fa una volta sobre la perpendicular a l'eclíptica cada 26.000 anys. Per aquest motiu, l'any tròpic és una mica mes curt que l'any sideri. Quan ha passat un any tròpic, la recta imaginària Terra-Sol no apunta cap al mateix punt perquè l'eix ha fet una part del gir de la precessió. L'any sideri es basa en l'alineació del Sol amb un mateix punt de referència (la mateixa estrella) i, per tant, no està afectat pel desplaçament de l'eix de la Terra. Vegeu també Any Any draconític Any anomalístic Any tròpic Any civil Temps astronòmic Referències Sideri Sistema de coordenades celestes


text: Un any tròpic (del grec antic τρόπος (tropos) = 'gir, revolució') és el temps que s'esdevé entre dos passos successius de la Terra pel primer punt d'Àries. Aquest punt de l'òrbita de la Terra marca el començament de la primavera perquè l'eix de la Terra coincideix amb l'eix de l'esfera celeste, després que durant l'hivern aquest eix hagi estat inclinat, amb el pol nord de la Terra cap al costat oposat al Sol. El primer punt d'Àries sofreix un lent moviment de rotació retrògrad al voltant de Sol, anomenat precessió dels equinoccis, que fa que la Terra el retrobi abans d'arribar a fer un gir complet de 360°: exactament l'any tròpic és un gir de 359° 59′ 09′′. L'any civil es fixa a partir d'aquest any, ja que és el que marca el pas de les estacions: precisament per això se l'anomena tròpic o solar. Dura 365,2422 dies civils. També se l'anomena any solar. Vegeu també Any. Any draconític. Any anomalístic. Any sideri. Any civil. Temps astronòmic. Tropic


text: Es denomina any anomalístic al temps transcorregut entre dos passos consecutius d'un planeta pel seu periheli. L'òrbita de la Terra és el·líptica. L'eix major d'aquesta el·lipse es diu línia dels àpsides. El punt on la Terra està més a prop del Sol es diu periheli i el punt on està més lluny afeli. La Terra es troba en el periheli el 3 de gener i en el afeli el 4 de juliol. La durada mitjana de l'any anomalístic és: 365,259 635 864 dies (365 d 6 h 13 min 52 s) (per a l'època J2000.0). La durada de l'any anomalístic és lleugerament major que l'any sideri atès que la línia dels àpsides té un moviment anual en sentit directe d'aproximadament 11,7 segons d'arc, fet que suposa que al Sol li costa més temps cada any entrar en conjunció amb el periheli. Referències Vegeu també Any Any draconític Any sideri Any tròpic Any civil Temps astronòmic Anys Astrometria Gnomònica


text: Lany comú és l'any civil de 365 dies, un menys que els anys de traspàs. El repartiment dels anys civils en anys comuns i de traspàs es fa d'acord amb el calendari gregorià: en cada període de 400 anys n'hi ha 303 de comuns i 97 de traspàs. Vegeu any de traspàs, per veure com s'alternen. Vegeu també Temps astronòmic Any Comu Calendari


text: Municipi d'Aloja, divisió administrativa letona Aloja o dona d'aigua, criatura mitològica de les llegendes catalanes Aloja (beguda), beguda típica d'Espanya, Argentina, Colòmbia i Xile Aloja (Letònia), capital del municipi d'Aloja (Letònia)


text: En la mitologia grega, Afrodita () era la deessa de l'amor, la bellesa, el plaer, la passió i la fecunditat. Era representada nua, i entre els seus símbols destaquen la copinya, la murta, la poma i el colom, i també la rosa, el pardal i el cigne. El culte a Afrodita era molt estès en el món grecoromà, i en la mitologia romana correspon a Venus. Pel que fa al seu origen, té força similituds amb la deessa fenícia Astarte, amb la deessa mesopotàmica Ishtar i amb la sumèria Inanna, de manera que és possible que sigui d'origen oriental, de Xipre o de les costes fenícies. El culte a Afrodita era particularment important a Corint, Atenes, Xipre, Esparta i a l'illa de Citera; d'aquí que en la literatura rebés els epítets de Cípria (en referència a Xipre) i Citerea, entre molts altres específics per cada localitat. Per altra banda, els grecs distingien entre dues deesses, Afrodita Urània ('la celestial'), símbol de l'amor pur, i Afrodita Pandemos ('de tot el poble'), relacionada amb el plaer carnal. El naixement d'Afrodita Urània es relaciona amb el moment en què Cronos va tallar els genitals a Urà i els va llençar al mar: llavors es va crear una escuma de la qual va néixer la deessa, i el vent Zèfir la va portar fins a Xipre, on la van criar les Hores. Per la seva banda, Afrodita Pandemos, que sembla posterior, és considerada filla de Zeus i de Dione. Era la deessa més bella i pràcticament ningú no es podia resistir als seus encants. Zeus la va humiliar fent-la enamorar d'un simple mortal, Anquises, de qui va tenir Enees. Per ordre de Zeus, va ser l'esposa d'Hefest, un déu lleig i coix, però li va ser infidel tenint aventures amoroses amb Hermes i Ares, tenint amb aquest últim a Eros. Va ser la guanyadora de l'anomenat Judici de Paris, l'origen mitològic de la famosa Guerra de Troia. Atena, Hera i Afrodita van demanar a Paris, fill del rei de Troia, que triés quina era la deessa més bella de totes tres. Afrodita va seduir Paris prometent-li l'amor de la dona mortal més bella de la Terra; Paris es va deixar convèncer i va donar el seu vot a Afrodita. La dona més bella era Helena, esposa de Menelau. Afrodita va ajudar a Paris a raptar-la i endur-se-la a Troia. Això va motivar els grecs a unir-se per atacar la ciutat i recuperar Helena. Naturalment, durant el transcurs de la guerra, Afrodita va ajudar sempre els troians mentre que Atena i Hera ajudaven els grecs. Nom Atès que segurament Afrodita és una deessa d'origen oriental, probablement cal relacionar el seu nom amb el d'una llengua no grega. Així doncs, no és raonable l'etimologia popular que relacionava el nom d'Afrodita amb el mot (afrós, 'escuma'), en el sens de 'sorgida de l'escuma' i personificada en un mite etiològic que ja era conegut per Hesíode. Els antics també relacionaven el seu nom amb un mot de l'idioma parlat pels messapis o l'etrusc, per als quals significava 'abril'. Per altra banda, Mallory i Adams ofereixen una etimologia de l'indoeuropeu abhor ('molt') i dhei ('brillar'). Hi ha hagut nombroses propostes modernes per l'etimologia del nom, com ara considerar-lo derivat del semític Aštoret, deessa de la fecunditat, o bé amb el terme (prýtanis), un préstec grec d'un cognat de l'etrusc pruni ('senyor') o similar, tal com defensa Hammarström però rebutja Frisk. però la manca de documentació, continuen sense ser concloents. Pel que fa a la derivació del semític, una etimologia plausible seria del barīrĩtu assiri, un esperit femení trobat en els textos babilònics mitjans i tardans, del qual derivaria un possible significat de 'la qui ve al vespre', una manifestació del planeta Venus com a estel vespertí, un atribut ben conegut de la deessa mesopotàmica Inanna/Ishtar. Afrodita Urània i Afrodita Pandemos A finals del , els filòsofs van distingir Afrodita en dues deesses diferents, però no individualitzades en el culte: lAfrodita Urània, 'filla d'Úranos', i lAfrodita Pandemos, l'Afrodita comuna 'de tot el poble', relacionada amb una altra tradició que la fa nascuda de Zeus i Dione. Entre els neoplatònics i els seus intèrprets cristians, la primera era figurada com l'Afrodita celestial, representant l'amor pur, l'amor conjugal, la modèstia i les virtuts de la dona casada; mentre que la segona estava associada amb el simple desig sexual. La representació de l'Afrodita Urània, amb un peu descansant sobre una tortuga, fou interpretada posteriorment com a emblema de l'amor conjugal. Culte El principal centre d'adoració a Afrodita va romandre a Pafos, al sud-oest de la costa de Xipre, on la deessa del desig havia estat venerada antigament amb els noms de Ishtar i Astarte. Es deia que el seu culte havia desembarcat procedent de l'est, primer a Citera, una altra illa que era lloc d'aturada habitual en els viatges comercials entre la costa jònia, Creta i el Peloponès, cosa que ha fet suposar un origen fenici d'Afrodita. L'epítet Afrodita Acidàlia fou usat per una font situada a Beòcia on es diu que utilitzava per banyar-s'hi. També era anomenada Cipris o Cípria (Cypris, Cypria) i Citerea (Cytherea) pels seus presumptes llocs de naixement a Xipre i a Citera, respectivament. L'illa de Citera també era un important centre del seu culte. En referència al santuari del mont Èrix, a Sicília, vora la ciutat d'Èrice, també rebia l'epítet d'Ericina. Afrodita tenia els seus propis festivals, les Afrodísies, que se celebraven per tota Grècia, però particularment a Esparta, Atenes i Corint. El seu culte consistia principalment en ofrenes d'encens i garlandes de flors però en alguns llocs se sacrificaven animals en honor seu: porcs, anyells, vedells. En el temple d'Afrodita ubicat al cim d'Acrocorint (abans de la destrucció romana de la ciutat el 146 aC) les relacions sexuals amb les seves sacerdotesses eren considerades un mètode d'adoració a la deessa. Aquest temple no fou reconstruït quan la ciutat es refundà sota domini romà el 44 aC, però és probable que els rituals de fertilitat perduressin en la ciutat, prop de l'àgora. Prostitució ritual Un aspecte universal del culte d'Afrodita i les seves predecessores, del qual molts mitògrafs dels segles i han omès, és la pràctica de la prostitució religiosa en els seus santuaris i temples, sobretot al temple d'Artemisa, situat a Jònia, a la costa d'Àsia Menor. El terme grec que s'utilitzava per referir-se a aquestes prostitutes era hieródula ('esclaves del temple'). Aquest costum fou una pràctica inherent als rituals dedicats a les antecessores d'Afrodita, també venerades a l'Orient Mitjà, la deessa sumèria Inanna i la deessa acàdia Ishtar. Aquesta pràctica arcaica ha estat documentada a Babilònia, Síria i Palestina, en les ciutats fenícies i en la colònia tíria de Cartago; i sobre l'Afrodita hel·lènica, a Xipre, Citera, Corint i Sicília. Mitologia Naixement Afrodita va néixer de l'escuma marina a prop de Pafos (Xipre), després que Cronos tallés durant la Titanomàquia els genitals a Úranos amb una falç i els llencés a la mar. En la seva Teogonia, Hesíode explica que els genitals «van ser després portats pel pèlag durant molt de temps. Al seu voltant sorgia del membre immortal una blanca escuma i enmig d'ella va néixer una donzella» ja adulta. Aquest mite d'Afrodita nascuda adulta, va ser un tema recurrent en l'art, més conegut amb el nom de Venus Anadiòmena ('Venus sortint de la mar', derivat del terme grec Αναδυόμενη, anadyomene, 'sortint'). Entre les representacions icòniques antigues, la més admirada i famosa fou la pintura d'Apel·les de Colofó, avui perduda, però descrita per Plini el Vell en el seu Naturalis Història. Per això, Afrodita és d'una generació anterior a la de Zeus. Homer explica al cant V de la Ilíada una altra versió sobre el seu origen, segons la qual seria filla de Dione, que era una deessa mare («Dione» significa simplement 'deessa', forma genitiva femenina de la declinació de Δíος, la forma arcaica de la paraula «Zeus») que tenia un oracle a Dodona. Segons Homer, Afrodita, va implicar-se en una batalla per protegir el seu fill Enees i va ser ferida per Diomedes, llavors va tornar amb la seva mare Dione, que estava a l'Olimp, davant la qual es va agenollar cercant consol. Dione sembla equivalent a Rea, la Mare Terra, però també la mateixa Afrodita va ser anomenada de vegades «Dione». Quan el culte a Zeus va usurpar el lloc de primacia de l'oracle- a la roureda de Dodona, alguns poetes el van tenir per pare d'Afrodita. Hi ha autors que consideren que Afrodita era filla de Talassa, la personificació femenina de la mar, i de Zeus. Vida adulta Afrodita no va tenir infantesa: en totes les imatges i referències va néixer adulta, núbil i infinitament desitjable. En molts dels mites menors tardans en què participa se la caracteritza com a vanitosa, susceptible i fins i tot malhumorada. Encara que és una de les poques deesses del panteó grec realment casada, amb freqüència és infidel al seu marit. Hefest és una de les deïtats hel·lèniques més equànimes, en el relat recollit en l'Odissea Afrodita sembla preferir a Ares, el voluble déu de la guerra, o a Adonis. És un dels pocs personatges que va ocupar un paper important en la causa original de la mateixa Guerra de Troia: no només va oferir a Helena d'Esparta a Paris, sinó que el rapte es va dur a terme quan aquest, en veure Helena per primera vegada, es va veure aclaparat pel desig de posseir-la, fet que correspon a la intervenció d'Afrodita. Estava associada amb Hespèria i les Hores, divinitats del cel i la meteorologia. Anava freqüentment acompanyada per les Càrites, Peito (el déu de la persuasió), les deesses de les festivitats. Matrimoni amb Hefest A causa de la seva immensa bellesa, Zeus temia que Afrodita fos motiu de disputes entre els altres déus. Per això la va casar amb Hefest, el sever déu del foc i la farga. Una altra versió d'aquesta història diu que Hera, la mare d'Hefest, el va llançar de l'Olimp per considerar-lo lleig i deforme. Aquest va obtenir la seva venjança amarrant-la a un tron màgic i exigint a canvi del seu alliberament el matrimoni amb Afrodita. Hefest estava contentíssim d'haver-se casat amb la deessa de la bellesa i va forjar per a ella un conjunt de joies, a més d'un cistell i un cinturó que la feia encara més atractiva als homes. La poma de la discòrdia En la celebració del casament del rei Peleu, tots els déus estaven convidats excepte Eris. Aquesta, per venjar-se, es va presentar amb una poma d'or i la va llançar dient que l'havia portat per la deessa més bella. Afrodita, Hera i Atena reclamaven ser cadascuna la qui es mereixia la poma. Zeus va proposar que fos un mortal el qui jutgés qui era la més bella i va triar per fer-ho a Paris, fill del rei de Troia, el qual no va dubtar en donar-la a Afrodita. Aquesta llegenda, també coneguda com "El judici de Paris", ha estat un tema molt tractat pels artistes. Amants i descendència La infelicitat d'Afrodita en el seu matrimoni va fer que busqués la companyia d'altres déus, normalment Ares, però també Adonis. Hèlios va informar a Hefest de l'adulteri que la seva dona mantenia amb Ares. Com a venjança, va enxampar enginyosament a Ares i Afrodita amb una xarxa de fines cadenes que havia disposat sobre el llit perquè caiguessin al més mínim contacte. Llavors va cridar a tots els altres déus olímpics per burlar-se d'ells (però, «les deesses es van quedar a casa, totes per vergonya») i algun déu va comentar alegrement que no li hauria importat sentir tal vergonya. Hefest no els va alliberar fins que Posidó li va prometre que Ares pagaria pels greuges, però tots dos van escapar tan aviat com va aixecar la xarxa i no van mantenir la seva promesa. Els fills que se li atribueixen amb els diferents amants que va tenir es poden veure en el següent quadre, en primer lloc estan els déus amants i després els humans: En la literatura llatina Afrodita és un personatge secundari en la història d'Eros i Psique. Per la gelosia d'una noia anomenada Psique, la deessa vol fer-la casar amb l'home més lleig del món, i per a fer-ho implica el seu fill Eros. La casualitat fa que Eros s'enamori d'ella, però, per no ofendre sa mare, la deessa Afrodita, Eros es veu d'amagat amb ella, la qual ni tan sols sap qui és el seu amant, ja que li fa prometre que s'estimaran a fosques i no preguntarà sobre la seva identitat. Un dia Psique trenca la promesa feta i Eros, decebut, l'abandona. Per tal de recuperar el seu amor Psique fa un llarg viatge i ha de superar les proves que li imposa Afrodita. Aquest relat pertany al llibre de Luci Apuleu Les Metamorfosis. Afrodita està present en un altre text de la literatura llatina. Es tracta de l'Eneida del poeta Virgili. Aquesta obra és una continuació del relat grec de la Ilíada; però mentre a la guerra de Troia és una defensora de Paris i dels troians, en la continuació del relat que fa Virgili, els supervivents de la destrucció de Troia que desitgen fundar una nova ciutat a la península Itàlica es troben amb l'oposició continuada d'Afrodita. Equivalents En moltes altres cultures antigues es poden trobar deesses amb els mateixos atributs o invocades amb les mateixes funcions. Són equivalents: Inanna en la mitologia sumèria, Astarté en la fenícia, Turan en l'etrusca i Venus en la romana. També té similituds o paral·lelismes amb deesses indoeuropees com ara Ushas o Aurora. Aquesta identificació es va fer ja en l'antiguitat: Segons Pausànies, els primers que establiren el seu culte foren els assiris, i després d'ells els pafosians de Xipre i els fenicis que vivien a Ascaló (Palestina), els quals van ensenyar el seu culte als habitants de Citera. Atributs Com que havia nascut de la mar, els objectes que la representaven podien ser: les cloïsses, les ostres, les perles, els dofins i també la mar. A partir de la llegenda de la "poma de la discòrdia" (o el judici de Paris), la poma va esdevenir un altre símbol d'Afrodita. Es deia que tenia una corona de flors i fulles amb poders màgics que donava el do de la seducció al qui la portava, per això la corona floral era un altre símbol. En altres textos s'esmenten les fletxes daurades com a objectes sagrats d'Afrodita. Des de la seva associació amb la Venus romana, va adoptar els seus símbols:la murtra i les roses, plantes relacionades amb el desig sexual. També de Roma li va venir que la relacionessin amb els ànecs i els cignes, animals que habitaven el jardí del temple de Venus al Capitoli. Com a Afrodita Urània, l'objecte que la representava era la closca de tortuga. Referències Bibliografia Enllaços externs Imatges d'Afrodita


text: Apol·lo (, Apóllōn), de vegades Apol·ló, és el déu de la medicina, de la bellesa masculina, de la música i de la poesia en la mitologia grega i, posteriorment, en la mitologia romana; també va ser considerat déu del Sol, en substitució d'Hèlios. És fill de Zeus i Leto, i el germà bessó d'Àrtemis (la deessa de la cacera). També és conegut amb el nom de Febus, per ser net de la titànide Febe. Etimologia L'etimologia n'és incerta. Els autors antics varen recollir diversos exemples d'etimologia popular. Així doncs, Plató relaciona el nom al seu Cràtil amb ἀπόλυσις (apólysis, «redimir»), ἀπόλουσις (apólousis, «purificació») i ἁπλοῦν (aploún, «únic»), en particular en referència a la forma tessàlia del nom, Ἄπλουν, i finalment amb Ἀει-βάλλων (Aei-bál·lo̱n, «qui sempre dispara»). També s'ha suggerit que Apol·lo prové de la deïtat hurrita i hitita Aplu, que era força invocada durant els anys de plaga. Aplu prové de l'accadi Aplu Enlil, que significa «el fill d'Enlil», un títol que s'aplicava al déu Nergal, que estava relacionat amb Xamaix, el déu babilònic del Sol. Etòsir (Οἰτόσυρος) fou el nom d'una deïtat escita. L'esmenta Heròdot que la identifica amb el grec Apol·lo. Atributs Els atributs més comuns d'Apol·lo eren l'arc i les sagetes (com la seva germana Àrtemis), o també una lira o una cítara, ja que era el déu de la música, i també el plectre i l'espasa. Un altre emblema típic era el trípode de sacrificis, representatiu dels seus poders profètics. El llorer és l'arbre que li és consagrat, ja que es feia servir en sacrificis expiatoris i també per a elaborar la corona de la victòria dels jocs Pitis, que se celebraven en honor seu cada quatre anys a Delfos. La palmera també li era consagrada perquè hi havia nascut a sota d'una a Delos. Entre els animals que li estaven consagrats, s'incloïen els llops, els dofins i els cabirols, els cignes i les cigales (simbolitzant la música), falcons, cornelles, corbs i serps (en al·lusió a les seves funcions com a déu de la profecia), els ratolins i els grifons, mítics híbrids d'àguila i lleó d'origen oriental. Com a déu de la colonització, Apol·lo aconsellava sobre les colònies, especialment durant l'època de més apogeu, del 750 al 550 aC. Segons la tradició grega, va ajudar els colons cretencs o arcadis a fundar la ciutat de Troia. Tanmateix, aquesta història podria reflectir una influència cultural que tingués la direcció contrària: texts cuneïformes hitites mencionen un déu de l'Àsia Menor anomenat Appaliunas o Apalunas en relació amb la ciutat de Wilusa, esmentada en inscripcions hitites, que actualment se sol considerar idèntica a la grega Ilió per la majoria d'investigadors. En el context literari, Apol·lo representa l'harmonia, l'ordre i la raó, característiques que contrasten amb les de Dionís, déu del vi, que representa l'èxtasi i el desordre. El contrast entre els papers d'aquests déus queda reflectit en els adjectius apol·lini i dionisíac. No obstant això, els grecs creien que les dues qualitats eren complementàries. Orígens del culte Sembla que, tant l'Apol·lo grec com l'etrusc, arribaren al mar Egeu durant l'edat del ferro (entre c. 1100 i 800 aC) des d'Anatòlia. Homer el presenta en el bàndol troià, contra l'aqueu, en la Guerra de Troia. En el bronze antic (de 1700 a 1200 aC) l'Aplu hitita i hurrita, com l'Apol·lo homèric, era un déu de les plagues i s'assemblava al déu ratolí Apol·lo Esmínteu. Homer il·lustrà dos aspectes d'Apol·lo expressats amb els himnes anomenats Peà, el del déu sanador o apotropaic i el de la cançó amb l'aspecte d'agraïment o triomf, i Hesíode també separà totes dues coses. En la poesia anterior, Peà és invocat independentment com a déu de la curació. És igualment difícil separar peà en el sentit de "sanador", de peà en el sentit d'"himne". Aquests himnes eren originalment adreçats a Apol·lo i posteriorment a altres déus relacionats amb ell. Cap al aC, el peà es convertí en una simple fórmula d'adulació, l'objectiu de la qual era implorar protecció contra la malaltia i la desgràcia o bé donar les gràcies després de la protecció. D'aquesta forma, Apol·lo arribà a ser reconegut com a déu de la música. El seu paper com a assassí de Pitó portà la seva associació amb la batalla i la victòria, de la qual cosa procedeix el costum romà que els exèrcits cantessin un peà quan marxaven i abans d'entrar en batalla, quan una flota abandonava el port i també després d'aconseguir una victòria. Els vincles d'Apol·lo amb els oracles semblen també estar relacionats amb el desig de saber el desenllaç d'una malaltia. És el déu de la música i la lira. La curació pertany al seu regne: era el pare d'Asclepi, el déu de la medecina. Les muses eren part del seu seguici, de manera que la música, la història, la poesia i la dansa li pertanyien. Llocs de culte Apol·lo no era gaire usual entre les deïtats olímpiques, però va tenir dos llocs de culte amb força influència: Delos i Delfos. Els cultes de l'Apol·lo Cinti i de l'Apol·lo Piti eren tan diferents que, fins i tot, podien tenir santuaris al mateix lloc. Tot de noms teòfors com Apol·lodor o Apol·loni i ciutats anomenades Apol·lònia apareixen per tot el món grec. El culte a Apol·lo ja s'havia totalment estès quan van començar les fonts escrites, pels volts del 650 aC. Santuaris d'oracles Apol·lo tenia un famós oracle de Delfos i d'altres també força importants a Claros i Brànquidas. El seu altar oracular a Abas (Fòcida), del qual prové l'epítet toponímic Abeu, fou tan important com perquè Cressus el consultés. Entre els principals santuaris d'oracles hi ha: A Dídima, un oracle a la costa d'Anatòlia, al sud-oest de Sardes (Regne de Lídia), en què els sacerdots del llinatge dels brànquides rebien llur inspiració bevent d'una deu curativa que hi havia al temple. A Hieràpolis Bambice (Àsia Menor), segons el tractat De Dea Syria, el santuari de la deessa síria contenia una imatge d'Apol·lo amb túnica i barba. Les endevinacions es feien a partir dels moviments espontanis d'aquesta imatge. A Delos, hi havia un oracle d'Apol·lo Deli durant l'estiu. El hieró (santuari) d'Apol·lo adjacent al Llac Sagrat fou el lloc on es creu que va néixer el déu. A Corint, l'oracle venia de la ciutat de Tenea, de presoners suposadament capturats en la Guerra de Troia. A Basas, prop de Figàlia (Peloponès), va aixecar-s'hi un temple d'Apol·lo per obra d'Ictinos. A Abas (Fòcida). Al temple d'Apol·lo a Delfos, la Pítia s'omplia de pneuma d'Apol·lo, que hom deia que venia d'una deu que hi havia dins de l'àditon. A Patara (Lícia), hi havia un oracle d'Apol·lo en hivern. A Claros, a la costa oest d'Àsia Menor, així com a Delfos, una font sagrada donava un pneuma del qual bevien els sacerdots. A Segesta (Sicília). Altres temples d'Apol·lo A Roma hi havia un temple d'Apol·lo dedicat a Apol·lo Medicus, probablement a prop del temple de la deessa de la guerra, Bel·lona. Temple d'Apol·lo Acti del segle V aC al promontori d'Àccium, a la costa d'Acarnània Temple d'Apol·lo a Termó, a Etòlia Temple d'Apol·lo Agieu a la ciutat de Megalòpolis, a Arcàdia Temple d'Apol·lo a l'illa d'Ortígia, a Siracusa (Sicília) Temple d'Apol·lo a Figàlia, a Arcàdia Temple d'Apol·lo a Corint Temple d'Apol·lo a Delos Temple d'Apol·lo Delfini a Dreros, al nord-est de Creta () Apol·lo romà Els romans adoptaren el culte a Apol·lo dels grecs. Com a déu genuïnament grec, Apol·lo no tenia equivalent directe en la mitologia romana, tot i que els poetes posteriors hi al·ludiren freqüentment com Febus. Hi havia una tradició en què l'oracle dèlfic era consultat des del període dels reis romans durant el regnat de Tarquini el Superb. Amb motiu d'una pesta el 430 aC, s'establí a Roma el primer temple als camps Flaminis, reemplaçant un antic lloc de culte que, a partir de llavors, es va dir l'Apollinar. Durant la Segona Guerra Púnica (212 aC), els Ludi Apollinares foren instituïts en el seu honor, seguint les instruccions d'una profecia atribuïda a Marció. A l'època d'August, que es considerava a ell mateix sota l'especial protecció d'Apol·lo i fins i tot es deia que era el seu fill, el seu culte es desenvolupà i es convertí en un dels principals déus de Roma. Després de la Batalla d'Àccium, que es lliurà a prop d'un santuari d'Apol·lo, August amplià el seu antic temple, li dedicà una porció del botí i instituí jocs quinquennals en honor seu. També va erigir-li un nou temple dedicat al mont Palatí. Els sacrificis i oracions al Palatí dedicats a Apol·lo i Diana constituïen la culminació dels jocs seculars, celebrats en el 17 aC per commemorar l'inici d'una nova era. Mite Explica un mite que Apol·lo va voler competir amb Cupido en l'art de llençar sagetes. Cupido, enfadat per l'arrogància d'Apol·lo, va inventar-se un pla per venjar-se. Va llençar una sageta d'or a Apol·lo, que li va causar una passió incontrolable, i una de plom a Dafne, que li va causar un rebuig amorós. Així que quan Apol·lo va veure un dia la nimfa Dafne es va sentir ferit d'amor i es va llançar a atrapar-la. Però Dafne, que patia l'efecte contrari, li va fugir. La nimfa va córrer i córrer fins que es va cansar, i llavors va demanar ajuda a sa mare. La mare de Dafne, Gea (la terra) va acabar per convertir-la en llorer. Quan Apol·lo va atrapar Dafne, ella ja havia començat el procés de transformació: els peus n'eren les arrels i els cabells les fulles. Apol·lo la va abraçar i es va posar a plorar. I va dir: «Com que no pots ser la meva muller, seràs el meu arbre predilecte i les teves fulles, sempre verdes, coronaran els caps de la gent en senyal de victòria.» Naixement Quan Hera descobrí que Leto estava embarassada i que Zeus era el pare dels futurs fills, va prohibir que donés a llum en terra ferma, o el continent, o qualsevol illa del mar. Mentre Leto buscava on parir, trobà una illa errant, que era en la que la seva germana Astèria havia estat transformada. Aquesta illa, de nom Ortígia, posteriorment va passar a anomenar-se Delos, i és on Leto va poder donar a llum. Després del part, Zeus assegurà Delos al fons de l'oceà. Més tard, aquesta illa fou consagrada a Apol·lo. També s'afirma que Hera segrestà Ilitia, la deessa dels parts, per evitar que Leto donés a llum. Els altres déus enganyaren Hera perquè la deixés anar, oferint-li un collaret d'ambre de vuit metres de llargada. Els mitògrafs coincideixen que primer va néixer Àrtemis i aquesta ajudà la seva mare perquè donés a llum Apol·lo, o que Àrtemis va néixer un dia abans que Apol·lo, a l'illa d'Ortígia, i que ajudà Leto a creuar el mar fins a Delos, l'endemà, per donar-hi a llum Apol·lo. Apol·lo va néixer el 7è dia (ἡβδομαγενης) de Targelió segons la tradició dèlia, o en el mes de Bisi, segons la tradició dèlfica. Els dies 7è i 20è, llunes nova i plena, foren des d'aleshores consagrats a ell. Joventut Quatre dies després de néixer, Apol·lo va matar el drac ctònic Pitó, que vivia a Delfos, a la font de Castàlia. Aquesta font era la que emetia els vapors causants que l'oracle de Delfos fes les profecies. Hera va enviar la serp per perseguir i matar Leto per tot el món. Per protegir la seva mare, Apol·lo va suplicar a Hefest un arc i una sageta. Després de rebre'ls, Apol·lo va arraconar Pitó a la cova sagrada de Delfos, i després de matar-la va ser castigat, ja que Pitó era un fill de Gea. Hera envià aleshores el gegant Tici per matar Leto. Aquesta vegada, Àrtemis va ajudar el seu germà Apol·lo en la protecció de llur mare. Durant la batalla, Zeus va cedir finalment a llur ajuda i va llançar Tici al Tàrtar. Allà va ser subjectat al terra de roca, cobrint nou acres, i una parella de voltors li menjaven el fetge diàriament. Admetos Quan Zeus va abatre el fill d'Apol·lo, Asclepi, amb un raig per ressuscitar Hipòlit d'entre els morts (transgredint així Temis en robar súbdits d'Hades), Apol·lo va matar en venjança els ciclops, que havien creat el raig de Zeus. Apol·lo havia d'haver estat desterrat al Tàrtar per sempre, però en comptes d'aquest càstig, fou condemnat a un any de feina forçada, gràcies a la intervenció de la seva mare, Leto. Durant aquest temps, va treballar de pastor per al rei Admet a Tessàlia. Admetos va tractar-lo bé, i per això el déu va concedir-li grans beneficis. Apol·lo va ajudar Admetos a guanyar Alcestis, la filla del rei Pèlias i, més endavant, va convèncer les moires perquè permetessin Admetos viure més temps del que li corresponia si cap altre ocupava el seu lloc. Però quan arribà l'hora de la mort, els seus pares, que ell havia assumit que estarien disposats a morir en lloc seu, no volgueren ajudar-lo. En canvi, Alcestis va prendre el seu lloc, però Hèracles aconseguí persuadir Tànatos, el déu de la mort, perquè la fes tornar al món dels vius. Durant la Guerra de Troia Apol·lo disparà sagetes infectades amb la pesta en el campament grec durant la Guerra de Troia en resposta a l'insult d'Agamèmnon a Crises, un dels seus sacerdots, la filla del qual, Criseida, havia estat segrestada. Apol·lo exigia el seu alliberament i els aqueus (grecs) van acabar cedint-hi, i provocaren indirectament la fúria d'Aquil·les, que és el tema principal de la Ilíada d'Homer. Quan Diòmedes va ferir Enees, Apol·lo el rescatà. Primer Afrodita, la seva protectora mare, intentà rescatar Enees, però Diomedes la va ferir també. Llavors, Enees fou envoltat per un núvol creat per Apol·lo, qui el portà a Pèrgam, un lloc sagrat de Troia. Apol·lo ajudà Paris a matar Aquil·les guiant la sageta d'arc fins al seu taló. Una interpretació d'aquest motiu és que fou en venjança pel sacrilegi d'Aquil·les en matar Troilo, fill d'Apol·lo amb Hècuba, en el mateix altar del temple a ell dedicat. Níobe Níobe, una reina de Tebes i dona d'Amfíon, va gallejar de la seva superioritat sobre Leto perquè havia tingut catorze fills (els niòbides), set homes i set dones, mentre que Leto només n'havia tingut dos. Apol·lo matà els seus fills mentre practicaven atletisme, tot i llurs súpliques, i Àrtemis les filles. Apol·lo i Àrtemis van fer servir sagetes enverinades per matar-los, tot i que segons algunes versions del mite alguns dels niòbides van ser perdonats (sovint Cloris). Amfíon, en veure morts els seus fills, va suïcidar-se (o bé va ser assassinat per Apol·lo després de jurar venjança). Níobe, dessolada, va fugir al mont Sípil, a l'Àsia Menor, i va convertir-se en pedra mentre plorava. Les seves llàgrimes van formar el riu Aqueloos. Zeus havia convertit tots els habitants de Tebes en pedra, per això ningú no va enterrar els niòbides fins al novè dia, quan els mateixos déus els donaren sepultura. Descendència d'Apol·lo Relacions amoroses Apol·lo és famós per les seves relacions amoroses. Dafne, qui fugint d'ell va demanar ajuda als déus i va ser convertida en un llorer Marpessa, una mortal que el va acabar abandonant per un home, ja que tenia por d'envellir i que ell la rebutgés Leucòtoe, una altra mortal que va acabar convertida en un gira-sol per poder mirar sempre el seu estimat Cirene, amb qui va tenir Aristeu, patró del ramat Hècuba, amb qui va tenir Troilos, qui tingué un paper rellevant en la Guerra de Troia Cassandra, a qui va regalar el do de la profecia Coronis, mare d'Asclepi; Apol·lo descobrí que ella s'havia enamorat d'un altre noi i Àrtemis, o ell mateix, la va matar en venjança. Creüsa, amb qui va tenir Ió Acanta Jacint Ciparís Cal·líope Manto Urània Mèlia Amants femenines Per explicar la relació d'Apol·lo amb Dafne, l'arbre del llorer les fulles del qual empraven les sacerdotesses d'Apol·lo a Delfos, una llegenda fou recollida per Libani, un orador i mag segle IV, que Apol·lo va perseguir una nimfa, Dafne, filla de Peneu. En la narració d'Ovidi per al públic romà, Febus Apol·lo es burla de Cupido per jugar amb una arma pròpia d'homes; aquesta burla fa que la deïtat el ferís amb una sageta daurada. També havia disparat alhora, però, una sageta de plom a Dafne, que a partir d'aleshores sentia repulsió envers Apol·lo. Després d'una fogosa persecució, Dafne va resar a la Mare Terra perquè l'ajudés, i la transformà en un arbre de llorer, consagrat a partir de llavors a Apol·lo. Apol·lo va tenir un afer amb una princesa mortal anomenada Leucòtoe, filla d'Òrcam i germana de Clítia. Leucòtoe s'estimà Apol·lo, qui s'havia disfressat com si fos la seva mare per aconseguir entrar a la seva cambra. Clítia, gelosa de la seva germana perquè volia Apol·lo per a ella, digué a Òrcam la veritat, bo i traint les confidències i la confiança de la seva germana. Enfurismat, Òrcam ordenà que Leucòtoe fos enterrada viva. Apol·lo es negà a perdonar Clítia per trair la seva amant, i ella, afligida, va pansir-se i morir lentament. Apol·lo va transformar-la en una planta d'encens (o bé en un gira-sol). Marpessa va ser segrestada per Idas, però també fou estimada per Apol·lo. Zeus va fer-la escollir entre tots dos, i Marpessa trià Idas pensant que Apol·lo, sent immortal, acabaria cansant-se'n, d'ella, quan es fes vella. Castàlia era una nimfa a qui Apol·lo estimava. Va fugir d'ell i se submergí en la font que hi havia a Delfos al peu del Parnàs, que des d'aleshores s'anomenà font de Castàlia. L'aigua d'aquesta deu era sagrada: es feia servir per a netejar els temples de Delfos i també inspirava els poetes. Apol·lo va tenir amb Cirene un fill anomenat Aristeu, que esdevingué el déu patró de la ramaderia, els arbres fruiters, la caça, l'agricultura i l'apicultura. També fou un heroi de la cultura que ensenyà a la humanitat les tècniques de la ramaderia lletera i l'ús de xarxes i trampes en la caça, així com el conreu de les oliveres. Amb Hècuba, la dona del rei Príam de Troia, Apol·lo va tenir un fill anomenat Troilos. Un oracle profetitzà que Troia no seria derrotada sempre que Troilos arribés a fer els vint anys. Va caure en una trampa i fou assassinat per Aquil·les. El déu també s'enamorà de Cassandra, la filla d'Hècuba i Príam, i germanastra de Troilos. Apol·lo va prometre a Cassandra el do de la profecia per aconseguir seduir-la, però un cop ella el n'aprengué, el rebutjà. Enfurismat, Apol·lo va concedir-li el do de conèixer les tragèdies futures, però alhora la maledicció que ningú no la creuria mai. Coronis, filla de Flègias, rei dels làpites, fou una altra amant d'Apol·lo. Embarassada d'Asclepi, Coronis s'enamorà d'Isquis, fill d'Èlat. Un corb informà Apol·lo d'aquesta aventura. Al començament, no va creure'l i va fer que tots els corbs fossin negres (que abans eren blancs) com a càstig per dir mentides. Quan va descobrir la veritat, envià la seva germana, Àrtemis, perquè matés Coronis (en altres versions, el mateix Apol·lo havia mort Coronis). Com a resultat, també feu sagrats els corbs i els atorgà la tasca d'anunciar morts importants. Apol·lo rescatà el nadó de la pira funerària de Coronis i el donà al centaure Quiró perquè en tingués cura. Flègias va enfadar-se per la mort de la seva filla i incendià el temple d'Apol·lo a Delfos, per això Apol·lo el matà. En l'obra d'Eurípides Ió, Apol·lo engendrava Ió amb Creüsa, la dona de Xutos. Creüsa abandonà Ió al bosc, però Apol·lo demanà a Hermes que salvés el nen i el dugués a l'oracle de Delfos, on fou criat per una sacerdotessa. Una altra de les seves amants fou Acanta, l'esperit de l'arbre d'acant. Després de morir, Apol·lo va transformar-la en una herba amant del sol. Amants masculins Apol·lo, etern kurós imberbe, fou el déu grec que va tenir les relacions homosexuals més prominents. Alguns dels joves amants de la deïtat tingueren tràgiques morts: Jacint fou un dels seus amants masculins. Jacint era un príncep espartà formós i atlètic. Mentre tots dos practicaven el llançament de disc, un disc llançat per Apol·lo fou desviat de la seva trajectòria pel gelós Zèfir i colpejà Jacint al cap, tot matant-lo a l'instant. Quan el jove morí, hom diu que Apol·lo va sentir tanta ira i dolor que va convertir Zèfir en vent perquè mai més no tornés a tocar ni a parlar amb ningú. De la sang de Jacint, Apol·lo creà la flor que duu el seu nom en honor de la seva mort, i les seves llàgrimes van tacar els pètals de la flor amb marques en forma de άί άί, com a símbol etern de lament. El festival de Jacint (Hiacíntia) era una celebració tradicional a Esparta. Un altre amant masculí fou Ciparís, un descendent d'Hèracles. Apol·lo li regalà un formós cérvol domesticat com a company, però Ciparís el matà accidentalment amb un pilum quan jeia dormint entre els matolls. Ciparís demanà a Apol·lo que fes que les seves llàgrimes rodolessin eternament. Apol·lo va accedir a la petició transformant-lo en un xiprer, del qual hom diu que és un arbre representatiu de la tristesa perquè la saba forma petites gotes que semblen llàgrimes regalimant pel tronc. Apol·lo en l'art En l'art, Apol·lo és representat com un home jove, imberbe i atractiu, sovint amb una cítara o un arc en la mà, o recolzat en un arbre. L'Apol·lo de Belvedere és una escultura de marbre que fou redescoberta a finals del i que des del Renaixement fins al ha encarnat els ideals de l'antiguitat clàssica per a Europa. Es tracta d'una còpia hel·lenística o romana d'un original en bronze de l'escultor grec Leocares, feta entre el 350 i el 325 aC. L'estàtua de mida natural anomenada Adonis, trobada el 1780 al jaciment d'una vil·la suburbana prop de la via Labicana al suburbi romà de Centocelle, actualment al Museu Ashmolean (Oxford), és identificada com un Apol·lo pels investigadors moderns. Probablement, mai no va estar destinada al culte, sinó que va ser únicament d'ornamentació i exhibició. En el mosaic del terra romà de finals del d'El Djem (l'antiga Tisdro), es pot identificar un Apol·lo Hèlios pel seu halo lluent, tot i que aleshores fins i tot el déu apareix amb túnica, fet que demostra que ja hi havia influència de l'imperi tardà. Un altre mosaic d'Apol·lo amb halo, d'Hadrument, es troba al Museu de Sussa. Les convencions d'aquesta representació -cap en un costat, llavis lleument oberts, ulls grans, cabells arrissats que cauen pel coll- es desenvoluparen en el aC per representar Alexandre el Gran. A la ciutat de Creta de Dreros, s'hi va trobar una estàtua petita d'Apol·lo realitzada en l'estil orientalitzant de finals del aC (o bé cap al 650 aC), fent servir la tècnica de l'esfirelàton, ço és, martellejant làmines de bronze sobre un nucli de fusta que els donava forma. Té 80 cm i té uns pectorals molt marcats. Actualment, es troba al Museu Arqueològic d'Heraclió. Planes relacionades Carmànor Metagítnia Referències


text: En la mitologia grega, Ares () és el déu de la guerra. Fill de Zeus i d'Hera. Els romans el van identificar amb Mart. Els seus orígens no són hel·lens sinó que provenen de la salvatge regió de Tràcia. Els grecs ja tenien altres déus guerrers, com Atenea, però Ares és diferent. Ares és temperamental, brutal i sanguinari. Per això els grecs, que veneraven l'equilibri i la intel·ligència, mai no li van donar massa importància. En tots els combats que lliura amb Atenea, o fins i tot amb mortals com Hèracles o Diomedes, sempre en surt derrotat. Això mostra com els grecs preferien una combinació de força i intel·ligència a la força bruta d'Ares. En els assumptes amorosos, en canvi, va tenir un enorme èxit. Es va aparellar amb deesses (p. ex. Afrodita), nimfes (Harmonia) i mortals (p. ex. Aglauros) i va tenir nombrosos fills. Els més famosos són Eros, Deimos, Fobos, Ànteros i les Amazones. Sol ser representat dalt d'un carro de guerra. Té l'elm d'or, porta escut, està cobert d'una armadura de bronze i el seu braç és poderós i incansable. Sol anar acompanyat de Deimos (el terror), Fobos (el pànic) i per la seva germana Enió (l'horror). Etimologia Tradicionalment s'ha relacionat el nom d'aquest déu amb la paraula grega ἀρή (arē), la versió en dialecte jònic del terme dòric ἀρά (ara), que té les accepcions «maleir, destrucció, ruïna».<ref>Georg Autenrieth, 'A Homeric Dictionary article «ἀρή»</ref> Walter Burkert opina que la paraula tenia antigament un significat més abstracte relacionat amb «el gruix de la batalla». R. S. P. Beekes ha suggerit també un origen arcaic, anterior a l'idioma grec. De fet, les primeres formes escrites identificades amb aquest nom s'han trobat en micènic, poble que feia servir el sistema d'escriptura lineal B i equival a la forma sil·làbica a-re. La paraula Areios, derivada d'Ares, és un epítet que de vegades acompanya el nom d'altres déus per a indicar que estan implicats en una guerra: Zeus Areios, Atena Areia, Afrodita Areia. En el poema èpic Ilíada, la paraula ares és emprada com a nom comú i sinònim de «batalla». Caràcter Per a entendre el caràcter d'Ares, els mitòlegs proposen comparar-lo amb Atena. Ares representava la brutalitat de la guerra, en oposició a Atena una altra deessa grega invocada en temps de guerra però representant l'estratègia. Ares estimava la guerra en si mateixa, Atena perquè aportava llibertat o independència. Aquest aspecte es pot veure també en comparació amb Eris i Zeus. Mentre que Eris crida els homes a la batalla i Zeus la dirigeix, Ares simplement està al mig gaudint de la violència. Ares tenia dues funcions, per una banda era invocat per a imbuir de coratge i ferocitat als guerrers ja en ple combat, i per altra era invocat per a desitjar la destrucció sense pietat dels enemics enviant plagues i epidèmies. Generalment se'l representava amb atributs de guerrer: casc, escut, llança. De vegades feia venir del santuari de les Amazones a la costa de la mar Negra, una bandada d'ocells, els Ocells del llac Estimfal les plomes dels quals es clavaven com a dards, eren els anomenats Ornithes Areioi.Gai Juli Higí Fabulae 30 El caràcter agressiu d'Ares feia que en les llegendes mitològiques no fos gaire benvolgut pels altres déus de l'Olimp. A la Ilíada Ares és ferit per Diomedes, el qual compta amb els suport d'Atena, i els seus brams expressant dolor són comparables als de mil guerrers ferits alhora. També Hèracles va lluitar contra ell a causa del seu fill Cicne i el va vèncer. Culte A Grècia hi havia diversos temples on se li oferien sacrificis. El caràcter guerrer d'Ares va portar a pensar que era procedent de Tràcia o bé tenia la seva residència allà. De fet, a Escítia (Tràcia) era on estava el seu temple principal.Ovidi Ars Amatoria II, 585 En aquest temple en lloc d'una estàtua hi havia una espasa i se li sacrificaven cavalls o bestiar o fins i tot persones. També era venerat a la Còlquida on es deia que hi havia una illa consagrada a ell (el nom de l'illa variava segons les versions: Aretias, Aria, o Chalceritis).Plini el Vell Naturalis Historia VI, 12 A Atenes tenia un temple, a prop de l'àgora, que contenia una estàtua feta per Alcàmenes. Aquest temple va ser traslladat als afores en temps d'August i rebatejat amb el nom de Mars Ultor, ja que els romans el van identificar amb el déu Mart. També era venerat a Tegea, a Olímpia, a Tebes. A Esparta hi havia una estàtua dins el seu temple que el representava encadenat, potser representant que els ciutadans desitjaven que el seu esperit guerrer no els abandonés mai. També els espartans, com els tracis, li oferien sacrificis humans. En la majoria de les ciutats on hi havia un temple dedicat a Ares, acostumava a estar als afores com a advertiment als forasters que veneraven aquest déu i, en conseqüència, n'estaven protegits. Mites Naixement A les llegendes més antigues es diu únicament que era fill de Zeus i Hera.Hesíode Teogonia, 921 Posteriorment va circular una altra versió segons la qual Hera va concebre Ares després d'haver tocat una determinada flor, història que sembla una imitació de la llegenda sobre el naixement d'Hefest. Amants i descendència Va ser amant de diverses dones, nimfes i deesses, la preferida va ser Afrodita, la qual se sentia atreta per la seva masculinitat i bellesa preferint-lo al seu marit Hefest. Només Persèfone no va cedir a les seves tàctiques seductores. Segons una tradició tardana es va casar amb Eos, motiu pel qual va ser víctima de la ira d'Afrodita. També va ser el pare d'un drac, Ares va sembrar unes dents i en va sorgir una bèstia que atacava la gent. Per defensar-se Cadme va haver de matar el drac i després per congraciar-se amb Ares es va casar amb la seva filla Harmonia, llavors Cadme va fundar la ciutat de Tebes. Acompanyants Acostumava a anar acompanyat en les batalles de les seves germanes Eris (la discòrdia) i Enió (la destructora) i dels seus fills Deimos (el terror) i Fobos (el pànic). Enyalius, era el seu fill preferit, resultat de la seva unió amb Enió, i de vegades eren adorats com un sol déu. També podia anar acompanyat de Kydoimos, el qual donava confusió al ple de la batalla; Makhai, l'esperit de la massacre; Hysminai, l'assassinat; Alala, la personificació del crit de guerra. Fora del combat,la seva germana Hebe li preparava banys. Segons Pausànias, els habitants de Therapnes (Esparta) reconeixien a Tero com a la seva dida. Areòpag Hi ha un mite que explica l'origen del nom Areòpag, un turó de la ciutat d'Atenes. Ares va matar un fill de Posidó dit Halirroti en venjança per haver violat una de les seves filles. Posidó va demanar que fos jutjat pels déus de l'Olimp i ells es van reunir en aquest turó per fer-ho i finalment el van exculpar. Els atenencs en memòria d'aquest esdeveniment van posar al lloc el nom d'Ἄρειος Πάγος (areios pagos, «roca d'Ares»). Ares i els gegants Un antic mite, narrat a la Ilíada per la deessa Dione a la seva filla Afrodita, diu que els Aloïdes, dos germans gegants anomenats Otis i Efialtes, van encadenar Ares i el van ficar dins d'una gerra de bronze. Allà hi va estar tretze mesos, un any lunar fins que la madrastra dels Aloïdes ho va fer saber a Hermes, que el va alliberar mentre Àrtemis distreia els dos gegants amb un engany, perquè es matessin entre ells. A les Dionisíaques de Nonnos, a la guerra entre Cronos i Zeus, Ares va matar un fill gegant sense nom d'Equidna que estava aliat amb Cronos, i descrit com que escopia un «verí horrible» i tenir els peus de «serp». A les Metamorfosis d'Antoninus Liberalis del , quan el monstruós Tifó va atacar l'Olimp els déus es van transformar en animals i van fugir a Egipte; Ares es va transformar en un peix, el Lepidotus (sagrat per al déu de la guerra egipci Anhur). El text grec koiné de Liberalis és un epítom "completament inartístic" de l'ara perduda "Heteroeumena" de Nicandre ().Francis Celoria assenyala que a les Metamorfosis d'Ovidi, Venus [l'equivalent romà d'Afrodita], s'amaga com un peix. Vegeu Celoria, Francis, Antoninus Liberalis, The Metamorphoses of Antoninus Liberalis, A Translation with a Commentary, 1992, pàg. 87, 186, llibre electrònic publicat el 24 d'octubre de 2018, Londres, Routledge, DOI https://doi.org/10.4324/9781315812755 Guerra de Troia Al començament de la guerra de Troia, Ares promet a Atena lluitar al bàndol dels aqueus, però després Afrodita el va persuadir de lluitar a favor dels troians. Quan Diomedes el va reconèixer entre els combatents, va ordenar als seus homes la retirada. Atena es va queixar al seu pare Zeus, ja que la lluita era massa desigual si hi havia Ares a la guerra. Zeus va accedir que el fessin fora, llavors Atena va dir a Diomedes que tornés a l'atac i no tingués por d'enfrontar-se a Ares. Quan Ares va ser amenaçat per la llança de Diomedes, va acceptar la decisió de Zeus i va marxar a l'Olimp, però va estar a punt de tornar quan va sentir que el seu fill Ascàlaf havia mort en combat. Mart La contrapart més propera d'Ares entre els déus romans és Mart, un fill de Júpiter i Juno, preeminent entre els déus militars de l'exèrcit romà però originàriament una deïtat agrícola. Com a pare de Ròmul, el llegendari fundador de Roma, a Mart se li va donar un lloc important i digne a la antiga religió romana, com a deïtat tutelar de tot l'estat romà i el seu poble. Sota la influència de la cultura grega, Mart es va identificar amb Ares, però el caràcter i la dignitat de les dues divinitats diferien fonamentalment.Paul Rehak i John G. Younger, Imperium and Cosmos: Augustus and the Northern Campus Martius (University of Wisconsin Press, 2006), pàg. 11–12. Mart va ser representat com un mitjà per assegurar la pau, i va ser un pare (pater)'' del poble romà. En una tradició, va ser el pare de Ròmul i Rem a través de la seva violació de Rea Sílvia. En un altre, la seva amant, la deessa Venus, va donar a llum a Enees, el príncep i refugiat de Troia que va «fundar» Roma diverses generacions abans que Ròmul. En l'hel·lenització de la literatura llatina, els mites d'Ares van ser re-interpretats pels escriptors romans sota el nom de Mart. Els escriptors grecs quan eren sota el domini de l'Imperi Romà també van registrar pràctiques de culte i creences relatives a Mart amb el nom d'Ares. Així, a la tradició clàssica del posterior art i literatura occidentals, la mitologia de les dues figures més tard es va fer pràcticament indistingible. Renaixement i representacions posteriors A les obres d'art del Renaixement i de l'època neoclàssica, els símbols d'Ares són una llança i un casc, el seu animal és un gos i el seu ocell és el voltor. A les obres literàries d'aquestes èpoques, Ares és substituït pel Mart romà, un emblema romàntic del valor viril més que del cruel i assedegat de sang de la mitologia grega. Referències Bibliografia


text: Atena o Atenea (grec antic: Ἀθηνᾶ, Athenà; Ἀθήνη, Athene; o Ἀθάνα, Athana), en algunes circumstàncies també anomenada amb epítets tals com Pal·les/Pal·las, és una deessa de l'antiga Grècia associada amb la saviesa, l'artesania (com ara el teixit i la ceràmica) i alhora també de la guerra. A més a més, va exercir també de deessa protectora de la ciutat d'Atenes, ciutat de la qual probablement va rebre el seu nom i que hostatja el Partenó de l'Acròpoli d'Atenes —centre de culte a aquesta deessa en l'Antiguitat. Des del seu origen com a deessa palatina egea, Atena va estar estretament associada amb la ciutat i de fet és la divinitat tutelar d'Atenes. Dos dels seus epítets grecs van ser Polias i Polioukhos (ambdós derivats de polis, «ciutat estat») i els seus temples se situaven habitualment sobre l'acròpoli fortificada a la part central de la ciutat. Altres ciutadelles de diversos nuclis d'Esparta, Mègara i Argos també tenien temples que lloaven Atena. Es tracta d'una de les sis deesses principals del Panteó grec, que més tard va ser sincretitzada amb la deessa Minerva per la mitologia romana. Els principals símbols que se li associen són el mussol d'Atena, l'olivera, la serp i el gorgoneion. En l'art, es representa generalment amb un casc mentre sosté una llança. Com a patrona de l'artesania, del teixit i alhora dels ferrers i dels vaixells, Atena també era coneguda amb l'epítet Ergáne. Aquesta també és una vessant de deessa guerrera, de la qual hom pensa que va liderar soldats de batalla encarnada en el mite d'Atena Prómakhos. El seu principal festival a Atenes van ser les Panatenees, celebrades durant el mes d'Hecatombeon —pertanyent a mitjans d'estiu— i que van esdevenir la celebració més important del calendari àtic. Des del Renaixement, Atena s'ha convertit en un símbol internacional de la saviesa, les arts i l'aprenentatge clàssic. Artistes occidentals i al·legoristes de diverses etapes històriques l'han emprat sovint com a símbol de la llibertat i de la democràcia. Etimologia Atena està associada a la ciutat d'Atenes. El nom de la ciutat en grec antic és (Athȇnai), un topònim plural, que designa el lloc on, segons el mite, presidia l'Atena, una confraria dedicada al seu culte. En l'antiguitat, els estudis van argumentar si Atena portava el nom d'Atenes o Atenes després d'Atena. Ara els estudis generalment estan d'acord que la deessa pren el seu nom de la ciutat; la terminació -ene és comuna en noms de llocs, però rara per a noms persones. Testimonis de diferents ciutats de l'antiga Grècia avalen que les deesses de ciutats semblants eren adorades en altres ciutats i, com Atena, prenien els seus noms de les ciutats on eren adorades. Per exemple, a Micenes hi havia una deessa anomenada Mykene, la germandat de la qual era coneguda com a Mykenai, mentre que a Tebes una deïtat anàloga es deia Teba, i la ciutat es coneixia amb la forma plural Thebai (o Thebes, en anglès, on la 's' és la formació del plural). El nom Atena és probablement d'origen pregrec perquè conté el morfema presumiblement pregrec -ān-. En el seu diàleg Cràtil, l'antic filòsof grec Plató (428–347 aC) dona algunes etimologies més aviat imaginatives del nom d'Atena, basades en les teories dels antics atenesos i les seves pròpies especulacions etimològiques. Així, Plató creia que el nom d'Atena derivava del grec, Atheonóa, que els grecs posteriors van racionalitzar com de la ment de la divinitat. Per altra banda, l'orador del segle II dC Publi Eli Aristides va intentar derivar símbols naturals de les arrels etimològiques dels noms d'Atena per ser èter, aire, terra i lluna. Orígens Atena era originàriament la deessa egea del palau, que presidia l'artesania domèstica i protegia el rei. Una única inscripció grega micènica (a-ta-na po-ti-ni-ja) apareix a Cnossos a les taules lineals B de l'època minoica tardana II «Sala de les tauletes del carro»; aquests comprenen el primer arxiu Lineal B de qualsevol lloc. Encara que Athana potnia es tradueix sovint com 'Senyora Athena', també podria significar 'la Potnia d'Athana', o la Dama d'Atenes. Tanmateix, qualsevol connexió amb la ciutat d'Atenes a la inscripció de Cnossos és incerta. Una sèrie de signes (a-ta-no-dju-wa-ja) apareix al corpus encara no desxifrat de tauletes Lineal A, escrites en la llengua minoica no classificada. Això podria estar relacionat amb les expressions micèniques Lineal B (a-ta-na po-ti-ni-ja) i (di-u-ja o di-wi-ja) Diwia, 'de Zeus' o, possiblement, relacionat amb una deessa homònima, donant lloc a una traducció 'Atenea de Zeus' o 'Atenea divina'. De la mateixa manera, en la mitologia grega i la tradició èpica, Atena figura com una filla de Zeus. Un fresc Micènic representa dues dones estenent les mans cap a una figura central, que està coberta per un enorme escut; això pot representar la deessa guerrera amb el seu pal·ladi, o el seu pal·ladi en una representació anicònica. En el «fresc de la processó» de Cnossos, que va ser reconstruït pels micènics, sembla que dues files de figures que transporten vaixells s'ajunten davant d'una figura central, que probablement és la precursora minoica d'Atena. L'erudit de principis del Martin Persson Nilsson va argumentar que les figuretes de la deessa serp minoica són les primeres representacions d'Atena. Nilsson i altres han afirmat que, en els primers temps, Atena era una òliba o una deessa ocell en general. En el tercer llibre de l'Odissea, pren la forma d'una àguila marina. Els defensors d'aquesta visió argumenten que va deixar caure la seva màscara profilàctica de mussol abans de perdre les ales. «Atena, en el moment en què apareix a l'art», comenta Jane Ellen Harrisson, «ha deixat completament la seva forma animal, ha reduït les formes que una vegada portava de serps i ocells a atributs, però de tant en tant en pintures de gerros de figures negres encara apareix amb ales». En general s'acorda que el culte d'Atena conserva alguns aspectes de la deessa transfuncional protoindoeuropea. El culte d'Atena també pot haver estat influenciat per les deesses guerreres del Pròxim Orient com la semítica oriental Ixtar i l'ugarítica Anat, ambdues sovint retratades portant armes. L'estudiós clàssic Charles Penglase assenyala que Atena s'assembla a Inanna en el seu paper de «deessa guerrera terrorífica» i que ambdues deesses estaven estretament vinculades amb la creació. El naixement d'Atena del cap de Zeus pot derivar-se del mite sumeri anterior del descens i retorn d'Inanna a l'Inframón. Plató assenyala que els ciutadans de Sais a Egipte adoraven una deessa coneguda com Neith, a qui identifica amb Atena. Nith era l'antiga deessa egípcia de la guerra i la caça, que també estava associada amb el teixit; el seu culte va començar durant el període predinàstic egipci. A la mitologia grega, es va informar que Atena va visitar llocs mitològics al nord d'Àfrica, com ara el riu Tritó de Líbia i la plana Flegrea. A partir d'aquestes similituds, el sinòleg Martín Bernal, va crear la hipòtesi "Atena Negra", que afirmava que Neith era portat a Grècia des d'Egipte, juntament amb «un nombre enorme de trets de la civilització i la cultura del tercer i segon mil·lenni». La hipòtesi de l'"Atena Negra" va provocar una controvèrsia generalitzada cap al final del segle XX, però ara ha estat àmpliament rebutjada pels estudiosos moderns. Cultes Culte panhel·lènic i antenenc En el seu aspecte d’Atena Polias, Atena era venerada com la deessa de la ciutat i la protectora de la ciutadella.A Atenes, la Plynteria, o "Festa del Bany", s'observava cada any al final del mes de Thargelion. El festival va durar cinc dies. Durant aquest període, les sacerdotesses d'Atena, o plintrides, van realitzar un ritual de neteja dins de l'Erectèon, un santuari dedicat a Atena i Posidó. Aquí es va despullar l'estàtua d'Atena, es va rentar la seva roba i es va purificar el cos. Atena era adorada en festivals com Calceia com Atena Ergane, la patrona de diversos oficis, especialment el teixit.També era la mecenes dels treballadors del metall i es creia que ajudava en la forja d'armadures i armes. Durant el final del , el paper de deessa de la filosofia es va convertir en un aspecte important del culte d'Atena. Com Atena Prómakhos, es creia que portava els soldats a la batalla.Atena representava el costat estratègic i disciplinat de la guerra, en contrast amb el seu germà Ares, el patró de la violència, la sed de sang i la matança: "la força bruta de la guerra". Es creia que Atena només donava suport a aquells que lluitaven per una causa justa i es pensava que veia la guerra principalment com un mitjà per resoldre el conflicte. Els grecs tenien molta més estima a Atena que Ares.Atena va ser adorada especialment en aquest paper durant les festes de les Panatenees i Pambeòcia, ambdues destacades mostrades de destreses atlètiques i militars. Com a patrona dels herois i guerrers, es creia que Atena afavoria aquells que utilitzaven l'astúcia i la intel·ligència en lloc de la força bruta. En el seu aspecte de donzella guerrera, Atena era coneguda com Parthenos (Παρθένος 'verge'),perquè, com les seves companyes deesses Artemisa i Hèstia, es creia que romania perpètuament verge. El temple més famós d'Atena, el Partenó de l'Acròpoli d'Atenes, pren el seu nom d'aquest títol. Segons Karl Kerényi, un estudiós de la mitologia grega, el nom Parthenos no és només una observació de la virginitat d'Atena, sinó també un reconeixement del seu paper com a encarregada de fer complir les regles de la modèstia sexual i el misteri ritual. Fins i tot més enllà del reconeixement, els atenesos van atribuir el valor de la deessa basant-se en aquesta puresa de virginitat, que van defensar com un rudiment del comportament femení. L'estudi i la teoria d'Atena de Kerényi explica el seu epítet virginal com a resultat de la seva relació amb el seu pare Zeus i una part vital i cohesionada del seu personatge al llarg dels segles. Aquest paper s'expressa en diverses històries sobre Atena. Marí de Flàvia Neàpolis informa que quan els cristians van treure l'estàtua de la deessa del Partenó, una bella dona va aparèixer en somni a Procle, un devot d'Atena, i va anunciar que la "Dame d'Atena" volia habitar amb ell. Cultes regionals Atena no només era la deessa patrona d'Atenes, sinó també era la deessa d'altres ciutats, com ara, Argos, Esparta, Gortyn, Lindos i Larisa. Els diversos cultes d'Atena eren tots branques del seu culte panhel·lènic. Aquests cultes eren portals d'una socialització uniforme, fins i tot, més enllà de Grècia continental. Atena solia ser equiparada amb Afaia, una deessa local de l'illa d'Egina, originalment de Creta, i també va ser associada amb Àrtemis i la Nimfea Britomartis. Arcàdia, era assimilar amb l'antiga deessa Alea i adorada com Atena Àlea. També, hi van haver santuaris dedicats a Atena Alea que estaven situats a les ciutats Lacònia de Mantineia i Tègea. El temple d'Atena Alea, situat a Tegea, va ser un centre religiós i important de l'antiga Grècia. El geògraf Pausànies va ser informat que els temenos havien estat fundats per Aleus. Atena posseïa d'un gran temple a l'Acròpoli d'Esparta, on era venerada com a Poliouchos i Khalkíoikos ("de la Casa dels Brazen", sovint llatinitzada com a Chalcioecus). Aquest epítet podria haver estat fet de bronze i les parets del mateix temple també hi podrien estar. El tèmple era un temple d'estil jònic. El temple Atena Polias va ser construït a la ciutat de Priene al . Va ser dissenyat per Piteus de Pirene, el mateix arquitecte que va dissenyar el Mausoleu d'Halicarnàs. El temple, va ser dedicat per Alexandre el Gran i va tenir una inscripció del temple en què declara que la seva dedicació es troba actualment al British Museum. Mitologia En la mitologia grega, es creu que Atena va néixer de la templa del seu pare Zeus. En el mite de la fundació d'Atenes, Atena va superar Posidó en una competició sobre el patronatge de la ciutat mitjançant la creació de la primera olivera. És coneguda també com a Atena Partenos («Atena la Verge», atès que segons un mite àtic arcaic el déu Hefest va provar de violar-la però no ho va aconseguir, resultant en Gaia donant a llum a Erictoni, un important heroi fundador d'Atenes. Atena era la deessa patrona de l'esforç heroic; es creia que havia ajudat els herois Perseu, Heracles, Bel·lerofont i Jàson. Juntament amb Afrodita i Hera, Atenea va ser també una de les tres deesses que van donar lloc a l'inici de la Guerra de Troia. A més a més, Atena té un paper molt actiu en els poemes èpics de la Ilíada —en la qual ajuda els aqueus— i en l'Odissea, on hi actua de consellera divina d'Odisseu. En els escrits posteriors del poeta romà Ovidi, Atena va competir contra el mortal Aracne en una competició de teixir, després de transformar Aracne en la primera aranya. Ovidi també hi descriu com va transformar Medusa en un Gorgon després de veure que era violada per Posidó en el seu temple. Naixement d'Atena Filla de Zeus i de Metis. La història del seu naixement és curiosa. Urà i Gea van advertir Zeus que si Metis tenia una filla, després tindria un fill que el destronaria. Quan Zeus es va adonar que la seva dona estava embarassada, se la va empassar sencera. Llavors, arribat el moment del part, Zeus va patir un terrible mal de cap, tan fort que va ordenar a Hefest que li obrís el cap d'una destralada i així va néixer Atena, ja adulta i armada. Va tenir un paper important en la lluita contra els gegants lluitant al costat de Zeus i la resta de déus olímpics. Va matar Pal·lant i Encèlad. Va treure la pell del primer i se'n va fer una cuirassa, l'Ègida. Al segon el va perseguir fins a Sicília i el va immobilitzar llençant-li al damunt l'illa sencera. Disputa amb Posidó Posidó, déu del mar, i Atena, es van disputar la protecció de la ciutat d'Atenes. Per decidir quin dels dos s'hi imposaria, tots dos van fer un regal i van deixar que els atenencs decidissin quin els complaïa més. Atena va regalar a la ciutat una olivera, mentre que Posidó hi va fer brollar una font d'aigua salada. Els atenencs van preferir el regal d'Atena, ja que era molt més útil. Atena i Aracne Un altre mite relacionat amb Atena té a veure amb la gelosia. El déus eren molt gelosos de la seva superioritat envers els mortals i s'ofenien molt fàcilment quan aquests pretenien superar-los. Això és el que va fer una teixidora anomenada Aracne. El seu art era exquisit. Un dia va exhibir un tapís tan ben elaborat que tant ella com tothom que el veia opinava que la seva destresa superava fins i tot la de la dea Atena. Aquesta, incrèdula, baixà a la terra a veure el tapís en persona i el que va veure la va meravellar i horroritzar a la vegada. Efectivament, aquell tapís superava qualsevol de les seves obres. Furiosa per la gelosia, el destruí. Quan Aracne veié la seva obra mestra perduda, se suïcidà penjant-se d'un arbre. Atena tenia prou sentit comú per adonar-se de la injustícia de la seva mort, de manera que la perdonà parcialment. Li retornà la vida, però convertint-la en aranya, de manera que tant ella com els seus descendents podrien teixir i teixir per sempre, però una obra que ningú mai no admiraria. La poma de la discòrdia Un altre mite molt relacionat amb la deessa és el que marca l'origen de la guerra de Troia. A les noces de Peleu i Tetis, a les quals assistien molts dels déus, Eris, dea de la discòrdia, llençà una poma d'or amb aquestes paraules gravades: «Per a la més bella». De seguida, tres deesses reclamaren la poma com a seva: Hera, Atena i Afrodita. Per tal de decidir a qui pertanyia la poma de la discòrdia i, per tant, qui n'era la més bella, s'escollí Paris, el jove fill del rei Príam de Troia. Les tres dees intentaren subornar-lo. Hera oferí a Paris poder, Atena saviesa i gloria militar i Afrodita el temptà amb la dona més bella de la terra, Helena. Paris es decidí per Afrodita. Aquest incident fou l'inici de la guerra de Troia, ja que Afrodita ajudà Paris a enamorar i raptar Helena. Atena i Hera, en canvi, donarien suport als grecs en la futura guerra i Afrodita seria la protectora de Paris i els troians. Art clàssic Atena apareix freqüentment en l'art clàssic grec, inclosa en monedes i pintures sobre ceràmica. Destaca especialment en obres produïdes a Atenes. En les representacions clàssiques, Atena sol ser representada dreta, portant un quitó de cos sencer. Més freqüentment també sol ser representa vestida amb una armadura com un soldat masculí i amb un casc corinti aixecat sobre el seu front. El seu escut suporta l'ègida amb el cap de la Gorgona (gorgoneion) al centre i serps al voltant del seu cap. De vegades es mostra portant l'ègida com a capa. Com Atena Promachos, es mostra alçant una llança.Les escenes en què es va representar Atena inclouen el seu naixement del cap de Zeus, la seva batalla amb els Gegants, el naixement de Erichthonius i el Judici de París. L'Atenea de dol o Atenea meditant és una famosa escultura en relleu citada al voltant del 470-460 aC que ha estat interpretada com a representant de Atenea Polies. La representació clàssica més famosa d'Atenea va ser l'Atenea Partenos, una estàtua d'or i ivori d'11,5 m (38 peus) ara perduda al Partenó creada per l'escultor atenès Fídies. Les còpies revelen que aquesta estàtua representava a Atenea sostenint el seu escut a la mà esquerra amb Nike, la deessa alada de la victòria, dempeus en la dreta. Atenea Polias també està representada en un relleu neoàtic que es conserva en el Museu de Belles arts de Virgínia, que la representa sostenint un mussol a la mà i portant el seu característic casc corinti mentre dona suport al seu escut contra un pilar rectangular pròxim. Notes Referències Bibliografia AGHION, Irène. «Gods and heroes of classical antiquity». París: Flammarion, 1996. . BECIC, Ivan M. «Za dinar ili za krunu - ko je dobio, a ko izgubio». Istorija 20. veka, 31, 2/2013, 01-08-2013, pàg. 41–58. DOI: 10.29362/ist20veka.2013.2.bec.41-58. ISSN: 0352-3160. BEARDSLEY, Tim «Fine Grain». Scientific American, 267, 4, 1992-10, pàg. 114–115. DOI: 10.1038/scientificamerican1092-114. ISSN: 0036-8733. BERLINERBLAU, Jacques. Heresy in the University : the Black Athena controversy and the responsibilities of American intellectuals. New Brunswick, N.J.: Rutgers University Press, 1999. . BERLIN, Heidelberg: Springer Berlin Heidelberg, 2004, p. 123–124. BOCK, Marlene. „Das halbstrukturierte-leitfadenorientierte Tiefeninterview“. Wiesbaden: VS Verlag für Sozialwissenschaften, 1992, p. 90–109. . EINSTEIN, Alfred,. A zenei nagyság. Európa Könyvkiadó, 1990. FAVRE, Robert «Le Duc de Saint-Simon en extase». Cahiers Saint Simon, 11, 1, 1983, pàg. 43–46. DOI: 10.3406/simon.1983.1024. ISSN: 0409-8846. GRIMAL, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008. GOLDHILL, Simon. Reading Greek Tragedy. Cambridge University Press, 1986-05-08. . HANSEN, William F. Classical mythology : a guide to the mythical world of the Greeks and Romans. Oxford: Oxford University Press, 2005. . HERÒDOT. Històries. Oxford University Press, 1998-03-05. HERRINGTON, J. Lynwood; EDWARDS, Leonard W. «Ganglion Cysts Arising in Unusual Locations*». Annals of Surgery, 142, 5, 1955-11, pàg. 900–903. DOI: 10.1097/00000658-195511000-00020. ISSN: 0003-4932. JÖHRENS, Gerhard. Der Athenahymnus des Ailios Aristeides : mit einem Anhang zum Höhepunkt der Athena und Testimonien zur allegorischen Deutung der Athena. Bonn: Habelt, 1981. . KERÉNYI, Karl «Griechisches aus Properz’ Heimat». Symbolae Osloenses, 29, 1, 1952-01, pàg. 110–113. DOI: 10.1080/00397675208590445. ISSN: 0039-7679. LIU, Yan; SHINGLEY, J.; HURWIT, K. «Iridescent Color of a Shell of the Mollusk Pinctada Margaritifera Caused by Diffraction». Optics Express, 4, 5, 01-03-1999, pàg. 177. DOI: 10.1364/oe.4.000177. ISSN: 1094-4087. MALLORY, J. P.. The Oxford Iintroduction to Proto Indo European and the Proto Indo European World. New York: Oxford University Press, 2006. . NARDELLI, J.-F. «BLACK ATHENA III - M. Bernal Black Athena. The Afroasiatic Roots of Classical Civilization. Volume III: the Linguistic Evidence. Pp. xxviii + 807, ill., maps. New Brunswick, NJ: Rutgers University Press, 2006. NILSSON, Martin P. The Minoan-Mycenaean religion and its survival in Greek religion.. 2d, rev. ed. New York,: Biblo and Tannen, 1971. . PENGLASE, Charles. Greek myths and Mesopotamia : parallels and influence in the Homeric hymns and Hesiod. London: Routledge, 1994. . PUHVEL, Jaan. Comparative mythology. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1987. . RUCK, Carl A. P.. The world of classical myth : gods and goddesses, heroines and heroes. Durham, NC: Carolina Academic Press, 1994. . SCHMITT, Pauline «Athéna Apatouria et la ceinture: les aspects féminins des Apatouries à Athènes». Annales. Histoire, Sciences Sociales, 32, 6, 1977-12, pàg. 1059–1073. DOI: 10.3406/ahess.1977.293883. ISSN: 0395-2649. VENTRIS, Michael. Documents in Mycenaean Greek : Three Hundred Selected Tablets from Knossos, Pylos and Mycenae with Commentary and Vocabulary.. Cambridge: Cambridge University Press, 2015. . WALTON, Francis R.; NILSSON, Martin P. «Geschichte der griechischen Religion. Vol. 2: Die hellenistische und römische Zeit». The Classical Weekly, 46, 4, 1952, pàg. 56. DOI: 10.2307/4343267. ISSN: 1940-641X


text: Lendevinació (del llatí divinare 'preveure', 'ser inspirat per déu', en relació amb divinus, 'diví') és el procés pel qual s'arriba al coneixement de coses ocultes, procés considerat com una part de la màgia i que en moltes societats està íntimament lligat a la religió. Els qui la practiquen són els 'endevins', que utilitzen diverses tècniques codificades per tal d'aconseguir aquests coneixements. Segons Plató i Ciceró, el qual va estudiar la qüestió en la seva obra De divinatione, es poden distingir dues branques principals en l'endevinació: la clarividència, natural i intuïtiva, i la màntica, tècnica i inductiva. Així i ha els endevins 'clarividents', que es considera que tenen un 'do', i els que utilitzen les 'arts endevinatòries' o 'màncies', les quals es classifiquen en funció del mètode emprat, com per exemple l'astrologia (els astres), la cartomància (les cartes), la numerologia (els nombres) o la quiromància (línies de la mà). La visió científica i la dels escèptics consideren en general que es tracta de pseudo-ciències. Història Els somnis s'han considerat premonitoris en moltes cultures: Mesopotàmia, Grècia, Roma, Xina i judeocristiana. Les primeres proves de pràctiques amb finalitat d'endevinació són a la Xina del segon mil·lenni abans de Crist. Es feien unes inscripcions de forma oral sobre unes closques de tortuga i/o escàpules d'ovella i vaca a les quals s'aplicava foc per a causar l'aparició de clavills que eren interpretats pels sacerdots. Les consultes eren sobre temes polítics i militars. S'ha trobat pràctiques d'endevinació a la cultura dels Zhang Zhung. Tipus Es classifiquen en endevinacions directes o automàtiques i endevinacions indirectes o exploratòries. Exemples d'endevinacions automàtiques són: l'astrologia, la quiromància i els auguris. La seua fonamentació és que determinants elements o esdeveniments contenen informació sobre el futur que es pot llegir. Les endevinacions exploratòries consisteixen a llegir les intencions de les divinitats. Exemples són l'Oracle de Delfos i la necromància a l'Odissea. Referències Vegeu també Omikuji, tires de paper d'endevinació aleatòria Os oracular, oracles xinesos de la Dinastia Shang.


text: Guillem Agulló i Salvador (Burjassot, l'Horta Nord, 1974 - Montanejos, l'Alt Millars, 11 d'abril de 1993) era un jove valencià, militant en moviments independentistes d'esquerres, que morí assassinat a mans d'un grup de militants de l'extrema dreta. Concretament, Agulló militava, a la seva mort, a l'organització juvenil de l'esquerra independentista Maulets, de Burjassot i al moviment antiracista i antifeixista SHARP (Skinheads Against Racial Prejudice). També era membre de la grada ultra del Llevant Unió Esportiva Força Llevant. L'any 2020, els pares de Guillem, Guillem Agulló i Lázaro i Carme Salvador, van ser guardonats amb la Creu de Sant Jordi, «pel seu compromís amb la lluita antifeixista i per combatre el creixement de l'extrema dreta, després de la mort del seu fill a mans d'un militant neonazi». Fets La matinada de l'11 d'abril de 1993, Guillem Agulló es trobava a Montanejos, per vacances de Setmana Santa d'acampada amb uns amics, quan foren assaltats per un grup de joves feixistes al crit de «Sieg Heil» i «Viva España», i un d'ells li donà una ganivetada al cor, fet que li causà la mort. Els agressors van marxar cantant l'himne feixista espanyol «Cara al Sol». Els familiars i les organitzacions d'esquerres i independentistes van denunciar que el motiu del crim havia estat polític, ja que els joves que van intervenir en l'assassinat eren coneguts per la seva ideologia espanyolista i feixista i que també sabien de la ideologia antifeixista de Guillem. Tots els partits polítics van condemnar els fets, menys el Partit Popular, Unió Valenciana i la Falange Española. Per l'assassinat van ser arrestats: Gerardo Mora, Juan Manuel Sánchez (àlies el Picha), José Cuñat (àlies el Pollo), Francisco Garcia (àlies el Mody) i Pedro Cuevas (àlies el Ventosa), aquest darrer com a autor material del crim. Tots formaven part del grup valencià d'extrema dreta «Komando Marchalenes IV Reich», denominació en honor del règim nazi. Judici i sentència En el judici del cas, celebrat a Castelló de la Plana, La Plana Alta, l'any 1995, fou força controvertit i originà força polèmica entre els mitjans de comunicació, El jutge acceptà un estrany testimoni ‘X’, presentat per la defensa, que declarà, sota secret, amb un casc posat i darrere d'una mampara. Maulets, que exercia l'acusació popular, es retirà del judici. Finalment el jutge sentencià al confés autor de la ganivetada, Pedro Cuevas «el Ventosa», a 14 anys de presó per homicidi i va absoldre els altres quatre acusats, posats en llibertat una setmana després de la sentència. El jutge despolititzà el cas rebutjant el caràcter ultra de l'assassinat afirmant que fou una "baralla entre xavals". Durant el procés judicial la premsa, encapçalada pel diari Las Provincias dirigit per l'ultra María Consuelo Reyna, engegà campanyes de criminalització de la víctima i dels col·lectius antifeixistes i independentistes als quals pertanyia Guillem. Dels 14 anys de condemna a presó, Pedro Cuevas només en complí quatre per bon comportament. A les eleccions municipals del 27 de maig de 2007 es presentà per les llistes del partit d'ultradreta Alianza Nacional en el número 4 per Xiva de Bunyol. Només va rebre 23 vots, el 0,34% del total de vots. L'any 2013 en l'anomenada "Operació Panzer", fou detingut novament acusat de pertinença a una xarxa neonazi, possessió il·lícita d'armes, robatori i diversos delictes contra la salut pública però fou absolt. D'altra banda, el setmanari valencià El Temps al llarg de tots aquests anys, ha investigat i denunciat el vincle entre el principal grup neonazi que va aparèixer a València, els grups d'ultres d'extrema dreta del València CF i el grup neonazi espanyol Acción Radical. Posteritat La Plataforma per la Impunitat comentà que aquest cas posà en evidència fins on arriba la violència de l'extrema dreta a la Comunitat Valenciana, on entre el 2007 i el 2013 s'havien posat vint artefactes explosius prop de les seus de partits d'esquerres i associacions culturals. El periodista Salvador Enguix emmarca la impunitat d'aquest cas amb la impunitat general que hi ha al País Valencià. Per suportar aquesta tesi assenyala el silenci del PSOE de Joan Lerma respecte el crim, i l'escàs o nul suport institucional a la família de l'assassinat. Anys després es continuà homenatjant-lo i quan es compliren deu, quinze i vint anys de la seua mort hi hagué diverses manifestacions. D'altra banda, diversos grups de música han anat fent cançons per a homenatjar-lo, com ara: «Guillem Agulló» (Cagant Melodies), «No sé què sent» (Feliu Ventura), «No tingues por» (Obrint Pas), «Company Guillem» (Opció k-95), «11 d'abril» (Greska), «11 d'abril del 93» (Odi), «No s'apaguen les estreles» (Xavi Sarrià), «Soldats catalans» (Orgull Roig) o «Sangre por sangre» (Non Servium). El cantant Miquel Gil el va recordar just abans d'interpretar «El jorn dels miserables» al Concert per la Llibertat celebrat el 29 de juny del 2013 al Camp Nou. El 2018, el pare de l'assassinat denuncià en un programa de ràdio d'À Punt que després de l'assassinat la família va continuar rebent amenaces fins i tot durant el 25è aniversari de la mort del seu fill, i els han pintat la casa amb creus cèltiques. Per falta de proves no hi ha hagut cap actuació judicial. Diversos municipis han dedicat carrers i places a l'assassinat. El ple de l'Ajuntament de Vic celebrat el 3 de juny de 2013 va decidir, per unanimitat (CiU, PxC, CUP, PSC, ERC, ICV-EUiA i SI) i a instància de la CUP, dedicar-li un carrer amb el seu nom. El 28 de juny se celebrà un acte d'homenatge a la capital d'Osona amb motiu de la inauguració del passatge, en el que hi participaren els pares de Guillem Agulló, el militant d'Arran Guillem Rovira, i el diputat de la CUP David Fernàndez. El 2016, el ple de l'Ajuntament de Barcelona li dedicà unànimament una declaració institucional per honorar-lo i, el 18 d'abril de 2018, s'aprovà dedicar-li un carrer, gràcies als suports de tots els partits (BComú, PDECat, Cs, ERC, PSC i CUP) excepte el PPC. El 2021, en ocasió del 28è aniversari de la mort d'Agulló i «veient que l'Ajuntament no havia fet res», el col·lectiu L'Anònima - Casal Popular del Clot-Camp de l'Arpa de Barcelona, inicià una campanya amb petició formal al districte, per canviar el nom del carrer del Coronel Santfeliu, vial que ret homenatge a un militar espanyol i, alhora, hi està ubicat el centre social. El 2013, Esquerra Unida intentà portar endavant una declaració institucional per recordar l'assassinat a les Corts Valencianes, però va ser frustrat pel Partit Popular de la Comunitat Valenciana. El 12 d'abril de 2016, les Corts Valencianes van retre homenatge a Guillem Agulló, 23 anys després del seu assassinat, amb una declaració institucional signada per tots els grups parlamentaris (PSPV, Compromís, Podem, PPCV i Cs) i llegida per Enric Morera, president de les Corts. Hi foren presents els pares i la germana d'Agulló i l'exdiputat de la CUP David Fernández, entre d'altres. A través d'aquesta declaració institucional les Corts van crear el Premi Guillem Agulló, concebut per reconèixer «a les persones i les iniciatives destacades en la lluita contra la xenofòbia, el racisme i els delictes d'odi». El premi té caràcter anual, amb lliurament el mes d'abril. El primer guardonat, a títol pòstum, fou l'advocat Daniel Sanjuan Guaita, que havia mort el 24 de gener de 2016. Sanjuan fou membre de la Comissió d'Ajuda al Refugiat del País Valencià (CEAR PV) i de la comissió jurídica de la campanya "CIEs No", a favor del tancament dels Centres d'internament d'estrangers. El premi li fou atorgat per la seva defensa dels drets humans, especialment en l'àmbit de la immigració. El 2017 s'acordà que el passeig central dels Jardins del Real de la ciutat de València portaria el seu nom en memòria seua i d'altres víctimes de crims d'odi. La placa fou arrancada pocs dies després de col·locar-la. El 23 de gener de 2019, el Senat espanyol va aprovar la creació del fons Guillem Agulló, un fons econòmic estatal per a una indemnització a les famílies de víctimes de delictes d'odi. El 10 d'abril de 2021 i en homenatge i record al vint-i-vuitè aniversari de l'assassinat de Guillem Agulló, el col·lectiu Brigades Antifeixistes de Castelló desplegà una gran pancarta a la façana dels antics jutjats de l'Audiència de Castelló -actual edifici Borrull- amb la imatge de Guillem Agulló i el lema ‘Ni oblit ni perdó’ tot denunciant que en aquelles instal·lacions fou on tingué lloc la instrucció del polèmic judici per la mort violenta d'Agulló a mans de l'ultra Pedro Cuevas. Poques hores després del desplegament de dita pancarta, la Policia Nacional d'Espanya requerí la intervenció dels bombers per a rebentar la porta dels antics jutjats i accedí a l'interior de l'edifici Borrull tot procedint a retirar la pancarta. El senador de Compromís Carles Mulet presentà una bateria de preguntes al Ministeri d'Interior espanyol en què demanà per què la policia va entrar a retirar la pancarta d'un edifici sense ús i qui els va autoritzar a entrar-hi, atès que l'edifici Borrull és propietat de la Generalitat. El 12 de maig de 2021, en l'acte de presentació de la línia estratègica que seguiria l'entitat sobiranista Òmnium Cultural en els propers anys, el seu vicepresident, Marcel Mauri, manifestà la voluntat de crear una escola de formació de drets civils i democràcia amb el nom de Guillem Agulló. D'aquesta forma, el 16 d'octubre de 2021, l'organització presentà l'Escola de Formació Guillem Agulló, de la mà del seu president Jordi Cuixart i dos dels seus coordinadors: el periodista i activista David Fernàndez i el politòleg Jordi Muñoz. A l'acte s'anuncià que la primera jornada de debat i reflexió sobre lluita no-violenta estava prevista pel 20 de novembre. Una de les jornades tingué lloc el 18 de febrer de 2022, i de forma telemàtica des de diferents universitats públiques dels Països Catalans, per a tractar sobre noviolència, jovent i moviment estudiantil. El 10 de setembre de 2021, un nou vial urbà reté homenatge al jove assassinat, en concret, al municipi de Vilassar de Dalt (Maresme) amb el «passatge de Guillem Agulló i Salvador». A l'acte d'inauguració hi participà la seva família, especialment el seu pare Guillem Agulló i Lázaro i una de les seves germanes Betlem Agulló i Salvador. El 31 de juliol de 2023, l'Ajuntament de Valls (Alt Camp) aprovà la designació d'un carrer amb el nom de Guillem Agulló, amb els vots a favor de Junts, ERC i CUP, l'abstenció del PSC i el vot en contra de Vox. Un cop aprovada la moció proposada pel nucli de Valls-Alt Camp de l'Assemblea Nacional Catalana, cal que aquesta es notifiqui a l'Institut d'Estudis Vallencs per seguir el procediment. Campanya «La lluita continua» El 28 de novembre de 2019 es va presentar la campanya «La lluita continua», un ambiciós projecte d'iniciativa ciutadana per a fomentar la mobilització social, política i de recuperació de la memòria democràtica que va prendre com a punt de partida la figura del jove antifeixista i independentista. Seguint les previsions, la campanya va organitzar al llarg del 2020: un concert d'homenatge a València i un altre a l'Auditori de Barcelona; un cicle de debats i conferències a les dues ciutats; l'actualització del web Crímenesdeodio.info; la publicació de la novel·la Guillem, de Núria Cadenes, centrada sobretot en l'assetjament que va patir la família d'Agulló; i la pel·lícula La mort de Guillem de Carlos Marqués-Marcet, sobre l'assassinat i el judici. El llibre de Núria Cadenes, publicat el 2020 amb Amsterdam Llibres (Ara Llibres), s'emmarca en el gènere de novel·la documental i consta de tres episodis vinculats a la mort d'Agulló: l'assassinat del jove, el posterior judici i l'impacte social del cas. Aquesta darrera secció és un dels punts més importants de l'obra i s'hi exposa la reacció de part de la societat, en general, i dels seus pares, en particular, amb la premissa compartida de «no contestar l'odi amb més odi», segons manifestà l'autora. En aquest sentit, també assegurà que «quan les persones reaccionem en positiu som capaces de superar les situacions més punyents». L'obra literària va tenir un bona rebuda entre el públic i l'any 2020 va aconseguir el premi a la millor novel·la del festival València Negra, mentre que, l'any 2021, l'autora va guanyar el premi Lletra d'Or gràcies a aquesta obra. En el cas de la pel·lícula, el rodatge va començar el 20 de novembre i va finalitzar el 25 de desembre de 2019, i va comptar amb els guions elaborats per Roger Danès i Alfred Pérez-Fargas, la producció de Lastor Media, SUICAfilms i Batabat, en coproducció amb À Punt Mèdia i TV3. També rebé el suport de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport de la Generalitat Valenciana, l'Institut Valencià de Cultura i l'Institut Català de les Empreses Culturals, i la col·laboració de la Televisió de les Illes Balears, la Conselleria de Participació, Transparència, Cooperació i Qualitat Democràtica de la Generalitat Valenciana i de Verkami. L'estrena es va realitzar el 24 d'agost de 2020 a la secció Malaga première del Festival de Màlaga. El 2 d'octubre es va emetre de forma simultània als canals de televisió À Punt, TV3 i IB3 i el 5 d'octubre va ser projectada al Festival de Cinema d'Espanya de Tolosa de Llenguadoc (Cinespaña). El guardó més significatiu que va obtenir va ser el premi al millor llargmetratge dels Premis de l'Audiovisual Valencià de 2020, una gal·la en la que també es va assolir el premi a la millor actriu protagonista, per a Gloria March, i el premi al millor guió, per a Roger Danès i Alfred Pérez-Fargas. Paral·lelament a la pel·lícula, un grup d'alumnes de l'Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya (ESCAC) va enregistrar el curtmetratge Ni oblit ni perdó com a mostra de suport a la campanya social i política. L'obra de ficció, dirigida per Jordi Boquet, narra el procés de dol de Betlem Agulló deu anys després de l'assassinat del seu germà. Enregistrat a les localitats de Cervera i Burjassot, compta amb un repartiment format per Raquel Ferri (com a Betlem Agulló), Isabel Rocatti (com a Carme Salvador), Marina Alegre (com a Carmina Agulló) i Pep Molina (Guillem Agulló pare). El finançament de l'obra cinematogràfica va ser possible gràcies al micromecenatge a través de la plataforma Verkami. El 5 d'octubre de 2020 es va projectar al Festival de Cinema d'Espanya de Tolosa de Llenguadoc (Cinespaña), i durant aquell mateix any també es va projectar al concurs iberoamericà de curtmetratges del Festival Internacional de Cinema d'Osca. El mateix any va ser guardonada al D'A Film Festival de Barcelona amb el premi del públic al millor curt UIC, i nominada al millor curtmetratge dels Premis Gaudí de 2021. A les 8 del vespre del 12 de maig de 2022 es va retre un concert d'homenatge a Guillem Agulló i a la seva família al Teatre Principal de València, amb el nom de «Concerts per la vida», i que va comptar amb la participació musical de Miquel Gil, Xavi Sarrià, Auxili, Maluks, Smoking Souls, El Diluvi, Feliu Ventura, JazzWoman, Joina, Ebri Knight, Mafalda, Cor de l'Eliana i La Maria. L'acte va comptar amb la col·laboració de la discogràfica Propaganda pel fet! i va ser presentat per la periodista Nerea Sanfe. El concert va tenir, entre el públic, a l'exconseller de Cultura valencià, Vicent Marzà; la síndica de Compromís, Papi Robles; i el director de l'Institut Valencià de Cultura, Abel Guarinos. Commemoració dels 30 anys de l'assassinat El 18 de febrer de 2023 es va commemorar amb una calçotada, al centre social Terra de Benimaclet, els 30 anys de l'assassinat de Guillem Agulló a mans de militants d'extrema dreta. En un moment de la desfilada pel carrer, alguns dels assistents van ser ruixats amb un líquid corrosiu llançat des d'un balcó del mateix carrer, que els va provocar cremades. Era la setena vegada que es feia aquest homenatge en concret, i l'agressió es va produir enmig d'un context marcat per la infiltració d'un policia en els moviments socials del barri. El 23 de febrer el ple de l'Ajuntament de València va condemnar aquesta agressió amb líquid tòxic en la commemoració al barri de Benimaclet, amb l'abstenció del PP i Vox. Notes Referències Bibliografia Vegeu també Violència feixista al País Valencià Assassinat de Carlos Palomino Assassinat de David Ángel Ribalta Vázquez Enllaços externs Vídeo d'homenatge amb motiu del 20è aniversari Arxiu de notícies aparegudes als mitjans de comunicació sobre el cas Agulló Reportatge a Canal 9 l'any 1995 Projecte La Lluita continua Burjassoters Assassinats als Països Catalans Segle XX al País Valencià Esdeveniments del 1993 Esquerra Independentista Violència política a Espanya Crims (programa de radiotelevisió) Montanejos Activistes antiracistes Activistes valencians Morts al País Valencià Naixements del 1974 Morts el 1993