text: El feminisme és el conjunt del moviment feminista i la teoria feminista. El moviment feminista actua de dues maneres simultànies i complementàries, que són l'acció mitjançant la teoria i l'acció per mitjà de la pràctica. La teoria feminista, al llarg de les seves diferents onades, és el conjunt de ciències, sobretot socials (com la psicologia o l'economia) i naturals (com la biologia o la medicina), revisitades o estudiades des d'un punt de vista crític pel que fa al feminisme. En un inici es tractava de "corregir" el sexisme de teories científiques que, marcades per un biaix cultural patriarcal, consideraven inferiors les dones, començant a separar la divisió moderna entre política i ciència. El moviment feminista o feminisme social té com a objectiu millorar la situació d'inferioritat de la dona i desemmascarar les desigualtats socials, polítiques, econòmiques i jurídiques de la dona respecte a l'home. Especialment als primers temps, va estar fortament vinculat a l'anarquisme. Inclou accions teòriques i pràctiques, com per exemple manifests, declaracions, assajos i conferències, mítings, manifestacions, vagues de fam, i fins i tot, en una primera època, atemptats a l'ordre públic amb els consegüents empresonaments. La teoria feminista o feminisme acadèmic, mitjançant les ciències socials (estudis de gènere, estudis de les dones), s'encarrega de desmuntar certeses que la comunitat científica tenia assumides des d'un punt de vista únicament masculí, androcèntric, i sovint patriarcal. Actualment, la teoria feminista liberal parteix de la idea que, fora d'estereotips i rols de gènere limitants, hi ha una única naturalesa humana asexuada i tota persona és un subjecte lliure i autònom. Etimologia El mot "feminisme" en català és un derivat del llatí femĭna, que significa 'dona'. El terme "feminisme", durant molt de temps atribuït erròniament a Fourier, en realitat va ser utilitzat per primer cop per Alexandre Dumas fill, el 1872 a la seva obra L'homme-femme, tot i que no va prendre el sentit actual fins a la dècada del 1890, en què el van començar a utilitzar les dones angleses. Però va ser durant la Revolució francesa que va néixer el moviment de reivindicació social i política que designa: nombroses dones que van participar en els debats i accions revolucionàries, i homes i dones reivindicant la igualtat de sexes de l'estatus polític i social. Orígens Històricament, en les societats premodernes, les dones en general han estat excloses de molts àmbits que estan disponibles en l'actualitat (política, economia, militarisme, etc.). A l'antiga ciutat grega, la dona no tenia dret a vot; si bé era lliure, no tenia dret a immiscir-se en els assumptes econòmics de la ciutat a causa del fet que, per al dret a vot, s'havien de pagar imposts. La dona sovint es limita a un deure de fer feines domèstiques com a mitjà de subsistència i la protecció de la casa era de responsabilitat masculina (més o menys cert en la pràctica, perquè és l'ideal "patriarcal", i en la realitat, la tasca de les dones com a mitjà de subsistència i la protecció de la casa era essencial per a la supervivència de la família). La dona, tradicionalment encarregada de la gestió de la llar, manteniment i recepció de convidats, etc., continua, però, depenent del marit després d'estar amb els seus pares, d'acord amb la ideologia patriarcal. De fet, la idea que les dones són mantingudes pels homes de la seva família és una típica inversió de la productivitat dels oprimits i de les oprimides. El patriarcats consisteixen essencialment en la llibertat de treball de la dona per al benefici dels homes (la condició de serventa, en l'agricultura, l'artesania, les professions independents i liberals...), a més de les operacions nacionals (el treball de neteja és realitzat pel 80% de dones encara avui dia a França) i el suport a les persones amb discapacitat i la família (nens, ancians, dependents). Igual que qualsevol opressió, el patriarcat és un sistema d'explotació d'una classe per una altra: individualment (treball domèstic) i col·lectivament (la segregació horitzontal i vertical del mercat de treball): els dominadors depenen del treball dels oprimits. En moltes societats, les dones, en les mentalitats de l'època, no produeixen més que descendència. D'aquesta manera, històricament, les dones es veuen privades, entre d'altres, del dret de vot, del dret a administrar els seus ingressos i els seus comptes, el dret al divorci i l'accés a certes zones reservades exclusivament per a homes. Algunes protofeministes medievals reconegudes per la seva aportació al feminisme són Marie de France, Elionor d'Aquitània, Bettisia Gozzadini, Eduvigis de Polònia, Laura Cereta i La Malinche. En el Renaixement, Caterina d'Aragó va lluitar perquè les dones angleses accedissin a l'educació, la va popularitzar i va comissionar-ne una publicació argumentant el dret a aquesta per part de les dones. De la seva època es poden esmentar, per exemple, també, Moderata Fonte i Agrippa de Nettesheim, que sostenien fins i tot la superioritat de les dones sobre els homes. Un exemple de protofeminisme és el Vita Christi, que va escriure a finals del segle XV l'abadessa del convent de la Trinitat de València, sor Isabel de Villena, un text en el qual narra la vida de Crist a partir de dones que compartien la seva vida i es considera la primera obra literària protofeminista en català i va ser editada per una dona, Aldonça de Montsoriu. Al mateix segle, a Poissy, Christine de Pisan va escriure en francès La ciutat de les dames, en què l'autora es planteja fer una genealogia femenina i en general es qüestionen els prejudicis contra les dones en tots els àmbits socials. Al destacà l'escriptora valenciana Jerònima Galés, que a més va ser impressora i, de fet, la cap del taller més important de la seva època. Posteriorment, Marie de Gournay i François Poullain de la Barre van escriure assajos que actualment es consideren feministes, defensant la igualtat entre homes i dones. Es conserven molts altres escrits protofeministes del segle XVII, com els de Margarida d'Angulema, Anna Maria van Schurman o Juana Inés de la Cruz, i encara més, successivament, a mesura que l'època s'acosta a l'actual. L'organització de la societat prefeminista, en gran part basada en el gènere en un consens d'àmplia base, a través de la història, però, ha estat un desafiament per aconseguir-ne la supressió gradual en el , amb, per exemple, la Declaració Universal dels Drets Humans que s'aplicarà a les dones -i encara imperfectament- gràcies a la lluita feminista. L'argument biològic, àmpliament explotat, i les diferències de gènere s'utilitzen per a reduir les dones a la maternitat. S'ha establert un ampli consens pel que fa a dones i homes en la forma d'organització de gènere en l'empresa, el seu desajust amb els costums i el canvi social s'ha fet cada cop més evident. Alguns òrgans legislatius de les religions abrahàmiques demostren el seu desenvolupament: la prohibició, proclamada per Jesús de Natzaret de repudiar-les i el dret al divorci i, a continuació, donant en el protestantisme el sacerdoci a les dones. Per tant, la contribució del feminisme en el es manifesta per la realització incondicional i universal dels drets de la dona; tenint en compte l'evolució de la societat, s'ha convertit en una de les principals expectatives. Història La historiadora Gerda Lerner ubica el naixement del patriarcat com un esdeveniment històric en el qual es documenta el principi de la subordinació de les dones en els sistemes polítics, legals, culturals, religiosos i socials. També documenta les diverses evidències de l'existència d'una consciència feminista al llarg de mil·lennis en diferents societats del món i de la història. En recopilar aquests escrits, arriba a la conclusió que el procés històric documentat i transmès com a història universal no afecta de la mateixa manera els homes i les dones. El coneixement desenvolupat durant segles per dones amb consciència feminista ha estat truncat una vegada i una altra. Les dones que rebutjaven la subordinació o que es comportaven fora dels esquemes assignats al seu sexe, eren i són marginades. La falta d'ensenyament a les dones sobre els èxits d'aquelles que van reeixir en la història és un dels factors que han contribuït a la seva opressió. Així, va ser al quan la consciència feminista es va començar a transmetre a altres dones i s'inicia el feminisme com a moviment social i polític. Sovint s'afirma que el feminisme va néixer a finals del i principis del XIX, quan la gent va començar a percebre que la dona era oprimida per una societat patriarcal. El moviment feminista té les seves arrels en Occident i especialment en el moviment de reforma del . El moviment organitzat comença amb la primera Convenció dels Drets de la Dona, a Seneca Falls, estat de Nova York, l'any 1848, on Elizabeth Stanton va demanar el dret a vot per a les dones en la seva conferència. Més d'un segle i mig més tard, el moviment ha crescut i ha adoptat diverses perspectives sobre el que constitueix la discriminació contra la dona. El primer moviment feminista és sovint anomenat la primera onada, i després de 1960, la segona onada. Teoria feminista Dins del feminisme es poden trobar diversos corrents teòrics, que tradicionalment s'engloben en tres "onades" de feminisme: la primera onada feminista correspon a les primeres idees feministes, dintre dels corrents anarquistes, marxistes i socialistes de consciència de classe i lluita per la igualtat de drets; el feminisme lluitava per la consciència de la situació de les dones i lluitava per la igualtat legal i d'oportunitats. A la segona meitat del va succeir-la la segona onada de teories feministes, posteriorment la tercera onada, que s'encavalla amb altres lluites socials, i al la quarta onada, en la qual es troben les teories actuals. Primera onada Les teories de la primera onada inclouen, per exemple, l'anarcofeminisme, el feminisme socialista-marxista, el feminisme radical i el feminisme liberal. El primer cronològicament és el feminisme socialista, que usa la teoria derivada del marxisme per justificar el seu moviment. Afirma que la dona està alienada respecte de l'home i que és la classe baixa de la societat que té menys drets i mitjans de producció. El feminisme radical parteix dels mateixos supòsits, però no creu possible el canvi social. Les estructures masclistes estan tan arrelades que cal començar de zero, per això aboguen per fundar noves comunitats separades per canviar les regles de relació entre les persones i promoure noves institucions. A vegades desemboca en un anarquisme femení. Un altre corrent, el feminisme liberal, creu que el canvi ve amb la reforma política. El sufragisme va ser el seu inici. Busca lleis que afavoreixin les dones (incloent la discriminació positiva) i la paritat. Algunes de les qüestions bàsiques que volen incloure als programes dels partits són el dret a rebre remuneració per la feina domèstica, la repartició de la cura dels nens, els drets reproductius i la presència pública de les dones. Lanarcofeminisme existeix des de l'inici del moviment anarquista, i és un moviment intrínsecament feminista que ja en el seu origen veia en la dominació dels homes sobre les dones una de les primeres manifestacions jeràrquiques de les nostres societats. El combat contra el patriarcat és, per tant, part integrant de la seva lluita de classes i de la lluita contra l'estat. D'altra banda, el terme anarcofeminisme va sorgir més tard, en la dècada dels 1960. Actualment, influït pel feminisme de la diferència i per l'ecofeminisme, se centra en la diferència i critica algunes idees de l'anarquisme antic, per estar encara influïdes per la modernitat d'aleshores o una visió encara no prou àmplia del patriarcat. Proudhon, per exemple, considerava la família com una societat en la seua forma primera i en la qual les dones tenien la responsabilitat d'acomplir el seu paper tradicional. Segona i posteriors onades A partir de la segona onada de la dècada de 1970, les teories feministes han posat èmfasi en la diferència (feminisme de la diferència) en comptes de la igualtat. La tercera onada feminista va ser duta a terme per la generació de fills i filles de la segona onada, i se sol considerar que va començar quan la generació X va introduir el lipstick feminism a la dècada de 1990. Finalment cap al 2012 va començar la quarta onada de teoria feminista que es caracteritza per un enfocament en l'apoderament de les dones, l'ús d'eines d'Internet i la interseccionalitat, buscant una major igualtat de gènere centrant-se en les normes de gènere i la marginació de les dones a la societat. Aquestes noves onades van més enllà de la igualtat de drets legals i lluiten per una veritable igualtat i llibertat personal, política i social, revaloritzant la pau i les cures, i amb el propòsit de denunciar i abolir qualsevol tipus de dominació, que per definició consideren violència. Cada persona té dret de ser com vulgui, ser diferent de les altres, i tenir els mateixos drets i valor. Van redefinir el concepte de gènere, obrint-lo a opcions LGBT, com la teoria queer, per exemple, i s'esforcen a desconstruir les visions del món centrades en un sol punt de vista: home, blanc, del món occidental i classe alta. Treballen també les anomenades noves masculinitats i el paper de l'home en la societat. Cal destacar que això no vol dir que hi hagi un feminisme per a cada persona sinó que, al contrari, es busca un consens d'idees comunes de manera que puguin incloure el màxim de persones, punts de vista i cultures diferents. El postfeminisme o feminisme postmodern se centra en la cultura i els símbols per erradicar la discriminació. Així, aplica crítica feminista a les arts, proposa una relectura del significat de la història i les institucions i es preocupa per l'ús del llenguatge, amb autores com Judith Butler. El feminisme eurocèntric o feminisme colonial és vist pel feminisme postcolonial com una mena de feminisme que imposa la cultura dita "occidental" o dels antics imperis colonialistes a les altres cultures, afavorint la mirada paternalista i repressora envers les minories. Per exemple, el feminisme eurocèntric pot trobar indigne per a una dona tant el fet de portar un mocador al cap sota el sol a Dubai com el fet que mostri els pits en una comunitat on tots vesteixen amb tanga i adorns. El feminisme lèsbic, tot i que històricament el lesbianisme ha gaudit potser d'una relació íntima amb el feminisme i els projectes feministes, des de com a mínim la dècada del 1890, es contextualitza millor com un moviment que sorgeix de l'anterior arran de la insatisfacció amb la segona onada feminista i el moviment gai a principis de la dècada del 1970. Es caracteritza per la revisió i debat de l'heterosexualitat com una institució que intenta desnaturalitzar i, un cop fet això, plantejar hipòtesis sobre les seves "arrels" en institucions com ara el patriarcat, el capitalisme i el colonialisme. A més, les feministes lèsbiques advoquen pel lesbianisme com un resultat racional de l'alienació i insatisfacció amb aquestes institucions. A partir dels anys 2000, es visibilitza un corrent parcialment sorgit del feminisme lèsbic anomenat transfeminisme. Algunes persones el conideren una categoria de feminisme que aplica el discurs transgènere al discurs feminista i de creences feministes al discurs transgènere. D'altres creuen que aquest transvasament d'idees no ha estat complet i focalitzen els seus escrits en el solapament de la teoria queer amb el feminisme antiracista. L'anomenat "feminisme pro sex" va ser un corrent ideològic que a partir dels anys 80 apostava pel dret a la prostitució i que les noves onades del segle XXI consideren antifeminista, ja que, tot i que es considera que cal millorar la vida de les prostitutes, venedores i llogadores de cos (gestació subrogada, sexe, pornografia, etc.), pensen que és un acte més de dominació masclista pel fet que cap persona no ho faria si les seves circumstàncies personals i socials no l'obliguessin a haver de recórrer-hi. Igualtat de gènere en el feminisme A l'estat espanyol, existeix una Llei orgànica per a la igualtat efectiva de dones i homes. Segons el Ministeri d'Igualtat espanyol, "La igualtat de gènere és la capacitat legal, social i política de les dones i homes per mobilitzar i gestionar tota mena de recursos en condicions igualitàries". Segons el feminisme i els estudis de gènere "la diferència sexual –l'existència de dos sexes en un mateix món- no és el mateix que la desigualtat entre sexes. El primer concepte indica diversitat i riquesa. El segon, injustícia i dominació d'un sexe sobre l'altre". Sexe i gènere El sexe és un atribut innat i ve determinat per la natura, que estableix diferències físiques, biològiques i anatòmiques entre dones i homes. El sexe classifica les persones pel seu potencial en la reproducció sexual. El gènere és la forma en què les societats del món determinen les funcions, actituds, valors i relacions que concerneixen dones i homes. El sexe d'una persona és determinat per la natura. El seu gènere l'elabora la societat. Identitat, igualtat i diferència No es tracta de considerar la igualtat de gènere com a sinònim d'"idèntic", o "igualtat amb" els homes, ja que això significaria col·locar els homes com a mesura del que és desitjable, sinó com a "equitatiu". Es tracta d'assolir la igualtat mantenint el reconeixement de la diferència. Cal no confondre la reivindicació d'igualtat amb una identificació amb el sexe masculí. Igualtat d'oportunitats significa equivalència, equiparació: les dones volen accedir a tots els llocs de la societat en "igualtat de condicions" i no "per ser iguals", la qual cosa és molt diferent. Les dones han de ser éssers humans de ple dret i, per tant, tenir accés a càrrecs de direcció, a la ciència, la cultura, etc. I, per això, necessiten que les oportunitats que se'ls ofereixen siguin les mateixes de què a hores d'ara els homes gaudeixen, ja que són considerats ciutadans de ple dret. Però, no per ser iguals que ells en el sentit de canviar la identitat femenina per la masculina, sinó per ser iguals en drets, en possibilitats i en la presència en tots els llocs de la societat. Feminisme en la pràctica sociològica La primera onada del feminisme, l'anomenat feminisme d'igualtat, constata la consideració d'homes i dones com a éssers humans i planteja un “contracte social” basat en la idea de la destrucció dels rols de gènere. El feminisme d'igualtat recalca que l'opressió de les dones i la subordinació d'aquestes als homes, va més enllà de la desigualtat de gènere, és a dir, l'opressió ve donada de l'ordre social establert: el patriarcat. L'ordre social és un concepte sociològic, el qual s'utilitza per denominar les normes, implícites o no, que té una societat. Així doncs, quan parlem d'ordre social, parlem d'una estructura basada en normes socials que determinen els comportaments i, per tant, les interaccions dels individus. El patriarcat consta amb aquestes normes implícites i explícites, les quals, tot i afectar tant a homes com a dones (rols de gènere), impliquen la inferioritat de les dones envers els homes. El contracte social mencionat inclou la transformació d'aquest ordre social, en altres paraules, replanteja el sentit de les interaccions de la vida individual i col·lectiva. Així doncs, entenent que la desigualtat deriva de l'estructura de la societat, el feminisme d'igualtat planteja transformar les pràctiques establertes per aquesta estructura a través del contracte social. En conseqüència, en aquesta primera onada, el feminisme va ser un moviment social emprès en gran part, per sociòlogues. Les grans protagonistes d'aquesta primera onada van ser les dones de l'Escola de Sociologia de Chicago. Gran quantitat de sociòlogues, activistes i investigadores; dones amb educació superior i de classe mitjana-alta, van portar endavant les reivindicacions del moviment a partir de la teoria i la pràctica. Jane Addams, Florence Kelly, Annie MacLean, Marianne Weber, Mary Rozet Smith i Ellen Gates Starr, entre moltes altres, van investigar, teoritzar, debatre i posar en pràctica l'activisme que pretenia acabar amb la desigualtat de gènere i aconseguir el contracte social, mencionant anteriorment. Per aconseguir els seus objectius, les dones de l'Escola de Chicago, liderades per Jane Addams van posar en pràctica el concepte del sociòleg clàssic Max Weber: sociologia interpretativa. Aquest, es basa en conèixer de primera mà les opressions per tal de poder entendre el problema social. Addams, pionera en el moviment de settlement houses, va portar més enllà la teoria de Weber posant-la en pràctica en crear la primera casa d'acollida dels Estats Units, la Hull House. Amb aquest projecte, Addams va desenvolupar una nova forma d'activisme basat en la sociologia interpretativa: Research, Residence and Reform (les 3 R's). Per poder transformar els problemes socials presents en la societat, Addams considerava clau viure entre la situació de les persones que els patien. És important recalcar que el feminisme d'igualtat va molt lligat a la interseccionalitat (el solapament de més d'una opressió). Si és cert que Addams i les altres sociòlogues de l'Escola de Chicago eren dones i per tant patien l'opressió per raó de gènere; eren dones de classe mitjana-alta, amb educació superior i blanques. En conseqüència, no podien comprendre les opressions de les dones de classe treballadora dels barris precaris i immigrants de Chicago. Era vital, per tant, estudiar el problema social (Research), conviure i sentir de primera mà les desigualtats i la subordinació de l'entorn (Residence), per tal de poder transformar la situació (Reform). Així va ser com la Hull House es va convertir en la seva obra de transformació i treball social. El projecte va començar després què Addams visités la casa d'acollida de Toynbee Hall a Londres (una casa d'acollida on homes cristians amb estudis superiors ajudaven als pobres del barri convivint entre ells). El 18 de setembre de 1889 juntament amb Ellen Gates Starr, Addams, va decidir crear una casa d'acollida (settlemen house) al barri més precari i amb més quantitat d'immigrants de Chicago, la Hull House. Aquesta estava enfocada a ajudar a les persones del barri, en particular a les dones i nens. L'objectiu era intercanviar coneixement i experiències en un àmbit local. La casa es va convertir ràpidament en una incubadora de nous programes socials, regits en la seva gran i àmplia majoria per dones. Així doncs, la Hull House es basava en polítiques ginocèntriques, les quals posaven en primer terme l'experiència, l'anàlisi i els interessos de les dones. Addams presentava la Hull House com: “un esforç experimental per ajudar a la solució de problemes socials i industrials causats per les condicions de la vida moderna a la gran ciutat”, sempre enfocat en la transformació a nivell local. La gran majoria de les dones de l'Escola de Chicago van viure i treballar en la Hull House, nodrint-se de la metodologia d'Addams, entenent que el coneixement sociològic, i per tant, la comprensió dels problemes socials, només podia provenir de l'experiència social directa. Tota teoria social havia de ser comprovada a escala veïnal amb la interacció amb les persones que patien el problema. Si existia un problema social, primer s'investiga, es recollien dades empíriques, qualitatives i quantitatives mentre es convivia en el focus del problema; per seguidament teoritzar i finalment demanar un canvi evidencial i legislatiu. Un dels grans objectius que es va aconseguir va ser la regulació de l'explotació laboral en la indústria tèxtil, patida per dones i nenes. Les dones de l'Escola de Chicago, de les quals destaquen Jane Addams, Florence Kelly i Annie MacLean, denunciaven obertament les condicions d'explotació laboral en la indústria tèxtil anomenant-la sweating-system. Per tal de regular i canviar la situació de milers de dones i nenes, aquestes i altres sociòlogues van començar un recull extens de dades per tal de fer una pressió real als legisladors. Així va ser com Florence Kelly, l'any 1892, va aconseguir que l'Illinois Bureau of Labor Statistics fes investigacions sobre els salaris, les condicions laborals i els tallers clandestins que practicaven l'explotació laboral de les dones treballadores. Les residents a la Hull House d'Addams, i en general les dones de l'Escola de Chicago van fer investigacions molt extenses, però també van utilitzar altres mètodes de pressió per aconseguir l'abolició de l'explotació laboral. D'una banda, van utilitzar la difusió i socialització del discurs en contra del sweating system a través de revistes. Quasi 100 articles escrits per dones sociòlogues (dels quals al voltant de 40 eren dones de l'Escola de Chicago) a l'American Journal of Sociology denunciaven els problemes socials i un 40% d'aquests articles denunciaven exclusivament l'explotació laboral i defensaven l'abolició del sweating-system. D'altra banda, van saber organitzar a les dones treballadores amb la creació de sindicats com al Chicago Woman's Club o la Illinois Woman's Allience per activar la consciència social i la solidaritat envers un sistema marcat per la subordinació de les seves persones a l'industrialisme. A més, Kelly i MacLean van participar en la Lliga Nacional de Consumidors per portar a una extensa campanya de boicot contra les empreses que formaven part del sweating system. A través d'aquesta van conscienciar als consumidors sobre la qualitat del producte i les condicions de les treballadores, per tal de pressionar a les empreses per tal que acceptessin regulacions laborals. Aquests mecanismes van generar un canvi institucional molt beneficiós en les legislacions i les regulacions de les condicions laborals de les dones i nenes, a nivell estatal. Per exemple, van aconseguir posar una edat mínima per treballar (catorze anys) i van influir en els horaris laborals. Anys més tard el canvi va derivar a nivell nacional i, servint de model per altres moviments feministes arreu del món, finalment internacional. Així doncs, les dones de l'Escola de Chicago, residents i treballadores de la Hull House van influir en gran manera en la primera onada del feminisme. Amb influències i matisos socialistes i marxistes van portar l'acció i el treball social a peu de carrer. Van adoptar el mètode de “Research, Residence and Reform”, van viure les experiències individuals d'aquests problemes per tal de poder entendre'ls i així proporcionar un canvi. La iniciativa i el lideratge de Jane Addams, tant a la Hull House com a altres associacions i moviments, van aconseguir que la lluita feminista fos escoltada i compresa com a moviment d'igualtat, contraposant la realitat social industrialista. Feminisme en les religions En el cristianisme, al llarg de la història, s'ha anat desenvolupant la teologia feminista, especialment en el darrer segle, en paral·lel al desenvolupament dels moviments civils d'alliberament de les dones. Existeixen diverses organitzacions que treballen aquesta qüestió tant d'àmbit internacional com la Conferència per l'Ordenació de les Dones (WOC, en les sigles en anglès), a escala europea com l'Associació Europea de Dones en la Investigació Teològica (ESWTR, per les sigles en anglès). En l'estat espanyol existeix Mujeres y Teologia i l'Asociación de Teólogas Españolas (ATE). En l'àmbit català hi ha també el Col·lectiu de Dones en l'Església, Creients i Feministes i Dones Creients. Entre aquestes destaca Teresa Forcades, que va dedicar la tesi doctoral en teologia al concepte de persona, i la tesi de llicenciatura a la Trinitat, obra que s'ha publicat en el llibre La Trinitat, avui (Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2005). A més, ha publicat La teologia feminista en la història (Fragmenta editorial, 2007). Forcades considera que la teologia feminista és una teologia crítica o de l'alliberament, que sorgeix quan es percep la contradicció entre el discurs teològic sobre les dones i l'experiència de Déu de cada dona. El tractament del paper de la dona, el celibat o l'avortament, des d'una perspectiva crítica feminista i religiosa, s'hi ha fet ressò en els mitjans de comunicació. Al voltant d'una associació internacional de les dones, Carola Roloff està involucrada en el desenvolupament de la dona en el budisme. Simbologia El triangle negre "invertit" (▼), un triangle equilàter amb un vèrtex avall, al centre, i el costat oposat paral·lel al terra, a la part superior, va començar sent un senyal i símbol al nazisme (vegeu sistema de marcatge en els camps de concentració nazis) per a persones que no s'ajustaven a l'ideal del règim. Tot i que en un inici no tenia aquest significat, moltes dones activistes, que reivindicaven els seus drets front a la societat en què vivien, el van relacionar amb un pubis i el van començar a utilitzar amb orgull. Posteriorment va esdevenir un símbol utilitzat pel lesbianisme i pel feminisme. Un altre símbol d'apoderament de les dones i del feminisme (incloent el postfeminisme) és el gest consistent en formar un triangle amb ambdues mans, mostrant les palmes endavant, verticalment, i unint els dits índex i polze de les dues mans. S'usa com a expressió en manifestacions, per exemple. El color violeta (o lila) és un símbol del feminisme. Es va prendre en homenatge a les dones que van morir cremades a la fàbrica on treballaven, als Estats Units, defensant els seus drets mentre cosien teles d'aquest color. El color violeta de per si ja és un símbol feminista, però també se solen pintar d'aquest color figures, dibuixos o dissenys de caràcter feminista, entre ells el triangle invertit. Un dels més habituals és el símbol de la dona (anomenat mirall de Venus) pintat de color lila. Sovint se li afegeix un puny tancat o una dona alçant un puny tancat. Un símbol contra la violència a les dones, que per extensió es pot considerar també feminista, és l'empremta d'un palmell de mà obert, de color lila, amb el símbol de la dona pintat a dins, de color blanc. Aquestes imatges poden ser en color negre també, o eventualment en altres colors. La bandera anarcofeminista és dividida diagonalment en dos colors, violeta i negre. Feministes destacades Neus Campillo ha publicat diversos llibres, d'entre els quals destaca El feminisme com a crítica, editorial Tàndem, València, 1997. Teresa Forcades i Vila ha publicat La teologia feminista en la història (Fragmenta editorial, 2007). Josep Vicent Marquès i González, com a sociòleg, va estudiar aspectes de la marginació de la dona. Maria Dolors Calvet, com a diputada del PSUC, va presentar l'any 1977 un projecte de llei d'amnistia per a les dones a la mesa del Congrés dels diputats, que demanava entre altres coses l'eliminació dels delictes d'adulteri, d'ús d'anticonceptius i d'avortament i va al·legar que la democràcia significava igualtat entre homes i dones. Lidia Falcón és una advocada, política i editora de la revista feminista més antiga a l'estat, Poder y Libertad. Ha creat el Partido Feminista de España i la Confederación de Organizaciones Feministas del Estado Español. Sheila Jeffreys és una feminista radical, professora associada de Ciència Política en la Universitat de Melbourne. Qiu Jin (1875-1907) va ser reconeguda internacionalment com a feminista i revolucionària. Va compondre versos amb un gran ventall de metàfores i al·lusions, barrejant mitologia clàssica amb retòrica revolucionària. Judith Butler, filòsofa i teòrica del sexe i la sexualitat, parla dels rols de gènere i de l'heterosexualitat en una societat heteropatriarcal en el seu llibre més important, El gènere en disputa. Carmen da Silva, entre 1963 i 1984, ininterrompudament, va escriure la columna «A arte de ser mulher» («L'art de ser dona») en la revista Cláudia de l'editora Abril, anticipant alguns dels temes posteriorment apropiats per les feministes brasileres, tals com l'ús de la píndola anticonceptiva, la inclusió de les dones en el mercat de treball i el divorci, entre d'altres. Rose Marie Muraro és una escriptora, física, economista i editora brasilera, pionera del moviment feminista al Brasil. Itziar Ziga, periodista basca i antiga col·laboradora del FAGC, impulsora del transfeminisme a l'estat espanyol i signant del Manifest Transfeminista. Maria Mercè Marçal (1952-1998), poeta catalana, va defensar fèrriament la seva ideologia "tres voltes rebel" descrita en el seu poema "Divisa", del llibre Cau de llunes. Simone de Beauvoir (1908-1986), novel·lista, filòsofa existencialista, professora i feminista francesa. Hagar Rublev, fundadora de Dones de negre. Crítiques al feminisme El feminisme radical és criticat en la literatura masclista (antifeminista), com Fausse Route, d'Élisabeth Badinter, La Nécessaire Compréhension entre les sexes de Paul-Edmond Lalancette, Le Grand Mensonge du féminisme de Jean-Philippe Trottier, Ainsi soit-il, Sans de vrais hommes, point de vraies femmes, d'Hélène Vecchiali o Le Premier Sexe, d'Éric Zemmour. Rush Limbaugh, un comunicador d'extrema dreta famós pels seus atacs a les dones i al feminisme, va fer popular el terme feminazisme en la dècada del 1990. Actualment, dona suport al candidat republicà Donald Trump. Dins del pla polític, el feminisme, a vegades, ha estat qualificat de “diversió”. Es fa amb l'assumpció que totes les categories socials estan compostes per dones i homes i que, per tant, les dones no constitueixen una casta o una classe particular. Aleshores, seguint aquests supòsits, la invocació a un conflicte d'interessos entre sexes o la lluita per l'emancipació d'un sexe respecte de l'altre seria un artifici que tindria per conseqüència ocultar les relacions autèntiques de dominació i les línies reals de fragmentació social. Per a altres antifeministes, el feminisme restava importància a criteris de diferenciació entre individus com el gènere, l'edat, característiques físiques o de tipus ètnic, que són factors essencials, per tant, de discriminació i exclusió social. Aquestes observacions van inspirar les darreres onades de feminisme, incloent el postfeminisme i altres feminismes de la desigualtat. Arran de les crítiques feministes de Simone de Beauvoir, algunes autores com Julia Kristeva, Sylviane Agacinski, Luce Irigaray o Fouque pensen que l'igualitarisme abstracte que esborra les diferències de sexe, en realitat continua amb l'androcentrisme de l'universalisme masculí. El terme “virilisme” és, de vegades, utilitzat per a descriure l'alineació d'algunes feministes en els drets i costums dels homes, a costa d'una promoció real de la dona a la humanitat. Les feministes "pro sexe", com Elsa Dorlin, sovint han criticat la suposada intolerància d'algunes feministes radicals com Isabelle Alonso, Suzanne Kepes i Casa-Victoire Louis quant a la sexualitat. El feminisme, per un conjunt de raons culturals i polítiques, té només una petita audiència i mitjans limitats d'expressió en els entorns socials en què les dones es mantenen en la forma més visible en una situació de subordinació i fins i tot víctimes de violència física atorgat per les autoritats o les seues pròpies famílies. El seu impacte en l'evolució dels costums i pràctiques sembla limitat en les societats on els drets de l'home, en sentit general, són rarament aplicats. Així, el feminisme va ser criticat com una tendència selectiva i etnocèntrica en oposició als valors universals que dona suport a la teoria. Feminisme als Països Catalans El feminisme català va començar a principis del . Era de signe cultural i social, qüestionant l'exclusió de les dones del món de la cultura i la subalternitat femenina. Es va centrar en la promoció dels drets de les dones en els àmbits educatius, culturals i laborals, perquè les característiques del desenvolupament polític espanyol no foren propícies per a l'emergència d'un feminisme liberal de signe polític, orientat cap a la consecució del sufragi i dels drets polítics individuals, com havia succeït en països com la Gran Bretanya. Així, es fundà la Sociedad Autónoma de Mujeres de Barcelona (1891), Dolors Monserdà creà el Patronat d'Obreres de l'Agulla i es va propugnar una Lliga Patriòtica de Dames. La revista Feminal (1907-17), dirigida per Carme Karr, va reivindicar un programa de culturització de les dones de classe mitjana que els permetés de treballar al mateix nivell que els homes. Durant el primer quart del van sorgir la Federació Sindical d'Obreres (1912) (fundada per Maria Domènech de Cañellas), el Cercle de la Dona de l'Avenir (1919), l'Institut de la Dona que Treballa (1920) o Acció Femenina (1921), a Barcelona, l'Agrupació Concepció Arenal (1920), a València, etc.; i foren publicades obres com Breus consideracions sobre la dona (1904), de Joaquima Santamaria, El feminisme a Catalunya (1907) i Estudi feminista (1919), de Dolors Monserdà, Ço que deu ésser el feminisme (1915), de Maria Poal-Aragall, etc. Amb la Segona República, es concedí el sufragi femení. Frederica Montseny, com a ministra de Sanitat, defensà el decret sobre l'avortament, aprovat el 1936, i exigí una participació real de les dones en les tasques com la indústria de guerra i els serveis públics. El 1937 es creà l'Institut d'Adaptació Professional de la Dona. El 1937 se celebrà el Primer Congrés Nacional de la Dona, on es decidí la creació de d'una Unió de Dones de Catalunya, que organitzà la Jornada Internacional de la Dona. Durant el franquisme, l'única organització femenina autoritzada fou la Secció Femenina feixista. A partir dels anys seixanta Maria Aurèlia Capmany va escriure obres com El feminisme a Catalunya. En la transició democràtica, l'any 1976 va aparéixer la publicació Vindicación Feminista i, l'any 1978, el Partit Feminista, celebracions de jornades com l'Emancipació Femenina, Utopia, realitat o engany, Sobre el patriarcat i les Segones Jornades de Deu Anys de Lluita del Moviment Feminista, campanyes públiques contra els maltractaments a les dones, a favor del dret a l'avortament i d'una escola no sexista, i la constitució de la Coordinadora de Grups de Dones de Catalunya. Citacions Paràgraf d'una carta enviada per Louise Labé a una amiga, la Clemence de Bourges, a Lió, el 24 de juliol de 1555, on la «Bella cordonera» defensa alguns dels seus punts de vista: Referències Vegeu també Masculinisme FEMEN Història de la dona Literatura feminista Masclisme, neomasclismes i micromasclismes. Sexisme: misàndria vs. misogínia. Teoria feminista lèsbica Enllaços externs


source: wikipedia

text: Ferreret (amfibi) (Alytes muletensis). petit tòtil endèmic de Mallorca i Menorca Ferreret o mallerenga blava Joaquín Lizondo Vergara (Museros, 1933 - Massamagrell, 2008), pilotaire conegut com a Ferreret


text: Guy Fawkes (York, Regne d'Anglaterra, 13 d'abril de 1570 – Londres, Anglaterra, 31 de gener de 1606) va ser un militar que formà part del grup catòlic anglès que planejà fallidament la conspiració de la pólvora de 1605. També se'l coneix amb el nom de Guido Fawkes, nom adoptat quan lluità en l'exèrcit espanyol dels Països Baixos. Biografia Fawkes nasqué i cresqué a York. El pare de Fawkes, notari de professió, morí quan ell només tenia vuit anys. La seva mare s'uní de nou amb un catòlic recusant. Fawkes, després de convertir-se al catolicisme, deixà l'illa i participà en el bàndol catòlic espanyol en la Guerra dels Vuitanta Anys, que enfrontava els reformadors protestants de les Províncies Unides contra l'Imperi espanyol. Viatjà a Espanya per a buscar suports per a una revolució catòlica a Anglaterra, però no en va trobar. Més endavant, conegué Thomas Wintour, amb qui retornaria a Anglaterra. Wintour presentà Fawkes a Robert Catesby, que planejava assassinar Jaume I d'Anglaterra per retornar el tron a un monarca catòlic. Els conspiradors aconseguiren llogar un soterrani de la cambra dels Lords i ell fou l'encarregat de resguardar la pólvora que havien emmagatzemat. La matinada del 5 de novembre, les autoritats cercaren el palau de Westminster, després de rebre l'avís d'una carta anònima, i enxamparen Fawkes mentre vigilava l'explosiu. Els dies següents va ser interrogat i torturat. Poc abans de la seva execució, el 31 de gener, saltà des de la bastida en què havia de ser penjat i es trencà el coll, evitant així l'agonia de ser penjat. Fawkes esdevingué el símbol de la conspiració de la pólvora que, des del 5 de novembre de 1605, se celebra a Anglaterra: la Guy Fawkes Night o Bonfire Night (La nit de les fogueres). Tradicionalment, aquest dia es crema la seva efígie en una foguera, sovint acompanyada per un espectacle de focs artificials. Adaptacions del personatge En còmic i en la pel·lícula V de Vendetta el personatge principal, V, cita reiteradament el personatge de Guy Fawkes. La màscara que porta s'inspira en la cara de la persona i és un referent en tota la trama, tot i que només s'explica molt breument la seva història. En el joc d'ordinador "La Pantera Rosa en Mission Pelirosa" surt un ninot de peluix en què els nens els compren i els cremen en el dia senyalat. També es canta una canço sobre ell molt resumida. Referències Vegeu també Nit de Guy Fawkes. Militars anglesos Persones de York Conspiració de la pólvora Morts a Anglaterra Executats


text: El fado és l'expressió més popular de la música portuguesa. En el fado s'expressen els mals moments de la vida a través del cant. Sembla que el seu origen es remunta a les cançons dels esclaus africans, encara que donat l'intens intercanvi de Portugal amb altres cultures a través del mar, les influències es multipliquen. Després de la pèrdua de l'Imperi i de la revolució dels clavells, i d'alguna manera reforçant l'estereotip, el fado ha vingut a representar el sentiment de frustració i fatalisme que, segons ells mateixos, defineix els portuguesos. Existeixen bàsicament dues versions de fados: una és la que es pot escoltar als barris lisboetes de Mouraria i Alfama, i que té bàsicament un contingut personal i sentimental. L'altra és la de la zona de Coïmbra, més acadèmica, com imposa el passat universitari de la ciutat. La cantant de fados més coneguda és Amália Rodrigues. Altres cantants de fado: Heminia Silva, Dulce Pontes, Tonicha, Carlos do Carmo, Mariza, Mísia, Camané, Paulo de Carvalho. Referències Enllaços externs De fado Portal do Fado Terreiro do Fado Alguns fadistes i llocs Música tradicional Patrimoni Immaterial de la Humanitat


text: La fotosíntesi (del grec φώτο foto, 'llum', i σύνθεσις synthesis, 'composició') és un procés bioquímic que converteix el diòxid de carboni en compostos orgànics utilitzant l'energia de la llum solar. La fotosíntesi es produeix en les plantes, les algues, i alguns grups de bacteris, però no en els arqueobacteris. Els organismes fotosintètics reben el nom de fotòtrofs; la majoria són fotoautòtrofs, és a dir, utilitzen el diòxid de carboni com a font de carboni; però no tots els organismes que utilitzen la llum són autòtrofs, car els fotoheteròtrofs (només certs bacteris) utilitzen compostos orgànics, i no diòxid de carboni, com a font de carboni. En les plantes, les algues i els cianobacteris, la fotosíntesi utilitza diòxid de carboni i aigua: allibera oxigen com a producte residual. La fotosíntesi té una importància crucial per a la vida a la Terra, car a més de mantenir el nivell normal d'oxigen a l'atmosfera, gairebé totes les formes de vida en depenen directament com a font d'energia, o indirectament com a font última de l'energia al seu aliment. La quantitat d'energia capturada per la fotosíntesi és immensa, d'aproximadament 100 terawatts: això és unes sis vegades l'energia consumida anualment per la civilització humana. En total, els organismes fotosintètics converteixen uns 100.000 milions de tones de carboni en biomassa cada any. Tot i que la fotosíntesi es pot produir de diferents maneres en diferents espècies, alguns trets són sempre iguals. Per exemple, el procés sempre comença quan l'energia lumínica és absorbida per proteïnes anomenades centres de reacció fotosintètics, que contenen clorofil·les. En les plantes, aquestes proteïnes resideixen a l'interior d'orgànuls anomenats cloroplasts, mentre que en els bacteris es troben a la membrana plasmàtica. Una part de l'energia lumínica és recollida per les clorofil·les en forma de trifosfat d'adenosina (ATP). La resta de l'energia es fa servir per a treure electrons d'una substància com ara l'aigua. Aleshores, aquests electrons són utilitzats en les reaccions que transformen el diòxid de carboni en components orgànics. En les plantes, algues i cianobacteris, això es fa mitjançant una seqüència de reaccions anomenada cicle de Calvin, però en alguns bacteris es donen conjunts diferents de reaccions, com ara el cicle de Krebs invers en Chlorobium. Molts organismes fotosintètics tenen adaptacions que concentren o emmagatzemen el diòxid de carboni. Això permet reduir un procés malgastador anomenat fotorespiració que pot consumir part del sucre generat durant la fotosíntesi. La fotosíntesi evolucionà d'hora en la història evolutiva de la vida, quan totes les formes de vida de la Terra eren microorganismes i l'atmosfera tenia molt més diòxid de carboni. Els primers organismes fotosintètics probablement evolucionaren fa uns 3.500 milions d'anys, i utilitzaven hidrogen o àcid sulfhídric com a font d'electrons, en lloc d'aigua. Els cianobacteris aparegueren més endavant, fa uns 3.000 milions d'anys, i canviaren la Terra per sempre més quan començaren a oxigenar l'atmosfera a partir de fa uns 2.400 milions d'anys. Aquesta nova atmosfera permeté l'evolució de vida complexa, com ara els protists. Finalment, fa uns 550 milions d'anys, un d'aquests protists establí una relació simbiòtica amb un cianobacteri: creà l'avantpassat de les plantes i les algues. Els cloroplasts de les plantes actuals són els descendents d'aquests cianobacteris simbiòtics ancestrals. Segons una investigació publicada el febrer de 2012 a la revista científica National Academy of Sciences sobre un tipus d'ameba anomenada Paulinella chromatophora, aquesta conté només dos compartiments fotosintètics anomenats cromatòfors, originats, com és comú, per cianobacteris endosimbiòtics, però en aquest cas representen un estadi primerenc en l'evolució d'aquest orgànul; aquesta ameba representa un model important per estudiar els processos evolutius pels quals es van desenvolupar aquests orgànuls. Visió de conjunt del procés fotosintètic L'energia de la fotosíntesi s'origina mitjançant l'absorció de fotons de la llum amb la participació d'un agent reductor, anomenat donador d'electrons, que en el cas de les plantes és l'aigua: allibera oxigen com a producte de rebuig. L'energia de la llum és convertida en energia química en forma d'ATP i de NADPH, que seran utilitzats en les reaccions de síntesi de molècules en els organismes fotoautòtrofs. Una característica excepcional dels organismes fotosintètics és que utilitzen aquesta energia per a fixar el diòxid de carboni en carbohidrats, principalment glucosa i altres compostos orgànics amb reaccions independents de la llum. De manera simplificada, la fotosíntesi podria ser definida com la conversió de l'energia solar en energia química, realitzada pels organismes vius. En les plantes verdes, la reacció global de la fixació de carboni mitjançant la fotosíntesi (de vegades coneguda com a reducció del carboni) es pot representar per aquesta equació simplificada: n CO2 + 2n H2O + ATP + NADPH → (CH2O)n + n O2 + n H2O, en què n és definit de manera dependent de l'estructura del carbohidrat resultant. Els glúcids d'hexosa i de midó en són els productes principals, i per tant la reacció següent és la més utilitzada per a descriure el procés de reducció del carboni: 6 CO2 + 12 H2O + llum → C6H12O6 + 6 O2 + 6 H2O Diòxid de carboni + aigua + llum → hexosa + oxigen + aigua De manera simplificada, la fotosíntesi podria ser definida com la conversió de l'energia solar en energia química, realitzada pels organismes vius, i és la característica principal dels fotoautòtrofs, és a dir, que són capaços de sintetitzar glúcids a partir de compostos inorgànics utilitzant la llum com a font d'energia (com per exemple la llum del Sol), i no a partir de la ingestió d'altres organismes o dels seus nutrients derivats. Un fotoautòtrof, a més, utilitza CO2 com a font de carboni. Els organismes quimioautòtrofs, en canvi, no depenen de l'energia de la llum, però sí de l'energia obtinguda d'altres compostos inorgànics. La fotosíntesi té lloc en dues fases. En la primera fase, anomenada fase lluminosa, les reaccions dependents de la llum o reaccions fotosintètiques capturen l'energia lumínica i la utilitzen per a sintetitzar molècules altament energètiques. Més específicament, la clorofil·la, en absorbir l'energia de la llum, perd un electró que en passar per la cadena de transport electrònic produeix molècules riques en energia, com per exemple el NADPH i l'ATP. La molècula de clorofil·la recupera el seu electró a partir del trencament d'una molècula d'aigua, procés en el qual s'allibera oxigen dimolecular en forma de gas. En la segona fase, fase fosca, les reaccions són independents de la llum i utilitzen aquestes molècules amb un alt contingut energètic per a capturar (fixar) el diòxid de carboni, CO2, i produir els precursors de la glucosa. En la fase fosca l'enzim RuBisCO captura el CO2 de l'atmosfera terrestre i el cicle de Calvin-Benson, el converteix en molècules orgàniques de 3 àtoms de carboni, que seran després convertides en glucosa. La fixació de carboni produeix un producte intermediari, que és convertit en els carbohidrats d'hexosa finals. Aquests carbohidrats són utilitzats per a formar altres productes orgànics, com la cel·lulosa, els precursors de la biosíntesi dels lípids i dels aminoàcids o combustible en la respiració cel·lular. Aquests processos no sols es produeixen en les plantes, també en els animals quan l'energia de les plantes passa a la cadena alimentària. Els organismes que depenen dels organismes fotosintètics i quimiosintètics són anomenats heteròtrofs, entre els quals hi ha els humans. En general, la respiració és el procés contrari a la fotosíntesi: la glucosa i altres compostos són oxidats per produir diòxid de carboni, aigua i energia química. Tanmateix, aquests dos processos tenen lloc amb reaccions i compartiments cel·lulars diferents. Orgànuls fotosintètics En els bacteris fotosintètics, les proteïnes que recullen llum per a la fotosíntesi es troben incloses en la membrana cel·lular que és la configuració més senzilla en què es poden disposar. Tot i això, la membrana pot plegar-se formant capes cilíndriques anomenades tilacoides, o agrupades en vesícules amb el nom de membranes intracitoplasmàtiques. Aquestes estructures poden arribar a omplir la major part de l'interior de la cèl·lula, cosa que permet que l'àrea de la membrana cel·lular sigui molt més gran i per tant augmenti la capacitat d'absorció de llum per part del bacteri. En les plantes i les algues, la fotosíntesi es realitza en uns orgànuls anomenats cloroplasts. Una cèl·lula vegetal típica conté entre 10 i 100 cloroplastidis. El cloroplast està delimitat per una membrana doble, formada per una membrana fosfolipídica externa i una d'interna amb un espai intermembranal entre si. Dins d'aquesta membrana es troba un fluid aquós anomenat estroma. L'estroma conté piles de tilacoides anomenats grana (singular granum), que és on té lloc la fotosíntesi. Els tilacoides són discs plans formats per membranes que envolten un espai intern, el lumen. La fotosíntesi té lloc precisament a les membranes dels tilacoides, que contenen proteïnes integrals i perifèriques de membrana que componen els fotosistemes i que inclouen els pigments que absorbeixen la llum. Les plantes usen la clorofil·la com a principal pigment per a absorbir la llum, el color de la qual dona la verdor a aquests éssers vius. A més de la clorofil·la, les plantes també utilitzen altres pigments com els carotens i les xantofil·les. Les algues presenten més pigments que varien segons els tipus i que els donen la seva vària coloració: les algues verdes contenen clorofil·la, ficocianina, carotens i xantofil·les; les algues vermelles contenen ficoeritrina i les marrons i les diatomees fucoxantina. Aquests pigments no es troben lliures per la membrana sinó inclosos en unes proteïnes especials anomenades proteïnes antena o complexos captadors de llum. Malgrat que totes les parts verdes de les plantes contenen cloroplasts és a les fulles on es recull la gran majoria de l'energia. Les cèl·lules de l'interior de les fulles formen el mesofil·le, un teixit que pot arribar a contenir entre 450.000 i 800.000 cloroplastidis per mil·límetre quadrat. La superfície de les fulles estan cobertes de cera resistent a l'aigua, i de la cutícula, que les protegeix d'una evaporació excessiva. Aquesta capa protectora impedeix l'entrada de la radiació ultraviolada i de la llum blava, cosa que impedeix un escalfament excessiu. D'altra banda, l'epidermis foliar és transparent a la resta de la llum visible i permet la fotosíntesi dins del mesofil·le. Fase lluminosa En les reaccions dependents de la llum, una molècula de clorofil·la absorbeix un fotó i perd un electró. Aquest electró és transferit a una forma modificada de la clorofil·la, la feofitina, que al seu torn el passa a una molècula de quinona. Aquest és l'inici del corrent d'electrons de la cadena de transport d'electrons, que duu finalment a la reducció de NADP en NADPH. A més a més, aquest flux crea un gradient de protons a través de la membrana del cloroplast; la dissipació d'aquest gradient és usada per l'ATP sintasa per a sintetitzar ATP. La molècula de clorofil·la recupera l'electró perdut mitjançant la fotòlisi d'una molècula d'aigua i allibera alhora una molècula de dioxigen (O2). Així doncs, l'equació per a les reaccions de la fase lluminosa sota condicions de flux no cíclic en les plantes verdes és: 2 H2O + 2 NADP+ + 3 ADP + 3 Pi + llum → 2 NADPH + 2 H+ + 3 ATP + O2 No totes les longituds d'ona de la llum poden ser emprades per a la fotosíntesi. L'espectre de llum que es pot usar depèn dels pigments accessoris presents. Per exemple, en les plantes verdes, l'espectre útil s'assembla a l'espectre d'absorció de la clorofil·la i els carotenoids amb pics en les longituds d'ona de llum violada-blava i roja. En les algues vermelles, l'espectre efectiu se sobreposa a l'espectre d'absorció de les ficobilines de la llum blau-verdosa, cosa que els permet viure en profunditats on la llum de major longitud d'ona, i que aprofiten les plantes verdes, no hi arriba. La part de l'espectre electromagnètic que no s'absorbeix és el que dona als organismes fotosintètics el seu color (per exemple, les plantes verdes, les algues vermelles, els bacteris porpra) i és la menys efectiva per a la fotosíntesi en els respectius organismes. L'esquema Z En les plantes, la fase lluminosa té lloc a la membrana del tilacoide dels cloroplasts i usa l'energia lumínica per a sintetitzar ATP i NADPH. Aquesta reacció dependent de llum pot tenir dues formes: cíclica o acíclica. En la reacció acíclica, la clorofil·la i altres pigments accessoris del complex antena del fotosistema II capturen els fotons. Quan una molècula de clorofil·la dins del centre reactiu del fotosistema II obté suficient energia d'excitació dels pigments antena accessoris, transfereix un electró a la feofitina, la principal molècula acceptora d'electrons mitjançant el procés anomenat separació de càrrega fotoinduïda. Aquests electrons són després transportats a través de la cadena de transport d'electrons, el que s'anomena esquema Z i que es mostra en el diagrama. Aquest transport genera un potencial quimioosmòtic a través de la membrana. L'ATP sintasa utilitza aquest potencial per a produir ATP en la fotofosforilació, mentre que la reacció d'oxidoreducció final de l'esquema Z produeix NADPH. Perquè aquesta producció de NADPH s'esdevingui, l'electró ha d'entrar en la molècula de clorofil·la del fotosistema I. Allà, és excitat de nou per la llum que ha absorbit el fotosistema. Aleshores va passant per diferents acceptors d'electrons amb la consegüent disminució energètica; finalment aquest electró arriba a la NADP+ reductasa que l'utilitza per a reduir el coenzim NADP, que s'usarà en la fase fosca de la fotosíntesi. Aquest pas des del fotosistema II fins a la producció de NADPH s'anomena fase acíclica. Si la longitud d'ona és llarga també es pot produir la forma cíclica o fotofosforilació anoxigènica. En aquest cas, l'electró dins el fotosistema I s'excita amb l'energia recollida i passa la ferrodoxina, però aleshores entra en la cadena de transport d'electrons al nivell del complex de citocrom b6f, i passant per la plastocianina, de nou al fotosistema I; en aquest cas només es crea potencial de membrana per acumulació de protons dins el lumen del tilacoide i per tant ATP, però no pas NADPH. Fotòlisi de l'aigua L'NADPH és el principal agent reductor en els cloroplasts i proporciona electrons energètics a altres reaccions. En sintetitzar aquesta molècula, la clorofil·la s'oxida, és a dir, li manquen electrons que han de ser obtinguts d'algun altre agent reductor. En el cas del fotosistema I els electrons excitats que perd la clorofil·la són recuperats a partir de la cadena de transport d'electrons per la plastocianina. Però en el cas del fotosistema II que inclou el començament de l'esquema Z cal una font externa d'electrons per a reduir la clorofil·la a oxidada. Aquesta font d'electrons és l'aigua, en el cas de les plantes verdes i els cianobacteris. El fotosistema II oxida dues molècules d'aigua mitjançant quatre reaccions de separació de càrrega successives i produeix una molècula d'oxigen diatòmic i quatre ions d'hidrogen. L'electró obtingut en cada etapa es transfereix a un residu de tirosina que redueix la clorofil·la a oxidada (anomenada P680). Aquesta oxidació de l'aigua és catalitzada per una estructura activa d'oxidació-reducció que conté quatre ions de manganès i un ió de calci. Aquest complex uneix les dues molècules d'aigua i emmagatzema els quatre equivalents d'oxidació necessaris perquè es produeixi aquesta reacció d'oxidació de l'aigua. El fotosistema II és l'únic enzim conegut capaç de realitzar aquesta oxidació. Els ions d'hidrogen produïts contribueixen al potencial quimiosmòtic de membrana que s'utilitza per a la síntesi d'ATP. L'oxigen és l'altre producte, i en aquest cas de les reaccions de la fase lluminosa, de rebuig. Tot i això, l'oxigen diatòmic és vital per a la majoria d'organismes de la Terra, incloent-hi els organismes fotosintètics, ja que el necessiten per a la respiració cel·lular. Fase fosca Cicle de Calvin En les reaccions independents de llum o de la fase fosca, l'enzim RuBisCO captura CO2 de l'atmosfera i utilitza l'NADPH format en la fase lluminosa i ATP per a sintetitzar sucres de tres carbonis, que més tard es combinaran per formar sacarosa i midó. Aquest procés s'anomena cicle de Calvin-Benson i la seva equació global en les plantes verdes és la següent: 3 CO2 + 9 ATP + 6 NADPH + 6 H+ → C3H6O3-phosphate + 9 ADP + 8 Pi + 6 NADP+ + 3 H2O Així doncs, la fixació de carboni produeix productes intermediaris que després es transformaran en els carbohidrats finals. Els esquelets de carboni produïts per la fotosíntesi poden ser usats per a formar diversos compostos orgànics, de tipus estructural com ara la cel·lulosa, poden ser precursors de la síntesi de lípids i aminoàcid o també ser directament usats en la respiració cel·lular com a combustible, bé dins les mateixes plantes o bé en els animals quan hi arriben a través de la cadena alimentària. En la fixació o reducció del diòxid de carboni, una molècula de CO2 es combina amb un sucre de cinc carbonis, la ribulosa 1,5-bisfosfat (RuBP) per a produir dues molècules d'àcid 3-fosfoglicèric (3GP), de tres carbonis cadascuna, també anomenat 3-fosfoglicerat. El 3GP en presència d'ATP i NADPH que han estat sintetitzats durant la fase lluminosa, és reduït a gliceraldehid 3-fosfat (o 3-fosfogliceraldehid). La majoria d'aquestes molècules, 5 de 6 del gliceraldehid 3-fosfat produït són usades per tornar a formar la RuBP per tal que el procés pugui continuar. Les molècules de triosa (sucres de tres carbonis) que no s'han "reciclat" es condensen normalment per a formar una hexosa fosfat, les hexoses finalment s'empraran per sintetitzar sacarosa, midó i cel·lulosa. Com es mencionava més amunt, aquestes trioses poden ser usades per altres reaccions metabòliques de síntesi d'aminoàcids i lípids. Mecanismes de concentració de diòxid de carboni A terra En condicions ambientals caloroses i seques, les plantes tanquen els seus estromes per evitar la pèrdua d'aigua. Aleshores, la concentració de diòxid de carboni baixa mentre que la d'oxigen gas augmenta a les fulles (no a les tiges) provocant que augmenti la fotorespiració per part de l'activitat oxigenasa de la RuBisCo. A la vegada, la fixació de carboni disminueix. Algunes plantes han evolucionat per tal d'augmentar la concentració de diòxid de carboni a les fulles sota aquestes condicions. La fixació de carboni per la via C4 té lloc al mesofil·le i crea una molècula de 4 carbonis, l'àcid oxaloacètic a partir de fosfoenolpiruvat (PEP) que en té tres i una de diòxid de carboni gràcies a l'acció de l'enzim fosfoenolpiruvat carboxilasa. L'àcid oxaloacètic o el malat sintetitzat en aquest procés és transportat a unes cèl·lules especialitzades anomenades cèl·lules de la beina vascular on es troben l'enzim RuBisCO i els altres que formen part del cicle de Calvin. Allà el CO2 s'allibera dels àcids de quatre carbonis per decarboxilació i es fixa a una molècula de 3-fosfoglicerat per la RuBisCO. La separació física de la RuBisCO del lloc on ocorren les reaccions de la fase lluminosa i per tant de la formació d'oxigen redueix la fotorespiració i augmenta la fixació de CO2 i per tant la capacitat fotosintètica de la fulla. Les plantes C4 produeixen més sucres que les C3 en condicions d'il·luminació i temperatura elevades. Molts cultius d'importància són plantes C4 inclosos la dacsa, el sorgo, la canya de sucre i el mill. les plantes que no usen la fosfoenolpiruvat carboxilasa s'anomenen plantes C3 perquè la reacció de carboxilació principal catalitzada per la RuBisCO produeix les molècules de tres carbonis 3-fosfoglicerat directament dins del Cicle de Calvin-Benson. La majoria, el 90%, de les plantes són C3, mentre que només un 3% són C4. Els xeròfits, com els cactus i la majoria de plantes suculentes, també utilitzen la PEP carboxilasa per a capturar diòxid de carboni en un procés anomenat metabolisme àcid de les crassulàcies (MAC). A diferència del metabolisme C4, en el qual se separa físicament la fixació del diòxid de carboni del cicle de Calvin, en el MAC aquests dos processos se separen de forma temporal. Les plantes amb MAC tenen una anatomia foliar diferent de les plantes C3 i fixen el CO2 de nit, quan els seus estomes estan oberts. Aquestes plantes emmagatzemen el CO2 principalment en forma d'àcid màlic mitjançant la carboxilació del fosfoenolpiruvat que produeix oxalacetat i que finalment és reduït a malat. Durant el dia, la descarboxilació del malat allibera CO2 dins les fulles permetent la fixació del carboni en forma de 3-fosfoglicerat per part de la RuBisCO. Hi ha unes setze mil plantes que usen el metabolisme MAC. A l'aigua Els cianobacteris tenen carboxisomes, que augmenten la concentració de CO2 al voltant de la RuBisCO per a aconseguir una velocitat de fotosíntesi superior. L'enzim anhidrasa carbònica i que es troba dins dels carboxisomes allibera CO2 a partir dels ions hidrogencarbonat (HCO3–) dissolts dins la cèl·lula. Abans que el CO2 es difongui és absorbit ràpidament per la RuBisCO, que també es troba concentrada dins els carboxisomes. Els ions HCO3– se sintetitzen a partir de CO2 a l'exterior de la cèl·lula per una altra anhidrasa carbònica i són bombejats a l'interior per una proteïna de membrana. Com els ions tenen càrrega, no poden travessar la membrana i sense l'ajuda de l'anhidrasa carbònica la seva conversió en CO2 és molt lenta. Així, els ions HCO3– s'acumulen dins de la cèl·lula i, per difusió, entren als carboxisomes. Els pirenoides en algues i antocerotòpsids també concentren CO2 al voltant de la RuBisCO. Evolució Es creu que els primers sistemes fotosintètics, com ara els dels bacteris verds i porpres del sofre, així com els bacteris verds i porpres no del sofre, eren anoxigènics, utilitzant diferents molècules com a donadors d'electrons. Es creu que els bacteris verds i porpres del sofre utilitzaven hidrogen i sofre com a donadors d'electrons. Els bacteris verds no del sofre utilitzaven diversos aminoàcids i altres àcids orgànics. Els bacteris porpres no del sofre utilitzaven una sèrie de molècules orgàniques no específiques. L'ús d'aquestes molècules és consistent amb les proves geològiques que l'atmosfera estava molt reduïda en aquell temps. Els fòssils del que es creu que eren organismes fotosintètics filamentosos han estat datats a fa uns 3.400 milions d'anys. La font principal d'oxigen de l'atmosfera és la fotosíntesi de l'oxigen, i a vegades hom es refereix a la seva primera aparició amb el nom de catàstrofe de l'oxigen. Les proves geològiques suggereixen que la fotosíntesi oxigènica, com la dels cianobacteris, esdevingué important durant el Paleoproterozoic, fa uns 2.000 milions d'anys. La fotosíntesi moderna de les plantes i la majoria de procariotes fotosintètics és oxigènica. La fotosíntesi oxigènica utilitza l'aigua com a donador d'electrons que és oxidat en dioxigen molecular (O2) al centre de reacció fotosintètic. La simbiosi i l'origen dels cloroplasts Diversos grups d'animals han format relacions simbiòtiques amb algues fotosintètiques. Són especialment comunes en els coralls, les esponges i les anemones de mar, possiblement pel fet que aquests animals tenen un pla corporal particularment simple i una àrea de superfície gran en comparació amb el seu volum. A més, alguns mol·luscs marins, com Elysia viridis i Elysia chlorotica, també tenen una relació simbiòtica amb cloroplasts que capturen de les algues de la seva dieta i que emmagatzemen dins el cos. Això permet als mol·luscs sobreviure només amb fotosíntesi durant mesos. Alguns dels gens del nucli cel·lular vegetal fins i tot han estat transferits als llimacs, de manera que els cloroplasts puguin ser proveïts amb les proteïnes que necessiten per sobreviure. Una forma encara més estreta de simbiosi podria explicar l'origen dels cloroplasts. Els cloroplasts presenten moltes semblances amb els bacteris fotosintètics, incloent-hi un cromosoma circular, ribosomes de tipus procariota, i proteïnes similars al centre de reacció fotosintètic. La teoria endosimbiòtica suggereix que els bacteris fotosintètics foren adquirits (mitjançant endocitosi) per cèl·lules eucariotes primitives per formar les primeres cèl·lules vegetals. Per consegüent, els cloroplasts podrien ser bacteris fotosintètics que s'adaptaren a la vida dins de cèl·lules vegetals. Com els mitocondris, els cloroplasts encara tenen el seu propi ADN, separat de l'ADN nuclear de les seves cèl·lules hoste vegetals, i els gens d'aquest ADN dels cloroplasts s'assemblen als dels cianobacteris. L'ADN dels cloroplasts codifica proteïnes redox com ara centres de reacció fotosintètics. La hipòtesi CoRR proposa que aquesta Col·locació és necessària per a la Regulació Redox. Els cianobacteris i l'evolució de la fotosíntesi La capacitat bioquímica d'utilitzar aigua com a font d'electrons en la fotosíntesi només ha sorgit un cop durant l'evolució, en l'antecessor comú de tots els cianobacteris actuals. El registre geològic indica que aquest esdeveniment tan important va ocórrer força aviat en la història terrestre, com a mínim fa 2450-2320 milions d'anys i s'especula que podria haver passat fins i tot abans. Les proves geobiològiques disponibles de roques sedimentàries de l'Arqueà (>2500 Ma) indiquen que la vida ja existia fa 3500 Ma, però la pregunta sobre quan va aparèixer la fotosíntesi oxigènica encara es desconeix. Fa uns 2000 Ma, la paleontologia mostra que els cianobacteris ja formaven una biota diversa. Aquests organismes van continuar sent els productors primaris durant tot l'eó Proterozoic (2500–543 Ma), en part perquè l'estat redox dels oceans afavorien els fotoautòtrofs capaços de fixar nitrogen. Les algues verdes van afegir-se als cianobacteris com a principals productors en les plataformes continentals cap a finals del Proterozoic, però no va ser fins al Mesozoic (251–65 Ma) que amb l'evolució dels dinoflagel·lats, els coccolitofòrids i les diatomees, que la producció primària en les aigües marines continentals va prendre la forma en què es troba avui dia. Els cianobacteris continuen sent crítics com a productors primaris de l'ecosistema marí en els girs oceànics com a fixadors de nitrogen, i en la seva forma endosimbiòntica com a plastidis de les algues marines. El 2010, un estudi de la Universitat de Tel Aviv va descobrir que la vespa oriental (Vespa orientalis) transforma la llum del sol en corrent elèctric mitjançant el pigment xantopterina. Aquest treball és la primera prova científica que mostra un animal que aprofita l'energia del sol mitjançant captació amb pigments tot i que sembla que no fixa carboni ni produeix oxigen com la fotosíntesi oxigènica. Descobriment Tot i que alguns dels passos de la fotosíntesi encara no estan compresos del tot, l'equació fotosintètica general ha estat coneguda des de la dècada del 1800. Jan van Helmont començà a investigar el procés a mitjans de , quan mesurà amb cura la massa del sòl utilitzat per una planta i la massa de la planta a mesura que creixia. En remarcar que la massa del sòl canviava molt poc, hipotetitzà que la massa de la planta en creixement devia venir de l'aigua, l'única substància que havia afegit dins el test de la planta. La seva hipòtesi era parcialment correcta—gran part de la massa afegida també ve del diòxid de carboni, a més de l'aigua. Tanmateix, això fou un indici vers la idea que gran part de la biomassa d'una planta ve dels productes de la fotosíntesi, no del sòl en si. Joseph Priestley, químic i pastor religiós, descobrí que quan aïllava un volum d'aire a sota una gerra invertida, i hi cremava una espelma, l'espelma s'extingia molt ràpidament, molt abans que se li acabés la cera. Més tard descobrí que un ratolí també podia "danyar" l'aire. Més endavant demostrà que l'aire que havia estat "danyat" per l'espelma i el ratolí podia ser restaurat per una planta. El 1778, Jan Ingenhousz, metge de la cort de l'emperadriu austríaca, repetí els experiments de Priestley. Descobrí que era la influència de la llum solar sobre la planta que li permetia rescatar un ratolí en qüestió d'hores. El 1796, Jean Senebier, un pastor religiós, botànic i naturalista suís, demostrà que les plantes verdes consumeixen diòxid de carboni i alliberen oxigen sota la influència de la llum. Poc després, Nicolas-Théodore de Saussure demostrà que l'augment en massa de la planta a mesura que creix no podia ser únicament deguda a l'absorció de CO2, sinó també a la incorporació d'aigua. D'aquesta manera es trobà la reacció bàsica per la qual la fotosíntesi produeix aliments (com ara la glucosa). Cornelis Van Niel feu descobriments clau per explicar la química de la fotosíntesi. Estudiant bacteris porpres del sofre i bacteris verds, fou el primer científic a demostrar que la fotosíntesi és una reacció redox dependent de la llum, en què l'hidrogen redueix el diòxid de carboni. Robert Emerson descobrí dues reaccions lumíniques quan estudiava la productivitat de les plantes amb diferents longituds d'ona de la llum. Amb només llum vermella, les reaccions lumíniques quedaven suprimides. Quan es combinava el blau amb el vermell, la producció era molt més substancial. Per tant, hi havia dos fotosistemes, un que absorbia longituds d'ona de fins a 600 nm, i l'altre fins a 700. El primer és conegut com a PSII, i l'últim com a PSI. El PSI només conté clorofil·la a, mentre que el PSII conté principalment clorofil·la a amb la majoria de la clorofil·la b disponible, entre altres pigments. El 1937 i el 1939, Robert Hill dugué a terme més experiments per demostrar que l'oxigen generat durant la fotosíntesi de les plantes verdes provenia de l'aigua. Demostrà que els cloroplasts aïllats alliberen oxigen en presència d'agents reductors no naturals com ara ferro, oxalat, ferricianur o benzoquinona després de ser exposats a la llum. La reacció de Hill és la següent: 2 H2O + 2 A + (llum, cloroplasts) → 2 AH2 + O2 on A és l'acceptor d'electrons. Per tant, en presència de llum l'acceptor d'electrons és reduït i es produeix oxigen elemental. La cyt b6, actualment coneguda com a plastoquinona, és un dels acceptors d'electrons. Samuel Ruben i Martin Kamen utilitzaren isòtops radioactius per determinar que l'oxigen alliberat en la fotosíntesi provenia de l'aigua. Melvin Calvin i Andrew Benson, juntament amb James Bassham, dilucidaren la ruta de l'assimilació del carboni (el cicle fotosintètic de reducció del carboni) en les plantes. El cicle de reducció del carboni és conegut com a cicle de Calvin, un nom que ignora inapropiadament la contribució de Bassham i Benson. Molts científics es refereixen al cicle com el cicle de Calvin-Benson, de Benson-Calvin, i alguns fins i tot l'anomenen cicle de Calvin-Benson-Bassham (CBB). Un científic guardonat amb el Premi Nobel, Rudolph Arthur Marcus, aconseguí esbrinar la funció i la rellevància de la cadena de transport d'electrons. Fotosíntesi artificial Investigadors de tot el món, incloent els Estats Units, el Japó i la Unió Europea han estat treballant des de la dècada de 1980 en refinar una forma artificial de fotosíntesi. Els resultats han estat variables però fins a l'any 2012 no es va aconseguir crear un sistema prou ràpid de catalitzador per oxidar l'aigua. La velocitat de la fotosíntesi natural ocorre a 100 a 400 cicles per segon. L'any 2012 els investigadors del Reial Institut de Tecnologia d'Estocolm (KTH), creadors d'aquest nou catalitzador, van aconseguir que la reacció de la fotosíntesi fos de 300 cicles per segon. Els científics d'aquest institut suec creuen que el termini d'uns 10 anys la fotosíntesi podria ser una font d'energia renovable molt important (a base de produir hidrogen en llocs molt assolellats com potser el Sàhara). Vegeu també Plastocianina Referències Bibliografia Enllaços externs Col·lecció de pàgines sobre la fotosíntesi per a tots els nivells d'un expert conegut (Govindjee) (en anglès)


text: Els fongs (Fungi) són un regne d'organismes de cèl·lules eucariotes, amb digestió externa i que inclou organismes unicel·lulars i pluricel·lulars. Els fongs, també anomenats eumicots («fongs autèntics» o «eumicets»), formen un grup monofilètic que és filogenèticament diferent dels mixomicets i els oomicets, morfològicament similars. Els fongs són organismes heteròtrofs que posseeixen una paret cel·lular quitinosa, i la majoria d'espècies creixen en forma de filaments multicel·lulars anomenades hifes, que formen un miceli; algunes espècies també creixen com a cèl·lules individuals. La reproducció sexual i asexual dels fongs se sol fer mitjançant espores, sovint produïdes en estructures especialitzades (com els bolets o conidiòfors) o en fructificacions. Alguns han perdut la capacitat de formar estructures reproductives, i es propaguen únicament per creixement vegetatiu. Els llevats, floridures i bolets són exemples de fongs. La disciplina de la biologia que estudia els fongs és la micologia, i sovint se la considera part de la botànica, tot i que els fongs són més propers als animals que a les plantes. Presents arreu del món, la majoria de fongs són en gran part invisibles a ull nu, i viuen principalment al sòl, en matèria morta, i com a simbionts de plantes, animals o altres fongs. Tenen un paper essencial als ecosistemes a l'hora de descompondre matèria orgànica i són indispensables en els cicles i intercanvis dels nutrients. Els fongs poden esdevenir perceptibles quan fructifiquen, o bé com a bolets o com a floridures. Des de fa molt de temps se'ls ha utilitzat com a font directa d'aliment, com ara els bolets i les tòfones, així com en la fermentació de diversos productes alimentaris, com ara el vi, la cervesa o la salsa de soia. Més recentment, s'utilitzen els fongs com a font d'antibiòtics utilitzats en la medicina, i diversos enzims, com ara cel·lulases, pectinases i proteases, importants per usos industrials o com a ingredients actius de detergents. Moltes espècies produeixen compostos bioactius anomenats micotoxines, com ara alcaloides i policètids, que són tòxiques per als animals, incloent-hi els humans. Les fructificacions d'algunes espècies tenen un ús recreatiu o en cerimònies tradicionals, com a font de compostos psicotròpics. Els fongs són patògens importants d'humans i altres animals, i les pèrdues degudes a malalties dels conreus (com ara la fallada de l'arròs) o la putrefacció d'aliments poden tenir un gran impacte sobre el subministrament d'aliments i les economies locals. El regne dels fongs abasta una enorme diversitat de tàxons amb diferents tipus d'ecologia, estratègies de cicles de vida i morfologies, des de fongs aquàtics unicel·lulars com ara els quítrid fins als bolets de gran mida. Tanmateix, no se sap gaire cosa sobre la biodiversitat real dels fongs, que s'ha calculat a entre 1,5 i 5 milions d'espècies, de les quals s'han classificat formalment un 5%. Des de les obres taxonòmiques pioneres de Carl von Linné, Christian Hendrik Persoon i Elias Magnus Fries als segles i , els fongs han estat classificats segons la seva morfologia (per exemple, caràcters com ara el color de les espores o trets microscòpics) o fisiològics. Els avenços en genètica molecular han permès l'aplicació d'anàlisis d'ADN a la taxonomia, cosa que a vegades ha tingut resultats que divergeixen de les classificacions històriques basades en la morfologia i altres caràcters. Estudis filogenètics publicats a l'última dècada han contribuït a remodelar la classificació del regne dels fongs, que se subdivideix en un subregne, set divisions i deu subdivisions. Etimologia El terme català «fong» es deriva directament del llatí fungus, que significa 'bolet', que ja va ser utilitzat per Horaci i Plini. Al seu torn, fungus deriva de l'ètim grec sfongos/σφογγος ('esponja'), en referència a les estructures i la morfologia macroscòpiques dels bolets i les floridures, i aquesta arrel també s'utilitza en altres llengües (com l'alemany Schwamm ('esponja'), Schimmel ('floridura'), o Schwammerl per alguns tipus de bolets). Es creu que l'ús de la paraula «micologia» (que deriva del grec mikes/μύκης, 'bolet', i logos/λόγος, 'discurs') per referir-se a l'estudi científic dels fongs s'originà el 1836 amb el naturalista Miles Joseph Berkeley a la seva obra The English Flora of Sir James Edward Smith, Vol. 5. Característiques El regne dels fongs es caracteritza per una sèrie de trets, alguns dels quals són compartits amb altres organismes, mentre que d'altres els són exclusius: Característiques compartides Amb la resta d'eucariotes: els fongs són eucariotes, és a dir, les seves cèl·lules contenen un nucli envoltat per una membrana i dotat de cromosomes. Les cèl·lules contenen orgànuls citoplasmàtics envoltats per una membrana, així com ribosomes del tipus 80S. Els fongs presenten una varietat característica de carbohidrats solubles i compostos d'emmagatzematge, com el mannitol i altres poliols, trehalosa i glicogen, l'últim dels quals també ocorre en els animals. Amb els animals: Als fongs els manquen els cloroplasts i són organismes heteròtrofs. Necessiten compostos orgànics preformats com a font d'energia, així com esquelets de carboni per a la síntesi orgànica. Amb les plantes: Els fongs tenen paret cel·lular i vacúols. Es reprodueixen tant sexualment com asexualment i, de la mateixa manera que els grups basals de plantes (com les falgueres i les molses), produeixen espores. De manera similar a les molses i les algues, els fongs tenen típicament un nucli haploide. Amb els procariotes: com en alguns bacteris, la biosíntesi de l'aminoàcid -lisina es fa per la ruta de l'α-aminoadipat. Característiques exclusives Els fongs solen créixer en forma d'hifes, que s'estenen a l'extrem. Aquesta forma de creixement apical és compartida amb els oomicets, d'estructura similar, i contrasta amb la d'altres organismes filamentosos, com les algues verdes filamentoses, que creixen mitjançant divisions cel·lulars repetides dins una cadena de cèl·lules (creixement intercalar). Algunes espècies creixen com a llevats unicel·lulars que es reprodueixen per gemmació, i els fongs dimòrfics poden canviar d'una fase de llevat a una d'hifa en resposta a les condicions ambientals. La paret cel·lular fúngica conté glicans que també es donen en les plantes, però també quitina, que no existeix en el regne vegetal, però sí a l'exoesquelet dels artròpodes. En contrast amb les plantes i els oomicets, la paret cel·lular fúngica manca de cel·lulosa. Les hifes fúngiques poden tenir diversos nuclis dins de cada compartiment, i molts llevats gemmants són diploides. Diversitat Els fongs tenen una distribució global, i creixen en una gran varietat d'hàbitats, inclosos els deserts, medis hipersalins, la mar profunda, en roques, i en condicions de temperatura extremament baixa o alta. Són capaços de sobreviure als intensos rajos ultraviolats i la radiació còsmica presents durant un viatge espacial. La majoria creixen en medis terrestres, però algunes espècies viuen parcialment o exclusiva en hàbitats aquàtics. Per exemple, el fong quítrid Batrachochytrium dendrobatidis (un dels responsables del declivi global en les poblacions d'amfibis) passa part del seu cicle vital com a zoòspora mòtil, cosa que li permet d'impulsar-se per l'aigua i penetrar en la pell d'un hoste amfibi. Els fongs, juntament amb els bacteris, són els principals descomponedors de matèria orgànica en molts dels ecosistemes d'arreu del món, si no tots. Basant-se en observacions de la ràtio del nombre d'espècies fúngiques i d'espècies vegetals en medis selectes, s'ha estimat que el regne dels fongs deu comprendre aproximadament 1,5 milions d'espècies, 70.000 de les quals han estat descrites formalment per taxonomistes; tanmateix, l'abast real de la diversitat dels fongs encara és desconegut. Fins fa poc, les espècies fúngiques eren descrites basant-se principalment en característiques morfològiques, com ara la mida i la forma de les espores o fructificacions, i el concepte d'espècie biològica. L'aplicació de recursos moleculars, com ara la seqüenciació d'ADN i l'anàlisi filogenètica, per a estudiar la diversitat, ha millorat significativament la resolució i ha reforçat les estimacions de la diversitat genètica al si de diversos grups taxonòmics. Morfologia Estructures microscòpiques Tot i que els fongs formen part del clade dels opistoconts, totes les divisions tret dels quitridiomicets han perdut el flagel posterior. Els fongs són inusuals entre els eucariotes pel fet de tenir una paret cel·lular que, a part de glicans (com el β-1,3-glicà) i altres components típics, conté el biopolímer quitina. La majoria de fongs creixen en forma d'estructures microscòpiques filamentoses anomenades hifes i un assemblatge d'hifes entreteixides i interconnexes rep el nom de miceli. Les hifes poden ser septades, és a dir, dividides en compartiments separats per un septe, i cada compartiment conté un o més nuclis; o poden ser cenocítiques, és a dir, que manquen de compartimentalització hifal. Tanmateix, els septes tenen porus, com ara els doliporus dels basidiomicets, que permeten el pas del citoplasma, els orgànuls i a vegades els nuclis. Les hifes cenocítiques són bàsicament supercèl·lules multinucleades. Algunes espècies han desenvolupat estructures especialitzades per absorbir nutrients d'hostes vivents; en són exemples els haustoris dels paràsits vegetals de la majoria de divisions i els arbúsculs de diversos fongs micorrizals, que penetren a les cèl·lules de l'hoste per consumir-ne nutrients. Estructures macroscòpiques Els micelis fúngics poden esdevenir visibles macroscòpicament, per exemple, com a anells concèntrics sobre algunes superfícies, com ara parets humides, i altres substrats, com el menjar caducat, i se'ls anomena vulgarment i genèrica floridures; els micelis que creixen en medis d'agarosa en plaques de Petri al laboratori solen denominar-se colònies, i presenten formes i colors de creixement macroscòpic característics, degut a les espores o la pigmentació. Les estructures especialitzades importants en la reproducció sexual són els apotecis, els peritecis i els clistotecis en els ascomicets, i les fructificacions dels basidiomicets i alguns ascomicets. A vegades, aquestes estructures reproductives poden créixer fins a grans mides, i són conegudes com a bolets. Creixement i fisiologia El creixement en forma d'hifes filamentoses a sobre o a dins de substrats sòlids o de cèl·lules individuals en medis aquàtics està adaptat per una extracció eficient de nutrients d'aquests medis, car aquestes formes de creixement tenen un alt ràtio superfície-volum. Les hifes estan adaptades específicament per créixer en superfícies sòlides i dins de substrats, i poden exercir una força mecànica penetrativa important. El patogen vegetal Magnaporthe grisea forma una estructura anomenada apressori, dissenyada específicament per penetrar teixits vegetals. La pressió generada per l'apressori, dirigida directament contra l'epidermis vegetal, pot superar 8 MPa (80 bars). El fong filamentós Paecilomyces lilacinus utilitza un mètode similar per penetrar els ous de nematodes paràsits de les plantes. La generació d'aquestes pressions mecàniques és el resultat d'una interacció entre processos fisiològics que incrementen la turgència intracel·lular mitjançant producció d'osmolits com ara glicerol, i la morfologia de l'apressori. Aquestes adaptacions morfològiques estan complementades per enzims hidrolítics secretats al medi per digerir les molècules orgàniques grans, com ara polisacàrids, proteïnes, lípids i altres substrats orgànics en molècules més petites que després es poden absorbir com a nutrients. Tradicionalment, els fongs són considerats heteròtrofs, organismes que depenen del carboni fixat per altres organismes pel seu metabolisme. Els fongs han desenvolupat una versatilitat metabòlica destacable que els permet utilitzar una gran varietat de substrats orgànics per créixer, incloent-hi nitrats, amoníac, acetats o etanols. Algunes espècies semblen ser capaces d'utilitzar el pigment melanina per extreure energia de la radiació ionitzant, com ara els rajos gamma, per un creixement radiotròfic. Aquest procés pot ser similar a la fixació de CO2 mitjançant reaccions anapleròtiques amb la llum visible, però utilitzant radiació ionitzant com a font d'energia. Principals fongs patògens de les plantes Els 10 fongs més perjudicials per a les plantes segons el resultat d'una enquesta duta a terme a 495 investigadors de tot el món, publicada a la revista científica Molecular Plant Pathology, són: Magnaporthe oryzae, patogen de l'arròs. Botrytis cinerea, patogen generalista però també útil en algunes vinificacions. Puccinia spp. (gènere) produeix el «rovell» en poàcies. Fusarium graminearum, patogen generalista. Fusarium oxysporum, patogen generalista. Blumeria graminis, patogen de les poàcies. Mycosphaerella graminicola, patogen, entre altres de les poàcies. Colletotrichum spp. (gènere), patogen, entre d'altres, de fruites i plantes medicinals. Ustilago maydis o «carbó del blat de moro», tanmateix es fa servir com a model per estudiar la immunitat molecular de les plantes i els processos infecciosos. Melampsora lini, patogen del lli, tanmateix es fa servir com a model per estudiar la immunitat molecular de les plantes i els processos infecciosos. Reproducció La reproducció dels fongs és complexa, reflectint l'heterogeneïtat d'estils de vida i genètica dins d'aquest regne d'organismes. Molts es reprodueixen sexualment o asexualment, segons les condicions del medi. Aquestes condicions engeguen programes de desenvolupament genèticament determinats que causen l'expressió d'estructures especialitzades per la reproducció sexual o asexual. Aquestes estructures contribueixen tant a la reproducció com a la disseminació eficient de les espores o propàguls portadors d'espores. Reproducció asexual La reproducció asexual mitjançant espores vegetatives o fragmentació micelial és comuna; manté poblacions clonals adaptades a nínxols específics, i permet una dispersió més ràpida que la reproducció sexual. En el cas dels «fongs imperfectes», o deuteromicets, que manquen de cicle sexual, és l'únic mitjà de propagació. Reproducció sexual La reproducció sexual amb meiosi es dona en totes les divisions de fongs. Difereix en molts aspectes de la reproducció sexual dels animals i les plantes. També hi ha diferències entre els grups de fongs, i se les ha utilitzat per diferenciar espècies basant-se en diferències morfològiques en les estructures sexuals i les estratègies reproductives. També es poden utilitzar creuaments experimentals entre aïllaments fúngics per identificar espècies basant-se en el concepte d'espècie biològica. Els grups principals de fongs havien estat determinats inicialment basant-se en la morfologia de les seves estructures sexuals i espores; per exemple, les estructures portadores d'espores, els ascs i els basidis, es poden utilitzar per identificar ascomicets i basidiomicets, respectivament. Algunes espècies poden tenir sistemes d'incompatibilitat vegetativa que només permet l'aparellament entre individus de tipus d'aparellament oposats, mentre que d'altres s'aparellen i es reprodueixen sexualment amb qualsevol altre individu o amb si mateixes. Les primeres espècies són denominades heterotàl·liques i les últimes homotàl·liques. La majoria de fongs tenen una etapa haploide i una de diploide al seu cicle vital. En els fongs que es reprodueixen sexualment, els individus compatibles es combinen per fusió cel·lular d'hifes vegetatives per anastomosi, necessària per a l'inici del cicle sexual. Els ascomicets i basidiomicets passen per una fase dicariòtica, en què els nuclis heretats dels pares no es fusionen immediatament després de la fusió cel·lular, sinó que romanen separats dins les cèl·lules hifals (vegeu Heterocariosi). Cladograma Les relacions filogenètiques no estan del tot consensuades. L'anàlisi genètica d'unes 200 espècies (2016) i altres estudis, però usant la nomenclatura moderna (2019), va donar el següent resultat: Referències Bibliografia Vegeu també Bolets al·lucinògens Enllaços externs Fongs de Califòrnia (en anglès) Projecte Tree of Life web: Fungi (en anglès) El cinquè regne (en anglès)