text: Construit a l'any 1992, Damai Puri Resort & Spa és un extra de distinció per a Kuching i una el·lecció intel·ligent per als viatgers. A 30 km de l'emoció de la ciutat, aquest hotel de 4.5-estrelles gaudeix d'una excelent situació i permet accès a les millors atraccions de la ciutat. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A Damai Puri Resort & Spa, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos conserge, caixa forta, ascensor, bar de la piscina, bar. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. L'hotel ofereix meravelloses instal.lacions d'oci com piscina (infantil), piscina exterior, jardí, camp de golf (a 3 km), esports d'aigua (no motoritzats) que faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Damai Puri Resort & Spa és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Kuching.


source: fineweb

text: Ideal tant per a la diversió com per al relax, Hanoi Serenity Hotel 2 es troba a la zona de Districte de Hoan Kiem - Quarter vell de la ciutat de Hanoi. A només 0.1 Km del centre de la ciutat, la localització estratègica de l'hotel garanteix que els seus clients puguin accedir fàcil i ràpidament als punts d'interès locals. Per opcions de turisme i atraccions locals, no es necessita anar enfora ja que l'hotel gaudeix proximitat a Nha Tho, Porta Sud, Museu d'Historia Militar de Viet Nam. Amb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Hanoi Serenity Hotel 2 és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos aparcament de cotxes, servei de cangur, habitació familiar, conserge, transport hotel/aeroport. Els clients poden triar d'entre 25 habitacions, i totes desprenen una atmòsfera de pau i harmonia total. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Hanoi Serenity Hotel 2.


text: Incidències d'equipatges Coneix la informació actualitzada sobre la localització de la teva maleta. Som conscients de la importància de proporcionar tota la informació possible sobre el teu equipatge. Per això posem a la teva disposició el sistema de cerca mundial WorldTracer, amb el qual podràs conèixer l'última informació sobre la localització de la teva maleta. Si els detalls de l'expedient que et mostrem s'han de modificar, notifica-ho com més aviat millor per poder actualitzar-los; d'aquesta manera et podrem tornar l'equipatge més ràpidament. T'avisarem de seguida que rebem el teu equipatge per tal d'acordar una hora d'entrega. Si han passat més de 4 dies des de l'extraviament del teu equipatge i encara no l'hem localitzat, sisplau fes clic aquí i afegeix la informació que creguis oportuna. Emplena el formulari següent per obtenir més informació sobre la teva maleta malmesa. Has seleccionat una data d'anada que és posterior a la data de tornada. Abans de continuar, has de seleccionar el número de passatgers que viatjaran.


text: Museus Us proposem descobrir els tresors més preuats de la ciutat a través del patrimoni ric i divers que conserven els sis museus gironins que formen part de GironaMuseus: Arqueologia, art, cinema, història de la ciutat i de la comunitat jueva. Aconseguiu l'entrada conjunta amb un 50% de descompte a partir de la visita al segon museu. Vàlida durant 6 mesos, podeu trobar-la als museus de Girona, a les oficines de turisme i als hotels de la ciutat. A part, podeu visitar el Museu de la Catedral de Girona que inclou la Nau, el Tresor i el Claustre; en aquest museu hi trobareu, també, el Tapís de la Creació. Museu del Cinema El Museu del Cinema de Girona és un dels pocs museus del món on podràs fer un viatge a través de 500 anys d’història de les imatges, veient quins foren els antecedents i orígens del cinema, com a tècnica i com a espectacle visual, i conèixer els inicis del setè art fins a l’arribada de la televisió. En ell podeu disfrutar de la Col·lecció Tomàs Mallol, que és una de les col·leccions d’aparells cinematogràfics i precinematogràfics més reconegudes a nivell internacional, adquirida per l’Ajuntament de Girona l’any 1994. El seu principal objectiu ha estat recollir tots els elements que configuren la prehistòria del cinema i els seus primers anys d’existència per a posar-los a l'abast de tothom. Els objectes que podem veure expliquen com es representaven les imatges abans del cinema i quin va ser el procés tècnic que va desembocar en l’invent del cinematògraf el 1895.


text: Compartimentació (servei d'intel·ligència) En assumptes relacionats amb la intel·ligència militar, tant del sector públic como privat, la compartimentació d'informació dóna a entendre que hi ha un limitat accés a determinada informació per a persones que han de saber directament aquesta confidència per a dur a terme certes feines. El principi bàsic per a la compartimentació és que si molt poques persones coneixen els detalls d'una assignació o comès, el risc o probabilitat que aquesta informació pugui ser compromesa o que caigui en mans de l'oposició es redueix. Així doncs, existeixen diversos nivells d'autorització dins de les organitzacions (en aquest cas, les agències d'intel·ligència). Això no obstant, encara que algú tingui l'autorització més alta, certa informació imposada a determinats documents com a "Eyes Only" o "Només per a ser llegit" poden estar restringits per a determinats operadors, inclosos els de rang inferior. En l'administració d'intel·ligència, els oficials creuen que és útil mantindre una estreta vigilància sobre els "mètodes i fonts" d'informació per a poder evitar la revelació de les persones implicades i les seves activitats, vides dels quals poden estar en perill si tal informació veiés la llum o si caigués en mans de l'oposició.


text: Oxford University Press (OUP) és l'editorial universitària més gran del món.[1] És un departament de la Universitat d'Oxford i està regida per un grup de 15 acadèmics dirigits pel vicecanceller (Vice-Chancellor).[2] La universitat va començar a imprimir l'any 1480.[3] A finals del segle XIX, va emprendre el projecte de fer el que seria l'Oxford English Dictionary.[4]Des dels darrers 100 anys edita llibres de tota mena (n'hi ha de destinats als infants, d'específics de música, etc.). Ja el 1896 l'editorial va obrir la delegació de Nova York. Darrerament, s'ha hagut d'adaptar a la nova tecnologia informàtica i per això el 1989 va tancar la impremta d'Oxford i el 2004 el seu molí paperer. Actualment publica uns 6.000 nou títols cada any i dóna feina a unes 4.000 persones arreu del món.


text: Dissenyat tant per oci com per negoci, Airlie Waterfront Backpackers està situat idealment a Platja Airlie; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Aquest modern hotel està situat a prop de atraccions populars de la ciutat com ara Platja Doctors Airlie, Servei Mèdic Whitsunday, Platja Boathaven. Les instal.lacions i els serveis que proveeix Airlie Waterfront Backpackers asseguren una estada plaentera als seus clients. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Zones públiques amb Wi-Fi, bar, lloguer de bicicletes, aparcament de cotxes, servei de bugaderia. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Whitsundays, el Airlie Waterfront Backpackers és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.


text: Barcelona, (Redacció)- Un acord entre l’Associació de Veïns de Torre Baró i el Consistori Municipal permetrà millorar el transport públic al barri. S’han previst vuit actuacions entre les que hi figura la modificació d’algunes línies d’autobús per tal que arribin fins a la zona. Està previst que totes les actuacions es facin efectives abans que acabi l’any. Torre Baró es un barri amb forts pendents i on, a més, no hi arriba cap línia de metro, per aquest motiu els veïns del barri fa molt temps que reclamen solucions. Aquesta demanda veïnal va augmentar i es va fer necessària després de la vaga d’autobusos que durant dos mesos va deixar el barri amb molt poca comunicació amb la resta de la ciutat. El passat mes d’abril, després que s’acabés l’aturada d’autobusos, els veïns es van reunir amb els responsables del districte per intentar buscar solucions. Ara, amb les mesures pactades amb l’Ajuntament es fa realitat una demanda ciutadana. Les millores La parada de l’Avinguda d’Escolapi Càncer es reubicarà, i en aquesta mateixa línia es col·locaran marquesines a diversos punts buscant el màxim consens amb els qui viuen a la zona. També es farà una parada nova per donar servei als usuaris del CAP Torre Baró. Per tal de que augmenti el transport a la ciutat es millorarà la freqüència de pas de la línia 82 que actualment ja circula pel barri i la línia 83 començarà el seu recorregut a les 7 del matí els dies festius. També, es modificarà el recorregut de les línies 62 i 76 perquè arribin fins al barri. Pel que fa a infraestructures s’ampliarà el revolt del carrer de Castellfollit amb el carrer de Sant Feliu de Codines amb la millora dels vials i també s’instal·laran lavabos al final de les línies 80, 81, 82 i 83. La majoria de mesures es materialitzaran, segons han acordat, abans que s’acabi l’any, però hi haurà algunes excepcions. L’augment de la freqüència de la línia 82 i l’ampliació d’horaris de la 83 entraran en vigor a partir de l’1 de gener del 2014.


text: Bartatua Bartatua o Partitava (antic persa Partatava, esmentat per Heròdot com Protothyes), fou un rei escita (al seu país se l'anomena com al rei o a aquest com el seu país) que durant la revolta dels medes vers 671 aC, quan els assiris van iniciar negociacions, va demanar la mà de la filla del rei Assarhaddon. No se sap si li fou concedida però el cert és que els assiris van aconseguir mantenir la major part dels seus territoris si bé no es pot saber de moment si fou a causa d'aquesta aliança amb els escites o amb un grup. El país de Bartatua no ha estat identificat però es pensa que estava entr el país dels cassites i Elam. El rei va tenir per successor a la seva mort al seu fill Madys. Referència[modifica | modifica el codi] Encilopèdia Irànica, article Assarhaddon.


text: Fort d'Agra |Patrimoni de la Humanitat · UNESCO| |Fort d'Agra| Porta d'Amar Singh, una de les dues entrades al Fort d'Agra |Informació| |Tipus||Fort| |Localització||Agra Uttar Pradesh Índia |Tipus||Cultural| |Criteris||iii| |ID||251| |Regió *||Àsia i Oceania| |Inscripció||1983 (7a sessió)| |* Segons les regions de la UNESCO.| El Fort d'Agra (en hindi आगरा क़िला, en urdu آگرہ قلعہ) és un Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO situat a Agra,Uttar Pradesh a l'Índia. Es troba uns 2,5 km al nord-est del seu monument germà més famós, el Taj Mahal. El fort es podria descriure més acuradament com una ciutat emmurallada. És el fort més important a l'Índia. Els grans mogols, Humayun, Akbar, Jahangir, Xa Jahan i Aurangzeb vivien aquí, i el país es governava des d'aquí. Contenia el tresor estatal més gran i menta. Era visitat per ambaixadors estrangers, viatgers i dignataris. Era originalment un fort de maons, defensat pels sikarwar. S'esmentà per primera vegada el 1080,quan una força de gaznèvides el va capturar. Sikandar Lodi (1487-1517) va ser el primer Soldà de Delhi que es va canviar a Agra i vivia al fort. Governava el país des d'aquí i Agra assumia la importància de la segona capital. Moria al fort el 1517 i el seu fill, Ibrahim Lodi, el va mantenir durant nou anys fins que fou derrotat i mort a Panipat el 1526. Durant el seu mandat, va ordenar construir diversos palaus, pous i una mesquita a dins del fort. Després de Panipat, els mogols van prendre el fort i un important tresor - que incloïa un diamant que seria més tard conegut com el diamant de Koh-i-noor. Baber es quedà al fort al palau d'Ibrahim. Construí un baoli allà dins.. Humayun va ser coronat aquí el 1530. Humayun fou derrotat en Bilgram el 1540. Xer-Xah Surí va mantenir el fort durant cinc anys. Els mogols, finalment, van derrotar els afganesos a Panipat el 1556. Adonant-se de la importància de la seva situació central, Akbar la va fer la seva capital i va arribar a Agra el 1558. El seu historiador, Abdul Fazal, deixà escrit que això era un fort de maons conegut com a 'Badalgarh'. Es trobava en una estat ruïnós i Akbar ordenà que es reconstruís amb gres vermell de l'àrea de Barauli en Rajasthan. Els arquitectes plantaren els fonaments i fou bastit amb maons en el nucli intern i amb gres en superfícies externes. Els constructors hi treballaren durant vuit anys, fins a completar-los en 1573. Fou només durant el regnat del nét d'Akbar, Xa Jahan, que el lloc es trobava en el seu estat actual. La llegenda diu que Xa Jahan construí el bonic Taj Mahal per a la seva muller, Mumtaz Mahal. A diferència del seu avi, Xa Jahan tendia a fer construccions de marbre blanc, sovint incrustat amb or o gemmes semiprecioses, edificis. Destruí alguns dels edificis anteriors dins del fort per fer-ne el seu. El fort fou el lloc d'una batalla durant la Rebel·lió índia de 1857, que provocà el final del govern de la Companyia Britànica de les Índies Orientals a l'Índia, i conduí a un segle de govern directe de l'Índia per la Gran bretanya. Taula de continguts Disposició[modifica | modifica el codi] Els 380.000 m2 del fort tenen un pla semicircular, transcorren paral·lels al riu i les seves parets fan setanta peus d'alçada. Les muralles dobles tenen bastions circulars massius a intervals, amb merlets, troneres, matacans i motllures. Es van fer quatre portes en els seus quatre costats, i una porta de Khizri que s'obria a al riu. Dues de les portes del fort són notables: la "Porta de Delhi" i la "Porta Lahore." La Porta Lahore és també popularment coneguda com la Porta d'Amar Singh, per Amar Singh Rathore, un noble del Rathor Rajputs, clan originari de Kanauj. La monumental Porta Delhi, que mira a la ciutat en el costat occidental del fort, es considera la més gran de les quatre portes i una obra mestra del temps d'Akbar. Es va construir pels volts de 1568 tant per realçar seguretat com per ser la porta formal del rei, i inclou trets relacionats amb els dos. S'embelleix amb el treball d'incrustacions en marbre blanc, prova de la riquesa i poder del grans mogols. S'utilitzava un pont llevadís de fusta per creuar el fossat i arribar a la porta des de la terra ferma; a dins, una porta interior anomenada Hathi Pol ("Porta dels Elefants") - vigilat per dos elefants de pedra a mida natural, amb els seus genets - afegia una altra capa de seguretat. El pont llevadís, la pujada lleugera, i un gir de 90 graus entre l'exterior i les portes interiors fan inexpugnable l'entrada. Durant un setge, els atacants usarien elefants per aixafar les portes d'un fort. Però si no hi ha línia recta que els permeti d'agafar embranzida, un fet evitat per aquesta disposició particular, els elefants són ineficaços. Donat que l'Exèrcit de l'Índia (en concret, la Brigada paracaigudista), encara està utilitzant la porció nord del Fort d'Agra, la Porta de Delhi no pot ser utilitzada pel públic. Els turistes entren per la Porta d'Amar Singh El lloc és molt important en termes d'història arquitectònica. Abul Fazal assenyalava que es van construir cinc-cents edificis, al fort, de bells dissenys de Bengala i Gujarat. Alguns d'ells van ser demolits per Xa Jahan per fer lloc als seus palaus de marbre blancs. La majoria dels altres foren destruïts pels britànics entre 1803 i 1862 per tal d'alçar casernes. A penes trenta edificis Mughal han sobreviscut cap al costat sud-oriental, mirant al riu. D'aquests, la Porta de Delhi i la Porta Akbar i un palau - " Bengalí Mahal" - són representatius dels edificis Akbari. Algunes de la mescles històricament més interessants d'arquitectura hindú i arquitectura islàmica es troben aquí. De fet, algunes de les decoracions islàmiques presenten imatges haaram (prohibides) d'éssers vius - dracs, elefants i ocells, en comptes dels patrons habituals i cal·ligrafia vistes en la decoració de superfície islàmica. Llocs i estructures[modifica | modifica el codi] - Anguri Bagh (El jardí del raïm)- una extensió equivalent a 85 illes de cases, amb jardins geomètricament arranjats.[1] - Diwan-i-Am (Rebedor d'audiència pública) - s'usava per parlar a la gent i escoltar els que tenien alguna petició i un cop va hostatjar el Tron del Paó. - Diwan-i-Khas (Rebedor d'audiència privada) - era usat per rebre els reis i els alts dignataris was used to receive kings and dignitary, es caracteritzava pel tron negre de Jahangir - Pavellons Daurats - els pavellons bonics amb sostres a mode i manera dels sotres de les cabanes de Bengala - Khas Mahal - Palau de marbre blanc: un dels millors exemples de pintura sobre marbre. - Macchi Bhawan (Clos de peixos) - Gran clos que feia les funcions d'harem. Un cop va tenir piscines i fonts. - Mina Masjid (Mesquita Celestial) - mesquita privada utilitzada per mujahara - Moti Masjid (Mesquita de la perla) - mesquita construïda per a l'ús dels membres de la cort reial - Nagina Masjid (Mesquita de la gemma) - Mesquita reservada per a les dones de la cort - Naubat Khana (Casa del timbal) - Un lloc on tocaven els músics del rei. - Rang Mahal - on vivien les mullers del rei i les seves amistançades. - Xahi Burj - L'àrea de treball privada de Xa Jahan - Xa Jahani Mahal - Primer intent de modificació del palau de gres vermell per part de Xa Jahan - Xeeix Mahal o Xix Mahal (Palau dels Miralls) - vestidor reial caracteritzat per minúsculs miralls, decoracions en mosaic de vidre i tambors encastats en les parets. - Zenana Mina Bazaar (Basar de les Senyores) - tocant a la dret del balcó, on només dones comerciants podien vendre mercaderies. Cultura Popular[modifica | modifica el codi] - El Fort d'Agra va guanyar el Aga Khan Award for Architecture. El servei postal indi va emetre un segell commemoratiu de l'esdeveniment. - El Fort d'Agra juga un paper clau en el misteri de Sherlock Holmes El Signe dels Quatre, escrita per sir Arthur Conan Doyle. - El Fort d'Agra apareix caracteritzat en el vídeo musical de Habibi Da, una destacada cançó de l'artista pot egipci Hisham Abbas. - Shivaji va venir a Agra el 1666, segons el Tractat de Purander. Hi va entrar amb Mirza Raja Jaisingh per reunir-se amb Aurangzeb en el Diwan-i-Khas (rebedor privat). En l'audiència se'l col·locà deliberadament darrere homes de menor rang. En sentir-se insultat, va abandonar enutjat l'audiència imperial i va ser confinat a les estances de Jai Sing el 12 de maig de 1666. En témer les masmorres i l'execució, segons una famosa llegenda, es va escapar el 17 d'agost de 1666. En commemoració d'aquest fet, es va alçar una estàtua eqüestre heroica de Shivaji als afores del fort. - Al segon paquet d'expansió per al videojoc Age of Empires 3, the Asian Dynasties, el fort d'Agra és una de cinc meravelles per a la civilització índia. Galeria[modifica | modifica el codi] Enllaços Externs[modifica | modifica el codi] - World Heritage Online Tour - Panorama de 360 graus dels edificis del fort. - Centre per assegurar l'estat del patrimoni mundial per al Fort Vermell - Milli Gazette (un periòdic virtual). Article amb data del 31 de maig del 2004 - Fotografies de la Porta d'Agra Fotos del Fort d'Agra fetes per excursionistes que viatgen per tota l'Índia Notes[modifica | modifica el codi] - «Agra Photo Album». Pratheep.com. [Consulta: 2010-12-22]. Fonts[modifica | modifica el codi] Coord.:


text: Varis articles d'anàlisi i reflexió que ens semblen interessants recollir i fer-ne ressò El borrador: L'avantprojecte de la "Ley Orgànica para la Mejora de la Calidad Educativa" (LOMCE) 3 de desembre de 2012 AVANTPROJECTE DE LA LLEI LOMCE De manera esquemàtica, volem mostrar perquè la LOMCE no atén els pilars que per a nosaltres ha de tenir l’educació al segle XXI. Per nosaltres aquest no és el model educatiu que volem! Quins són els aspectes crítics de la LOMCE respecte al currículum? Com podem fer-li front? En que podem basar la nostra resistència activa? Vols parlar-ne al teu claustre? Federació de Moviments de Renovació Pedagògica de Catalunya. POWER POINT LOMCE I CURRÍCULUM El comunicat del MRP de Lleida, sobre l'avantprojecte LOMCE on també manifesten el seu rebuig a aquesta llei que vol presentar el ministre Wert. Un document molt clarificador que ens servirà per entendre certs aspectes de la llei que quedaven emmascarats. Un escrit d'anàlisi i opinió en profunditat sobre la LOMCE de Mariano Fernández Enguita "Suponen el ataque más grave a la educación pública desde la transición, que nos retrotrae al modelo de escuela franquista y que, con la excusa de la crisis, pretende convertir la educación pública en una red subsidiaria y asistencial, mientras potencia e impulsa el negocio creciente de enseñanza privada concertada (...)" Segons Enrique Javier Díez Gutiérrez LA CONTRAREFORMA NEOFRANQUISTA DE WERT "IU exige la inmediata retirada del anteproyecto de ley por tratarse de una reforma al margen de la comunidad educativa, regresiva, clasista, excluyente y segregadora, que atenta contra el derecho a una educación de calidad en condiciones de igualdad y supone una vuelta al sistema de enseñanza franquista" Izquierda Unida Mesures i línies d'actuació segons Izquierda Unida per una educació pública Análisis de la política educativa del gobierno. adelgazamiento del derecho a la educación y regresión social. CEAPA CEAPA ANTE LA ANUNCIADA LEY ORGÁNICADE MEJORA DE LA CALIDAD DE LA EDUCACIÓN (LOMCE) Es fa referència al sistema educatiu finlandès per justificar la insistència de l’avantprojecte de la LOMCE, fent referència als pobres resultats obtinguts per l’alumnat espanyol en les proves PISA, per argumentar la necessitat d’una nova reforma. Cèsar Coll La LOMCE segons Tonucci. Una entrevista on Francesco Tonucci conversa sobre la Llei Wert. La Confederació de MRP de tot l'Estat espanyol també denuncien les polítiques de retallades en educació. A més davant l'avantprojecte de LOMCE, denúncia l'atac al model d'escola pública i demana una escola de qualitat que respongui a les finalitats d'equitat, cohesió social i modernitat. DECLARACIÓ DEL CONSELL ESCOLAR DE CATALUNYA RESPECTE A L'AVANTPROJECTE DE LLEI ORGÀNICA DE MILLORA DE LA QUALITAT DE L'EDUCACIÓ Paco Imbernón també ens explica perquè cal aixecar-se i sumar-nos a la resistència activa. Destaquem... Avda.Drassanes, 3 3r08001 - BarcelonaTel 93 4817388 Fax 93 3017550 email@example.com NIF: G-58245259 Registre d'Associacions n.89 sec 2a. Web feta per http://www.suport.org/


text: Alexandr Dolgopòlov - abans dit Oleksandr Dolgopolov Jr. amb el sobrenom "Dolgo", "The dog" - (7 de novembre de 1988, Kíev) és un jugador professional de tennisucraïnès. És un jugador dretà i la seva superfície preferida és la de terra batuda. Té un estil de joc poc ortodox però s'adapta a totes les superfícies. El seu pare, Oleksandr Dolgopolov, també és un antic jugador de tennis i la seva mare, Elena, una gimnasta que va guanyar una medalla d'or i una medalla de plata a uns campionats d'Europa de gimnàstica. Quan Aleksandr va néixer, el seu pare era l'entrenador d'Andreï Medvèdev i durant la seva infantesa va jugar amb Boris Becker, Medvedev i Andre Agassi.[1] Després de la temporada 2009 va ser entrenat per l'australià Jack Reader. Amb ell va poder remuntar més de 300 llocs de la classificació ATP en menys d'un any. El maig de 2010 decidí canviar el seu nom (d'Oleksandr a Alexandr).[2] Alexandr Dolgopolov pateix el trastorn hereditari anomenat síndrome de Gilbert, que afecta el fetge i la sang, osa que sovint li provoca fatiga.[3] Es tracta aquesta malaltia amb injeccions i un règim.[4]


text: Joana II d'Alvèrnia Joana II d'Alvèrnia ( 1378- 1424), dita Joana de Boulogne fou comtessa d'Alvèrnia i de Boulogne, fila de Joan II d'Alvèrnia dit el Mal Administrador, i d'Eleonor de Comenge. Per matrimoni fou després duquessa d'Alvèrnia i de Berry, i més tard comtessa de Guînes Taula de continguts Biografia[modifica | modifica el codi] Una infantesa difícil[modifica | modifica el codi] L'entesa entre Jeon II i la seva esposa va ser de curta volada. Eleonor se'n va anar del domicili conjugal el 1380 amb la seva filla Joana, per refugiar-se amb el seu oncle el comte d'Urgell; pel camí es va aturar a Orthez amb el seu cosí Gaston Fébus, comte de Foix i vescomte de Bearn.[1] Segons Froissart, l'esposa del Mal Administrador li retreia de no recobrar el seu heretatge usurpat per Joan II d'Armanyac, comte d'Armanyac, i de ser un massa tou cavaller passant el seu temps a beure i a anar a banquets. El duc de Berry s'apropia de l'herència de Joana[modifica | modifica el codi] La rapacité du frère de Charles V était telle qu’il n’hésita pas à spolier de ses fiefs Jean II, le père de Jeanne. Marcellin Bourdet, historien de l’Auvergne, a fait une description apocalyptique de cette extorsion : La rapacitat del germà de Carles V era tal que no va vacil·lar a espoliar dels seus feus a Joan II, el pare de Joana. Marcellin Bourdet, historiador d'Alvèrnia, ha fet una descripció apocalíptica d'aquesta extorsió: "Comença a Riom, el 6 de novembre de 1387, al palau del duc, en la seva presència; el comte mitjà-boig, terroritzat per les amenaces, es va decidir a cedir els seus dos comtats al príncep junt amb la seva senyoria de Combrailles[2] al canceller i camarlenc Pere de Giac. Continua, sortint del palau ducal, a la residència d'Armand de Langeac, senescal d'Alvèrnia, gendre de Pierre de Giac, on se'l va portar a sopar, desconcertat del que acaba de fer. Se'l va conduir a l'hostal d'Hugues Bernard, on la banda de conspiradors es va asseure a taula i va acabar d'atordir-lo i d'embriagar-lo amb una barreja de begudes. Després, tota la nit fins al matí, se li va fer signar una multitud de donacions i de vendes, a preu simbòlic és clar. Se li va fer vendre així tot el que el continuava sent seu sense haver de pagar res; després se'l va deixar sobre aquest llit de l'alberg, buit, arruïnat, inert, mig mort. Així es va fer el repartiment de les despulles del comte d'Alvèrnia entre el duc de Berri i els seus oficials. I no es pot dir que el duc no va ser còmplice, ja que aquesta llarga i innoble escena de Riom passava a dos passos del seu palau; i va ser tan ben advertit que el seu nebot, el comte Joan II d'Armanyac, llavors el seu hoste en aquest palau, va anar a l'hostaleria de Bernard per arrencar el comte d'Alvèrnia, el seu cosí, dels espoliadors; però se li va negar l'entrada i només va poder cridar al carrer injúries i amenaces de mort. Joan de Berri va ratificar tots els documents, naturalment".[3] El matrimoni amb Joan de Berry[modifica | modifica el codi] El 1389, a la majoria d'edat de Carles VI de França, l'assumpte, que havia fet escàndol, va ser portat a les orelles del rei que va prometre fer-ne justícia. Per fer recuperar a Joana els seus dominis d'Alvèrnia i de Boulogne es va trobar una sola solució: amb dotze anys, Joana va ser obligada de casar-se amb el duc de Berry que ranejava els cinquanta, i al qual Gastó Fébus, que el menyspreava, no va deixar de presentar la nota de les despeses de la seva tutela! El Ball dels Ardents[modifica | modifica el codi] El 23 de gener de 1393, el dimarts abans de la Candelera, la noia va participar en el "Ball dels Ardents".[4] Carles VI, per invitació de la reina Elisabet o Isabel de Baviera, va arribar amb cinc nobles de la seva cort i es va disfressar de salvatge. Cadascun es va revestir d'un bodi cobert de pega i de pèls. Per inadvertència, el seu germà, Lluís I d'Orleans va posar foc a les disfresses amb la seva torxa.[5] Carles va evitar ser cremat viu gràcies a la seva tia, la jove duquessa de Berry, llavors de 14 anys, qui el va recobrir amb el seu vestit. El rei es va tancar, des de llavors, una mica més en la seva bogeria.[6] La seva estàtua a Poitiers[modifica | modifica el codi] L'estàtua de Joana de Boulogne adorna la xemeneia de la gran sala del palau del duc de Berry a Poitiers. És molt certament deguda als cisells de Joan de Dammartin que va començar a treballar per al duc cap a 1385. El seu segon matrimoni[modifica | modifica el codi] Pel seu primer matrimoni va esdevenir duquessa d'Alvèrnia i de Berry; després vídua el 1416, Joana es va casar de seguida, en segones núpcies, amb Jordi de la Trémoille, comte de Guînes, i va morir el 1424. Fou un matrimoni desgraciat, ja que Jordi la maltractava; tot i que els consorts s'havien fet donació reciproca, el rei la va autoritzar a disposar dels seus béns i va testar el 12 d'octubre de 1418 a favor de la seva cosina Maria de Boulogne o d'Alvèrnia, que fou l'hereva dels seus comtats de dret propi (Alvèrnia i Boulogne). Notes[modifica | modifica el codi] - Segons Froissart la seva primera idea havia estat d'arribar al comtat d'Urgel i de situar-se sota la protecció del seu oncle i la seva tia. El comte d'Urgel era llavors Pere d'Aragó fill de Cecília de Comenge, i de Jaume d'Aragó. - En aquest assumpte Joan de Berry espoliava el comte d'Alvèrnia però també al vescomte de Turena. Cal saber que el 28 d'octubre de 1375, Joan II havia venut per a 30.000 francs les seves senyories de Combrailles a Guillem II Roger, comte de Beaufort, en el moment del matrimoni del seu nét Ramon VIII, vescomte de Turena, amb la seva germana Maria de Boulogne, a qui els va oferir. La baronia de Combrailles va ser reivindicada i retirada a Pierre de Giac, l'home de palla del duc de Berri, per Lluís II de Borbó el 1400. - Extret de Marcellin Bordet Thomas de la Marche, Bâtard de France et ses aventures (1318 – 1361), Riom, 1900. - Aquestes festivitats, donades en honor del casament de Caterina d'Hainserville, senyora d'honor i confident d'Elisabet de Bavière, haurien tingut lloc a l'Hotel de la Reina Blanca, situat sobre l'emplaçament de l'actual no 17 del carrer dels Gobelins, però certes fonts citen l'hotel Reial de Saint-Pol. - Froissart assenyala a propòsit del Ball dels Ardents: I aquest dia van ser ars el bastard de Foix, el comte de Joigny, messires Hémart o Aimard de Poitiers i Huguet de Guisay i Nantouillet va fugir a la cuina on es va submergir a una galleda plena d'aigua. Els companys del rei eren Miló, el comte de Joigny, Hugues de Guisay i Ogier de Nantouillet. El bastard de Foix era Yvain de Béarn, mentre que Aimard de Poitiers-Valentinois era el nebot d'Aimar V el Gruixut, comte de Valentinois i del comtat Venaissin. - Segons els religiosos de l'abadia dels Blancs-Manteaux a París, autors de l'Art de Verificar les dates, Joan II d'Auvergne, que passava per a un home bo i de bon consell, va estar amb Carles VI, des de la seva crisi del 5 d'agost de 1392 al bosc del Mans. Original per a un individu que era considerat com mig-boig des de 1384! Però cal donar un contrapunt a aquests bons monjos que expliquen també que el comte, per complir amb els seus deutes, va vendre, amb gran penediment de la seva família, només les seves terres de Combrailles a Pierre de Giac. Bibliografia[modifica | modifica el codi] |A Joana II d'Alvèrniahi ha contingut multimèdia relatiu a:| - Étienne Baluze, Histoire de la Maison d’Auvergne, París, 1708. - J. Froissart Chroniques, text i notes de Kervyn de Lettenhove, Brussel·les, (1868). - J. Froissart Chroniques, text i notes de Siméon Lucé, París, (1873 - 1874). - F. Autrand Charles VI, París, 1986.


text: Llargues El joc a ratlles, o simplement llargues, és una modalitat de pilota valenciana a l'aire jugada en el carrer i on es permet només un bot. Es disputa entre equips de tres, quatre o cinc pilotaires. Per a aconseguir un tanto cal assolir que la pilota bote més enllà d'una línia coneguda com de la falta (situada entorn de cinquanta o seixanta metres de la del servei) o que supere una línia posterior coneguda com del quinze situada a una distància aproximada de 80 metres. Taula de continguts Canxa[modifica | modifica el codi] Per a jugar a llargues cal escollir un carrer pla, recte, llarg i ample, d'unes 70 o \d5 passes. Si el carrer fa costera la part de baix serà la del rest, i si un extrem del carrer és més estret que l'altre la part més ampla és per al rest. Es delimita el carrer amb dues ratlles: la de la banca i la del rest, així mateix hi ha una tercera ratlla que senyala el punt que ha de passar la pilota en la treta, és la ratlla de falta, a unes 40 passes del rest. En cas de jugar equips de qualitat diferent el més fort pot donar unes passes, çò és, que la ratlla de la banca de l'equip més fluix estiga un poc més avançada per a compensar la potència de la treta. El públic es pot asseure en ambdues voreres i en els extrems del carrer Pilota[modifica | modifica el codi] S'hi juga amb pilota de badana. Atés que s'hi juga al carrer, és fàcil perdre la pilota o que s'encale en un balcó o terrat, però com que les pilotes de badana són molt barates això no és cap problema. A més, els carrers són plens d'irregularitats que causen efectes estranys en el bot de la pilota, sorpreses que són esmorteïdes per la pròpia pilota de badana, de cop més suau i, per tant, més amotllable. Un altre motiu per utilitzar pilotes de badana és la seua menor duresa i velocitat, que les fan més adients per als jugadors aficionats. Regles[modifica | modifica el codi] En una partida de llargues dos equips, formats per 4 ó 5, jugadors cadascun competeixen per arribar a una puntuació determinada, 10 tantos normalment, tot i que antigament es jugava a pujar i baixar, modalitat de puntuació en què es restava puntuació a l'equip rival, i s'havia de guanyar per una diferència de tantos establerta. Els equips vesteixen samarretes de color roig i blau, essent el roig el color de l'equip favorit en les apostes o suposadament més fort. Els jugadors reben un nom depenent de la posició en el carrer que ocupen: - La banca és l'encarregat de fer la treta en cada quinze. - El rest és que respon a la banca, tots dos ocupen els extrems oposats el carrer i són els pilotaris més forts. - El mitger se situa a mitjan camp seu, ha d'allunyar la pilota tant com siga. - El punter està just davant de l'equip rival, o passades les seues files, ha d'aturar la pilota o enviar-la als racons que els jugadors rivals no protegisquen. Cada tanto consisteix en quatre quinzes: 15, 30, val i joc. Qui guanya el joc s'apunta el tanto. Si hi ha empat a 15 s'anomena a quinzens, si hi ha empat a 30 se'n diu a dos. Per guanyar el joc l'equip rival ha d'estar a 30 com a màxim, de manera que si els equips empaten a val tots dos passen a estar a dos. Cada quinze comença quan la banca fa la treta: sense passar la ratlla de la banca el pilotari es llença la pilota a si mateix i, sense que bote, la colpeja per enviar-la el més lluny possible. Actualment la treta es fa de bragueta, però també n'hi ha de palma, i antigament es feia amb un rebot en paret esquerra o en un tamborí. Si la pilota passa la ratlla de falta sense pegar en terra llavors és bona i l'equip rival ha de respondre tornant-la o parant-la. En les llargues s'ha de colpejar la pilota amb la mà a l'aire o al primer bot per tal d'enviar-la al camp contrari o per sobre la ratlla que limita el seu camp. Així mateix, també es pot parar la pilota (després del segon bot) amb qualsevol part del cos per evitar que avance en camp propi, llavors es marca una ratlla. El tret distintiu de les llargues són les ratlles, els senyals que marquen el lloc on s'ha parat la pilota en cada quinze, si bé el nom ve d'una suposada línia dibuixada en terra, el que s'utilitzen són unes telles amb els números 1 i 2 que es col·loquen en una vorera del carrer a l'altura del lloc on s'ha aturat la pilota. La pilota pot quedar parada perquè un jugador l'ha aturada, o perquè s'ha aturat on és el públic (en ambdós casos la ratlla se senyala on ha succeït). En cas que la pilota s'encale en un balcó o teulada serà quinze perdut del llençador. Quan un equip ha aconseguit dos ratlles es canvien el camp i tractaran de guanyar aqueixes ratlles i aconseguir els quinzes. També els equips hauran de canviar el camp quan la banca estiga a val, encara que només tinga una ratlla. En el traure, l'equip que ha fet dos ratlles com a rest ha d'intentar guanyar-les. Aqueixes ratlles són ara la falta. Així, com que més avant haja fet la ratlla, més camp tindrà el rival per defensar quan hagen canviat el camp, i això vol dir que hauran més espais entre els jugadors defensors i serà més fàcil que la pilota pegue dos bots. A més, altres maneres de guanyar el quinze són: - Si l'equip del rest envia la pilota passant la ratlla de la banca, o l'equip del banca la ratlla del rest. O per falta del rival: - Si la pilota dóna dos bots. - Si un jugador la toca dos voltes. - Si un jugador d'un equip la toca immediatament després d'haver-la tocat un membre del seu mateix equip. - Si la treta de la banca no passa la ratlla de falta. A palma[modifica | modifica el codi] A palma és una modalitat de les Llargues que només es diferencia en la manera de treure. Atesa la carència de "banques" fortes i competitives, el traure es fa a palma, que equival a un cop a la pilota amb la palma de la mà i amb el braç totalment estès, sense doblar el colze. D'aquesta manera, el factor banca perd la seua qualitat i els equips s'igualen. Perxa[modifica | modifica el codi] La Perxa té la mateixa reglamentació que la modalitat a Llargues exceptuant la treta. El traure es farà des d'una ratlla marcada (la de falta) a un dau pintat, i sobre una corda (la Perxa o palico, a l'estil de la Galotxa). A partir de la treta (a volea o al bot), les normes són les del joc a ratlles. Pilotaires destacats[modifica | modifica el codi] En actiu[modifica | modifica el codi] - David de Petrer, membre de la Selecció Valenciana de Pilota del 2000, 2004, 2006 i 2007. - Jan de Murla, membre de la Selecció Valenciana de Pilota del 2000, 2004 i 2007. - Màlia I de La Vall de Laguar, membre de la Selecció Valenciana de Pilota del 2002 i 2004. - Martines del Campello, membre de la Selecció Valenciana de Pilota del 1997, 1998, 1999, 2002, 2004, 2006 i 2007. - Santi de Finestrat, membre de la Selecció Valenciana de Pilota del 2004, 2006 i 2007. Retirats[modifica | modifica el codi] Competicions[modifica | modifica el codi] Vegeu també[modifica | modifica el codi] - Joc internacional - Laxoa (modalitat de la Pilota basca) - Perxa, modalitat precursora de la Galotxa - Pilota grossa, llargues al trinquet. Enllaços externs[modifica | modifica el codi] - Comité de Jocs a Ratlles, portal de la Federació de Pilota Valenciana - Fédération Française de Balle à la Main, portal de la Fédération Française de Balle à la Main


text: L'Hotel La Costa és seu a Catalunya de l'O'Sullivans- The Language School on l'alumne, envoltat d'un entorn tranquil, podrà aprendre o millorar l'idioma escollit amb professors nadius. L'O'Sullivans – The Language School es caracteritza per adaptar els seus cursos a les necessitats dels seus alumnes perquè es desenvolupin eficaçment i amb seguretat en el seu ambient laboral o social. Si ho desitja, podrà compaginar l'estudi de l'idioma escollit amb la modalitat "curs idioma-esport" on alumne i professor gaudiran conjuntament amb el golf alhora que practiquen l'idioma. Més informació a www.osullivanspro.com


text: Zalduondo Zalduondo és un municipi d'Àlaba, de la Quadrilla de Salvatierra. Es tracta de l'únic municipi d'aquesta zona d'Àlaba compost per un únic nucli de població, la vila homònima. A pesar de la seva escassa grandària compta amb una grandària superior al dels llogarets d'aquesta part d'Àlaba i la seva antiga puixança, traduïda en un interessant patrimoni li confereix cert interès. No hi ha indústria assentada en el municipi, ni activitat econòmica ressenyable al marge de l'agricultura. Els veïns treballen en localitats de l'entorn en la seva majoria. La piràmide d'edat mostra un sensible envelliment de la població. Topònim[modifica | modifica el codi] El primer esment escrita d'aquesta localitat és la coneguda Reja de San Millán de 1025, un catàleg de pobles d'Àlaba, en la qual apareix esmentat sota el nom de Zalduhondo. Partint d'aquest primer esment escrita, el seu nom podria tenir el significat etimològic de al costat del set, ja que zaldu(a) és una paraula basca que significa set, selva, bosc; mentre que (h)ondo, significa al costat de. És possible que aquest nom estigui relacionat amb l'estratègica posició que ocupava la vila, als peus de l'antic camí que anava a través del Pas de San Adrián cap a Guipúscoa, és a dir al començament del camí que unia l'agrícola Llanada alabesa amb els boscoses i (llavors) selvátiques valls de Guipúscoa. No cal descartar no obstant això, algun altre possible origen al topònim, ja que existeix altra localitat denominada Zalduendo, que aquesta fora del País Basc, en la Província de Burgos. El Zalduendo burgalès podria tractar-se d'una població repoblada per bascos en l'Edat Mitjana, però també podria tenir un origen etimològic no relacionat amb la llengua basca, que caldria estudiar també per al cas del Zalduendo alabès. Posteriorment el nom ha estat registrat de diferents maneres al llarg dels segles posteriors mostrant en línies generals la següent evolució, perdent la h aspirada que duia en el seu nom i canviant el diptong uo per ue: - Zalduhondo (1025) - Çalduendo (1257) - Zaldundo (1332) - Zalduondo (1537) - Zalduendo (1615) A causa de l'existència d'altre municipi cridat Zalduendo a Burgos, la localitat alabesa va haver d'adoptar el nom oficial de Zalduendo de Àlava en la dècada de 1910 a instàncies d'una recomanació realitzada per la Reial Societat Geogràfica. A la fi de la dècada de 1970 l'Euskaltzaindia va fixar el nom oficial de Zalduondo, com nom de la localitat en euskera, basant-se principalment en els testimoniatges escrits antics. Aquesta denominació va ser adoptada oficiamente en 1984 per l'ajuntament i publicada en el BOE en 1989. Història[modifica | modifica el codi] Encara que el primer esment escrita de Zalduondo es remunta a 1025; cap suposar que la població té major antiguitat, encara que no se sap que època es va poder haver fundat. Les restes més antigues que s'han trobat en el municipi no es troben en l'actual poble sinó en el despoblat d'Aistra, lloc on es troba una ermita i situat a una mica més d'1 km de distància del modern Zalduondo, Aistra[modifica | modifica el codi] Es creu que Aistra, situada a cavall dels actuals termes municipals de Zalduondo i Asparrena (Araia), hi havia un llogaret fundat durant els anys foscs que van seguir a la caiguda de l'Imperi Romà i l'Alta Edat Mitjana. Recents excavacions arqueològiques han trobat restes d'un llogaret dels segles VI i VII dC, sent considerat pels arqueòlegs el poble medieval més antic del Nord peninsular [1]. Al costat d'aquestes restes s'han trobat alguns que daten del neolític, altres d'època romana, així com testimoniatges del pas de la Ruta Jacobea pel lloc segles després. En el segle X es construeix en Aistra l'església de San Julián i Santa Basilisa, que és l'única edificació, convertida en Ermita de San Julián de Aistra, que s'ha conservat fins als nostres dies. En el segle XI Aistra, sota el nom d'Haiztara, apareix per primera vegada en un document escrit. Es tracta de la mateixa Reja de San Millán on apareix Zalduondo per primera vegada. Torna a esmentar-se en el segle XIII, aquesta vegada sota la denominació d'Ayxtara. No se sap quan es va despoblar Aistra, però ja en el segle XVI San Julián i Santa Basilisa és esmentada com ermita. En el segle XIX Pascual Madoz en el seu Diccionari Geogràfic... comenta que Astrea o Aystara no conserva més que una ermita amb la seva pila bautismal. Zalduendo[modifica | modifica el codi] Com hem dit anteriorment, el primer esment escrita de Zalduendo data de 1025, i encara que se li suposa una antiguitat major a la localitat; no s'han trobat restes tan antigues com els d'Aistra. En 1025 Zalduondo figura com a part de l'alfoz de Hegiraz. Durant l'Edat Mitjana Zalduondo va tenir la seva importància com punt de passada del Camí de Santiago. Per aquí passava una de les rutes secundàries del camí, provinent de França i Guipúscoa a través del pas de San Adrián. Zalduendo era la localitat encarregada de custodiar el vessant alabès d'aquest pas. Encara que al llarg de l'Edat Mitjana aquest camí va perdre la seva importància com a part de la Ruta Jacobea; va seguir sent la principal via d'unió entre la Llanada Alabesa i Guipúscoa i consegüentment entre França i Castella. La prosperitat i certa importància que va tenir Zalduondo al llarg de l'Edat Mitjana i Moderna es va basar en la seva ubicació al peu de l'estratègic pas de San Adrián. A principis del segle XIV Zalduondo pertanyia a la Cofraria d'Arriaga, senyoria col·lectiva que exercien els nobles alabesos sobre la terra plana d'Àlaba. Quan en 1332 la Cofraria declara el seu Voluntari Lliurament al Realeng de la Corona de Castella, el rei Alfons XI de Castella decreta que Zalduondo passi a dependre de la veïna vila de Salvatierra. No obstant això, alguna dècades després, en 1382, el rei Joan I de Castella concedeix al Canceller Pedro López de Ayala, la senyoria sobre Salvatierra i els seus llogarets, que li són lliurades sota la fórmula de comtat, Zalduondo torna a pertànyer a una senyoria. Zalduondo romandrà lligat durant uns anys al patrimoni dels Comtes de Salvatierra, la Família d'Ayala. Va ser alienat d'aquest patrimoni cap a 1412 o 1413 quan la néta del Canceller Ayala, Constança de Ayala es casa amb Pedro Vélez de Guevara, Comte d'Oñate i cap de la Casa de Guevara. Zalduondo, separat de la resta del Comtat de Salvatierra, és inclòs en el dot de Constança i passa a ésser des de llavors vila de senyoriu dels Comtes d'Oñate. Durant segles els veïns de Zalduondo es van enfrontar als comtes en defensa dels seus drets adquirits. Els plets van ser especialment durs entre finals del segle XV i finals del segle XVI. Durant aquest segle els veïns van assolir deixar de pagar diversos tributs i drets senyorials; encara que alguns d'aquests van persistir fins a 1813, quan van ser definitivament abolits. Entre altres drets el comte tenia potestat de triar l'alcalde. Durant l'antic règim Zalduondo pertanyia a la Germandat d'Asparrena. Bona part del patrimoni arquitectònic i monumental de la vila prové del període entre el segle XV i XVII, que va anar el de major prosperitat de la mateixa. A partir del segle XVII es produïx cert declivi en la vila al construir-se el Camí ral que a través de Salinas de Léniz connecta la costa guipuscoana amb l'interior, el que acaba amb la primacia del Pas de San Adrián. Quan en el segle XIX es construïx la carretera entre Alsasua i Idiazabal a través de l'alt d'Etxegarate, el Pas de San Adrián quedarà definitivament marginat, quedant Zalduondo relegat de les rutes principals i la seva economia vinculada únicament a l'agricultura, ramaderia i explotació forestal. Es pot dir que Zalduondo va passar a ser una localitat rural més de la Planada Alabesa. A principis del segle XIX són importants les escaramusses que va protagonitzar l'escamot de Francisco Espoz y Mina en la seva lluita contra els francesos. Amb la reforma administrativa de 1842 la vila de Zalduondo es converteix en municipi, sent una rara avis entre els municipis alabesos de la zona, ja que és l'únic ajuntament de la Llanada Alabesa compost per un únic poble. Referències[modifica | modifica el codi] |A Zalduondohi ha contingut multimèdia relatiu a:| - «Padró municipal a data d'01-01-2013» (en castellà). Institut Nacional d'Estadística, 30-12-2013. [Consulta: 06-01-2014]. Coord.:


text: Construit a l'any 2005, CLM Dormitory és un extra de distinció per a Cebu i una el·lecció intel·ligent per als viatgers. El centre de la ciutat és només a 0.5 km i l'aeroport és només a 45 minuts. Un ambient ben cuidat i la seva proximitat a Monument Patrimoni de Cebu, Districte Parian, Catedral Metropolitana Cebu donen a aquest hotel un encant especial. Aprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Cebu. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix aparcament de cotxes, centre de negocis, Zones públiques amb Wi-Fi. L'hotel compta amb 60 precioses habitacions, i totes inclouen Bany compartit, accés a internet (sense fils), TV satèl•lit/cable, ventilador, aparell de televisió. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Cebu, faci de CLM Dormitory la vostra llar.


text: L’Ajuntament ha dut a terme aquesta setmana un tractament als arbres de la Rambla Generalitat, on hi ha una plaga de Galeruca de l’om23-07-2012 La nit del 24 al 25 de juliol una empresa contractada pel Servei de Via Pública de l’Ajuntament va dur a terme un tractament fitosanitari als arbres de la Rambla Generalitat, ja que s’ha detectat que s’hi ha instal·lat una plaga de Galeruca de l’Om, un insecte que s’alimenta de les fulles dels oms, és molt nociu pels arbres i resulta molt molest pels habitatges de l’entorn. El tractament fitosanitari es va fer mitjançant vehicles equipats amb canó i llances polvolritzadors, per tal de realitzar un bon cobriment a la capçada dels arbres. Els productes són autoritzats i homologats pel Ministeri de Medi Ambient, però tot i així el tractament es farà de nit per provocar el mínim de molèsties a la ciutadania. La Galeruca o Escarbatet de l’om (Xanthogaleruca luteola Müller., Pyrrhalta luteola Müller), és un coleòpter de la família Chrysomelidae que s’alimenta de fulles d’om tant en estat larvari com adult i que provoca danys importants en els arbres, sobretot a les fulles. D’altra banda, la presència de l’insecte resulta molesta ja que penetren als habitatges o cauen sobre les persones. Els danys els produeixen les larves en menjar-se les fulles dels oms. Es situen en el revers de les fulles i és característic que deixen els nervis sense menjar, de manera de les fulles en resta només l’’esquelet’. Els danys que provoquen les larves són els més importants i ja avançat l’estiu, quan els atacs són intensos, totes les fulles dels oms es poden veure afectades. En aquests moments hi ha forts atacs en moltes zones de Catalunya. 2a fase prenventiva contra el morrut de les palmeres Per altra banda, l’Ajuntament també du a terme aquests dies la segona fase del tractament preventiu contra el Morrut de les palmeres de la via pública (Rhynchophorus ferrugineus), un insecte que quan s’instal·la a l’arbre l’acaba matant. Atès que els tractaments insecticides són poc eficaços, l’Ajuntament va començar a dur a terme aquest tractament el mes de març passat ja que la detecció ràpida del focus i l’aplicació de tractaments preventius és fonamental. El tractament preventiu s’ha de fer en tres fases, cada mes o mes i mig, i una empresa especialitzada ja el va començar a aplicar a les 28 palmeres que Sant Sadurní té a la via pública Aquí podeu llegir la Notícia del mes de març sobre el morrut de la palmera.


text: A la primera part del seu recorregut, passa per la vora de la fageda de Monteja, i constitueix el límit entre les províncies de Madrid i Guadalajara. S'interna a la província de Guadalajara a l'alçada de La Hiruella. Flueix per Colmenar de la Sierra, Matallana i El Vado, on se n'emmagatzema l'aigua a l'embalsament d'El Vado. Torna a la província de Madrid a l'alçada de Patones de Abajo, on rep el cabal del riu Lozoya. A partir d'aquí segueix una direcció nord-sud, passant per Talamanca de Jarama i deixant a la dreta la ciutat de Madrid a l'alçada de l'aeroport de Barajas. Un cop passat l'aeroport, rep l'aigua dels seus afluents principals: l'Henares, el Tajuña i el Manzanares. Acaba desembocant al Tajo una mica abans d'Aranjuez. El 1937 hi tingué lloc la Batalla del Jarama. Forces nacionalistes creuaren el riu en un intent de tallar la carretera principal de Madrid a València per aïllar la capital republicana. Les forces nacionalistes, encapçalades per la Legió Espanyola i soldats marroquins, es trobaren amb la resistència de forces republicanes, incloent-hi la 15a Brigada Internacional. Tot i que provocaren importants pèrdues a l'enemic, els nacionalistes no aconseguiren el seu objectiu. Després d'un temps de guerra de trinxeres, la Brigada Internacional es retirà.


text: Simon Newcomb Nascut el mateix any que el cometa 1P/Halley passà pel seu periheli, inicià estudis de matemàtiques i física; en acabar la seva carrera acceptà un lloc com a professor de matemàtiques a l'Observatori Naval. Més tard seria contractat per treballar a l'American Nautical almanac Office (1877-1897). Matemàtic i astrònom molt dotat pel càlcul, publicà el seu primer treball (Elements and ephemeris of the fifty-fourth asteroid: Elements i efemèrides de l'asteroide no54) amb només 23 anys (1858); dos anys més tard (1860) publicà un treball sobre la possible existència d'un nou astre intramercurial, el planeta Vulcà, que presumptament havia estat observat des de França i era recolzat per l'astrònom francès Urbain Le Verrier. Per dilucidar aquesta controvèrsia participà en una de les dues expedicions dutes a terme per observar un eclipsi de Sol; en l'altra participà Edison per provar un nou termòmetre infraroig: cap de les dues obtingué un resultat clar. Amb el telescopi refractor de 66cm de l'Observatori Naval descobriria Asaph Hall, l'agost del 1877, els dos satèl·lits de Mart: Fobos i Deimos; pocs dies després publicà un senzill article sobre els seus períodes al voltant del planeta i possible massa. Realitzà importants treballs matemàtics i astronòmics, observacions dels planetes i càlculs que va publicar en el famós RHCP, efemèrides per ús astronòmic. El 1881, descobrí el principi estadístic conegut actualment com a Llei de Benford, quan observà que les primeres pàgines del seu llibre de logaritmes, usat llavors per fer els càlculs logarítmics, estaven molt més desgastades que les últimes. Això li féu formular el principi que, en qualsevol llista de nombres agafats de qualsevol conjunt de dades, més nombres tendeixen a començar per 1 que per qualsevol altre nombre. El 1883, reexaminant les mesures originals de l'astrònom jesuïta vienès Maximilian Hell del trànsit de Venus de l'any 1769, va poder demostrar que aquest no havia falsejat les seves mesures (com afirmava Karl von Littrow) per haver emprat tints de diferent color: el fet es devia, simplement, a què Hell era daltònic. Publicà unes importants taules sobre el moviment del Sol, la Lluna així com els planetes Mercuri, Venus i Mart; també recolzà la proposta de mesurar la distància Terra-Sol utilitzant l'asteroide Eros, en la seva oposició de 1900. Prèviament, el 1896, havia proposat utilitzar el moviment propi del Sol al voltant de la Galàxia per determinar-ne distàncies estel·lars (On the solar motion as a gauge of stellar distances). Era famós per la precisió dels seus càlculs astronòmics així com les seves mesures; efectuà precises mesures de la Lluna per determinar-ne el seu moviment, emprà eclipsis de Lluna antics per determinar la seva acceleració secular i obtingué, d'ells, les pertorbacions patides pel nostre satèl·lit al llarg dels segles. En un dels seus treballs matemàtics menors, de mecànica aeronàutica, va voler demostrar la impossibilitat matemàtica de vol per part d'una màquina més pesada que l'aire: en desembre d'aquell mateix any (1903) els germans Wright demostraren el contrari amb el vol del primer avió. En el seu honor un accident del planeta Mart, situat a la zona del Sinus Sabaeus, porta el seu nom. |A Simon Newcombhi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: Una vaga és una acció empresa de forma individual o per un col·lectiu social que consisteix a deixar de fer una cosa o coses, dintre de les funcions del col·lectiu o individu, per a exercir una pressió social, amb vista a l'obtenció d'un objectiu concret. Vaga laboral: En molts països és reconeguda com un dret dels treballadors. Consisteix bàsicament a deixar de treballar amb l'objectiu d'obtenir avantatges laborals o socials, encara que es pot ser manifestar d'altres formes: Quan una vaga laboral o d'altre tipus s'estén a la major part dels estaments socials es denomina vaga general. Termes relacionats: Esquirol: Veu popular que designa el qui es nega a fer vaga. Té un sentit despectiu. Piquet : Grup de vaguistes que intenten que els altres facin vaga, pressionant la resta del col·lectiu, pacíficament o no. Als piquets pacífics se'ls sol denominar piquets informatius, ja que se suposa que tan sols informen del dret inherent de vaga.


text: Molt prometia la final de "¿Quién quiere casarse con mi hijo?" i la veritat és que no va defraudar. A la gala final hi va haver temps per a tot, rialles, plors, queixes ...., una infinitat d'emocions que van mantenir als espectadors asseguts davant del televisor. L'encarregat d'obrir la nit va ser Daniel, aquest jove informàtic que encara és verge i que després de veure que ha passat a la gala, sembla que seguirà sent-ho. Daniel va triar a Zaida com la seva favorita, però per sorpresa de tots, mare inclosa, el jove va decidir anar-se'n sol del concurs i va posar en els dits de la seva mare l'anell amb què s'hauria d'haver promès amb Zaida. La nit seguia i arribava el torn de Rubén. La seva mare Rosi temia l'elecció del seu fill, però l'estudiant de periodisme va seguir les preferència de Rosi i va decidir quedar-se amb Graci. Els prejudicis inicials que Rosi tenia amb Graci, per ser aquesta mare soltera, van quedar de costat i totes dues es van fondre en una tendre abraçada davant l'atenta mirada d'un orgullós Rubén. Després va arribar el torn de Toya i el seu fill. Igual que Daniel, José Luis no va voler anar-se amb cap noia i va decidir tornar a casa amb la seva mare. Toya va respirar alleujada perquè cap de les pretendientas del seu fill li agradava. Durant el transcurs de gala, Lujan es va desplaçar fins a l'hotel on s'allotjava la mare de Luis Ángel, Mari Carmen, per mostrar el que va passar entre els pretendents del seu fill. Quan la bilbaïna va veure a Juan Carlos i Cristopher besant no s'ho podia creure. Amb molta ràbia continguda Mari Carmen li va explicar al seu fill que va passar. No seria l'última sorpresa de la nit per a ella. Mentrestant, l'stripper i químic David Olid li comunicava al seu pretendienta Raquel que ella no era l'elegida. Olid va decidir triar a Maria, de qui va confessar estar enamorat. Per tancar la nit, Luis Ángel va decidir donar a la seva mare una última alegria. Per la porta per la qual se suposava que anava a entrar Joan Carles va entrar Mohammed. Mari Carmen va trencar a plorar i va agrair al seu fill la decisió presa. El balanç final, de cinc concursants, tres van marxar amb parella i amb la seva mares. Ara toca esperar a la pròxima entrega ....


text: Las asociaciones culturales de la Franja (el Institut d’Estudis del Baix Cinca, la Associació Cultural del Maratarranya i el Centre d’Estudis Ribagorçans) reunidas en Iniciativa Cultural de la Franja DECLARAMOS – Que hay unanimidad en la comunidad científica que reconoce las hablas de nuestras comarcas como lengua catalana. Cualquier duda al respecto debería ser resuelta con consultas a los departamentos universitarios correspondientes. La lengua catalana es patrimonio de nuestras comarcas históricas (Matarraña, Bajo Cinca, Litera, Ribagorza, Bajo Aragón y Bajo Aragón-Caspe). – Que este patrimonio se mantiene en una fragilidad excesiva y desde principios de la década pasada ya muestra los primeros síntomas de sustitución lingüística en las áreas más pobladas, convirtiéndose el castellano en lengua de intercomunicación entre catalanohablantes en importantes capas de población joven. – Que el mantenimiento de la lengua catalana como patrimonio de nuestras comarcas depende del reconocimiento de la lengua por parte de las instituciones, y es especialmente necesario que la educación obligatoria asegure la plena competencia lingüística en catalán y en castellano de toda la población de nuestras comarcas. Únicamente una política decidida por la alfabetización en catalán y en castellano de la población escolar puede evitar la fragilidad con que se conserva vivo este patrimonio cultural en la actualidad. – Que los hablantes del catalán y los del aragonés deben tener los derechos lingüísticos asegurados por las instituciones autonómicas, provinciales, comarcales y municipales, para poder desarrollar su actividad en la lengua que elijan. – Que nos preocupan profundamente las declaraciones hechas las últimas semanas por parte de máximos dirigentes de las instituciones aragonesas que la existencia de esta lengua y los derechos lingüísticos de sus hablantes. EXIGIMOS – Que se reconozca la lengua catalana y la lengua aragonesa en la legislación aragonesa. – Que se aseguren las medidas necesaria para la conservación de la lengua catalana y aragonesa en las comarcas donde es lengua histórica. – Que la lengua catalana y la lengua aragonesa formen parte activa de la educación para que toda la población escolar conozca la lengua propia de sus comarcas y el castellano. – Que se hagan de una vez, por parte de las instituciones, campañas activas de información y concienciación de la población de Aragón de que el catalán y el aragonés forma parte irrenunciable de su patrimonio cultural, como forma parte del de toda la humanidad. Les associacions culturals històriques de la Franja (Institut d’Estudis del Baix Cinca, Associació Cultural del Matarranya i Centre d’Estudis Ribagorçans) aplegades en la Iniciativa Cultural de la Franja. DECLAREM - Que hi ha unanimitat en la comunitat científica a reconèixer els parlars de les nostres comarques com a llengua catalana. Qualsevol dubte al respecte hauria de ser resolt amb consultes als departaments universitaris corresponents. La llengua catalana és patrimoni de les nostres comarques històriques (Matarranya, Baix Cinca, Llitera, Ribagorça, Baix Aragó i Baix Aragó–Casp). - Que aquest patrimoni es manté amb una fragilitat excessiva i des de principis de la dècada passada ja mostra els primers símptomes de substitució lingüística en les àrees més poblades, convertint-se el castellà en llengua d’intercomunicació entre catalanoparlants en importants capes de població jove. - Que el manteniment de la llengua catalana com a patrimoni de les nostres comarques depèn del reconeixement de la llengua per part de les institucions, i especialment cal que l’ensenyament obligatori assegure la plena competència lingüística del català i el castellà de tota la població a les nostres comarques. Només una política decidida per l’alfabetització en català i en castellà de la població escolar pot salvar la fragilitat amb què es conserva viu aquest patrimoni cultural en l’actualitat. - Els parlants del català i els de l’aragonès han de tenir els drets lingüístics assegurats per les institucions autonòmiques, provincials, comarcals i municipals, per tal de poder desenvolupar la seua activitat en la llengua que trien. - Que ens preocupen profundament les declaracions fetes les darreres setmanes per part de màxims dirigents de les institucions aragoneses que qüestionen l’existència d’aquesta llengua i els drets lingüístics dels seus parlants. EXIGIM - Que es reconega la llengua catalana i la llengua aragonesa en la legislació aragonesa. - Que s’asseguren les mesures necessàries per a la conservació de la llengua catalana i aragonesa a les comarques on és la llengua històrica. - Que la llengua catalana i la llengua aragonesa formen part activa de l’ensenyament per tal que tota la població escolar conega la llengua pròpia de les seues comarques i el castellà. - Que es facen d'una vegada, per part de les institucions, campanyes actives d'informació i conscienciació de la població d'Aragó del fet que el català i l'aragonès formen part irrenunciable del seu patrimoni cultural, com en forma part del de tota la humanitat.


text: Maria Pia de Borbó-Dues Sicílies |Aquest article o secció no cita les fonts o necessita més referències per verificabilitat. Us animem a millorar-lo afegint referències a fonts fiables i independents. Tota informació no verificable pot ésser posada en dubte o eliminada. Maria Pia de Borbó-Dues Sicílies ( Gaeta, Regne de les dues Sicílies 1849 - Biarritz, França 1882 ) fou una princesa de les Dues Sicílies de la Casa de Borbó amb el tractament d'altesa reial que contragué matrimoni en el si de la casa ducal de Parma. Orígens familiars[modifica | modifica el codi] Va néixer el dia 2 d'agost de 1849 a Gaeta, al nord del Regne de les Dues Sicílies durant la revolució de 1848, fou filla del rei Ferran II de les Dues Sicílies i de l'arxiduquessa Maria Teresa d'Àustria. Maria de la Gràcia Pia era néta per via paterna del rei Francesc I de les Dues Sicílies i de la infanta Maria Isabel d'Espanya i per via paterna ho era de l'arxiduc Carles Lluís d'Àustria i de la princesa Enriqueta de Nassau-Weilburg. Exili i matrimoni[modifica | modifica el codi] L'any 1861 hagué de marxar de Nàpols com a conseqüència de la invasió garibaldina i piemontesa del Regne de les Dues Sicílies i la posterior incorporació al Regne d'Itàlia. Allotjada a Roma al costat del papa Pius IX, contragué matrimoni el 5 d'abril de 1869 amb el duc Robert I de Parma. Aquest era fill del duc Carles III de Parma i de la princesa Lluïsa de França i es trobava a l'exili romà com a conseqüència de l'ocupació del ducat parmesà des de l'any 1859 per les tropes piemonteses. La parella tingué dotze fills: - SAR la princesa Maria Lluïsa de Borbó-Parma, nada a Roma el 1870 i morta a Sofia el 1899. Es casà amb el rei Ferran I de Bulgària. - SAR la princesa Maria Immaculada de Borbó-Parma, nada al Castell Wartegg el 1874 i morta a Pianore el 1914. - SAR la princesa Maria Pia de Borbó-Parma, nada a Biarritz el 1877 i morta al Castell Wartegg el 1915. - SAR el duc Elies de Parma, nat a Biarritz el 1880 i mort a Friedberg el 1959. Es casà a Viena el 1903 amb l'arxiduquessa Maria Anna de Teschen. |A Maria Pia de Borbó-Dues Sicílieshi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: Opinió/text. Hemeroteca rosinca de l'any 2002 fins avui. Contribuïm a preservar el medi ambient: no imprimiu aquesta plana si no és realment necessari Nota:Per publicar articles o textos en aquest apartat, feu-ho a l'adreça: webrosesdigital.com. Autors:Els articles que siguin publicats/enviats a més mitjans caldrà que ens ho feu saber. Imprimir | Enviar | Últim comentari Respectar Roses 11/02/2011 Feia dies que havia llegit la ‘crida’ de la nostre alcaldessa Feia dies que havia llegit la ‘crida’ de la nostre alcaldessa i (antuvi, encara que espero recuperar-la algun dia) amiga meva Magda Casamitjana, per intentar rebaixar el to de la confrontació política que hi ha a Roses. Des del primer moment vaig tenir sensacions molt confrontades, perquè el que diu és sensat i té sentit, però en canvi, com a observador independent, crec que qui més “s’ha preocupat de què n’hi hagués, de tensió” han estat tant ella com els seus companys de partit i de govern. Tanmateix tinc moltíssims dubtes sobre els remeis que implícitament ens hi proposa, que són la senyalització ‘dels altres’ com a únics culpables i també el victimisme personal. I això que en l’article que comento encara és relativament ‘discreta’ – al darrer número del butlletí municipal ROSES Info fou encara molt més màrtir: “... el 2010 és l’any que he patit més atacs personals, de manera sistemàtica, sense pietat i del tot injustos, fins al punt de patir una agressió física extremadament violenta. ... sentireu i llegireu les coses més inversemblants, la vergonya es disfressarà d’orgull i es voldrà posar en dubte la meva honestedat i honorabilitat. ... Desgraciadament a Roses encara hi ha que pensa que en política tot s’hi val, són pocs i acabaran desapareixent. Només us demano una cosa: si teniu dubtes sobre qualsevol cosa que sentiu o llegiu, veniu-me a trobar.” Si mai cap polític mereix un premi a la millor ploramiques, aquest guardó sens dubte li ha de correspondre a ella. La seva proposta explícita per poder sortir d’aquest cercle viciós, és centrar “la discussió política ... en uns paràmetres de futur”. Però el que això sembla voler dir a la pràctica, és que ella i el seu equip de govern podran dir i fer qualsevol cosa que els hi convingui i qui ho critiqui serà desqualificat com a promotor d’una “dinàmica destructiva i nociva per al nostre municipi”. L’exemple més recent d’aquest procediment és l’anunci que fa pocs dies recollien pràcticament tots els mitjans de comunicació de la província sobre la suposada ‘Aprovació del projecte d’usos marítims, culturals i de recerca marina per al Far de Roses’. Segons una nota de premsa publicada l’endemà per CiU, es tracta d’una notícia que ja ha estat tractada àmpliament pels mitjans i que no aporta absolutament res de nou, excepte potser algunes mancances i oblits de l’alcaldessa que el seu aparell propagandístic evidentment no ha volgut subratllar. És a dir, que han ‘colat’ una informació que els beneficia electoralment a través de l’institució municipal, que en realitat és una enganyifa perquè el municipi ja ho havia dit tot. Però per més que l’alcaldessa intenti estigmatitzar a tots aquells que assenyalin al passat per establir paral·lelismes amb el present, els socialistes rosincs no poden foragitar la seva pròpia historia de provocació i polarització. Fa pocs dies, en un debat a una de les plataformes digitals rosinques que inicià un militant d’ERC, que acaben de decidir la seva integració a la nova agrupació electoral GENT DEL POBLE (de Roses)-AM, en Davíd Campà, recollia precisament la preocupació de la gent jove davant les ‘actituds destructives o demonitzadores’, que, segons ell, han convertit ‘l’ambient polític de Roses ja fa uns anys’ en ‘irrespirable’. Doncs com que els membres del quadripartit (excepció feta pel regidor més kamikaze i prescindible de tots – ‘El Pillo’), poques setmanes després de constituir-se en govern i quan es van adonar que els atacs dels provocadors amagats darrera màscares feia mal, molt de mal quan s’està en el seu exercici, han decidit no col·laborar més amb aquests webs ni fer cap tipus d’aportació, ans denigrar-los i difamar-los, ara és un socialista de la ‘vella guàrdia’ qui s’ha ‘apropiat’ la veu del progressisme, tot i que, segons diu, intervé sempre a títol personal. Lamentablement però, en Salvi Jacomet, regidor d’Urbanisme en els governs socialistes dels anys 80 que no foren capaços d’aturar la voràgine constructora a la badia i candidat a l’alcaldia l’any 99 quan amb només un 17,99% dels vots els socialistes rosincs obtingueren els resultats més fluixus des de la restauració de la democràcia, representa un socialisme molt trasnuitat i caduc, aquell que va celebrar tant els èxits de la revolució social del 68, que dormia la mona quan va caure el mur de Berlín i encara no s’ha assabentat dels canvis profunds que han experimentat les societats occidentals des de llavors. Doncs aquest mestre d’escola ha aparegut ‘miraculosament’ i casual vuit mesos abans de les eleccions a les plataformes digitals per “donar la seva opinió personal” (segons diu) i per defensar la causa del PSC (segons es desprèn dels seus escrits). I Déu n’hi do com remou en el passat cada vegada que algú aixeca el cap: “El que tu anomenes ‘ambient polític irrespirable de Roses’ va començar ja fa molts anys, exactament el 1985.” li contestà ràpidament a en David Campà. I llavors dona exemple d’una actitud socialista que no sembla que sigui un problema només generacional – més aviat sembla un virus que afecta a tots els rojos per igual – vinguin d’on vinguin i tinguin l’edat que tinguin. És l’absència total i absoluta de qualsevol tipus d’autocrítica, que en el cas d’en Jacomet, com també de la Casamitjana, és patològic, perquè li diu al pobre David Campà: “Si be és cert que (l’ambient irrespirable) va ser generat per les accions dels ‘uns’ contra els ‘altres’, et puc assegurar que els ‘altres’, entre els que m'hi compto, ja que jo hi era, no anàvem contra els ‘uns’, que quedi clar. Una altra cosa és que ens defenséssim de les agressions dels ‘uns’”. És com aquella oració del CONFITEOR (jo confesso) que diu: .... tua culpa, tua culpa, tua maxima culpa – o no anava així? Per una banda és normal que quatre mesos abans de les eleccions, l’alcaldessa de Roses parli amb un to més aviat responsable i que intenti proposar solucions ‘institucionals’ al problema. Per l’altre però, no estaria mal que prediqués amb l’exemple i que impedís, per exemple, que els seus socis de partit facin públic, encara no fa un any, un vídeo amb el que genera confrontació ja no només amb els seus adversaris polítics, sinó fins i tot amb els mitjans de comunicació rosincs independents, com ara la revista mensual LA VEU, que edita un dels periodistes més arrelats a Roses, Enric Badosa, a qui al film anomenen ‘Babosa’, o el web ROSES DIGITAL que a la peli és la ‘rata digital’, a banda de repetir una i altre vegada, en contra del seu millor coneixement, que ambdós mitjans estan ‘finançats’ pels seus adversaris. Per postres, molts rosincs encara recordem les últimes eleccions municipals de l’any 2007. Aleshores el Roses Digital era com la seva bíblia – hi sortien pràcticament a diari. I no pas per desmentir mai els rumors i safarejos difamatoris que anònimament feien córrer – no se sap si ells mateixos o algú altre – sobre el seu principal oponent, en Carles Pàramo. Així que és cert que, com ella afirma, al panorama de Roses li manca “la pràctica del rigor, el respecte i la generositat política”. El problema és que, contràriament al que fa veure, ella és la principal responsable d’aquesta situació, encara que ja l’hagi heretat. Thomas Spieker


text: Amovens ofereix solucions de cotxe compartit de diferents nivells per permetre als seus assistents acudir al seu esdeveniment compartint cotxe. Una solució sostenible, estalviadora i social, apreciada per tot tipus de públic. Amovens col·labora amb qualsevol tipus d'esdeveniment -- festivals de música, esdeveniments esportius, congressos professionals, etc.-- amb l'objectiu d'ajudar als assistents a compartir cotxe per desplaçar-se fins a l'esdeveniment. A través de les eines de cotxe compartit desenvolupades per Amovens, les persones que acudeixin al seu esdeveniment podran trobar a persones amb rutes compatibles i posar-se en contacte entre si. A més de permetre'ls estalviar i participar en la reducció d'emissions de CO2, els assitents podran conèixer a gent nova i socialitzar inclús abans de l'esdeveniment, introduïnt un element de socialització sempre positiu. - Un festival més ecològic - Una eina de socialització per al públic - Redueix el cost del viatge per als assistents - Menys vehicles a la zona de l'esdeveniment


text: La propera setmana, el 14 i 15 de juny, es realitzarà a Barcelona el 12 European Conference on eGovernment, es tracta del congrés més important d’Europa en quant a Govern electrònic. Pel mes de gener vàrem presentar una comunicació que ens varen acceptar, per tant el dijous dia 14 a les 10:45 farem la presentació de “Plan ANIBAL, Applying European strategy to the Balearic Islands“ La comunicació analitza la implantació del Pla ANIBAL des d’un punt de vista de les recomanacions que es fan a Europa, en concret de l’Agenda Digital Europea, i de les comunicacions de la Comissió al Parlament Europeu, al Consell, al Comitè Econòmic i Social Europeu i al Comitè de les Regions “Cap a la interoperabilitat dels serveis públics europeus” i “Pla d’acció sobre administració electrònica 2011-1015“. En la comunicació que hem realitzat es veu com l’estratègia que promou el Pla ANIBAL i que estem aplicant a Balears per tal d’implantar l’administració electrònica d’una manera eficient encaixa perfectament i segueix fil per randa les recomanacions que es fan des dels estaments europeus. Així doncs la principal política que es marca des del Pla ANIBAL que consisteix en la reutilització tant de coneixement com de programari alhora d’implantar l’administració electrònica així com l’esforç que es fa en quant a coordinació entre administracions per tal de realitzar un desenvolupament de l’administració electrònica més eficient venen marcades com a pautes a seguir des d’Europa. Per altra banda, a part de presentar la comunicació tenim previst aprendre molt escoltant i seguint diferents comunicacions d’entre les més de 180 que estan previstes, on es mostraran els treballs més avançats en quant a govern electrònic de tota Europa i ens permetrà tenir una visió clara de quin és l’estat actual de l’art i quin s’espera que sigui el futur d’aquesta matèria. Pels qui estigueu interessats en seguir l’evolució del congrés s’ha recomanat emprar l’etiqueta #ECEG al twitter, nosaltres ho farem a través de la nostra compta @OTAEIBIT.


text: Noi ajupit L'escultura en marbre, és de 54 cm d'altura i representa un jove nu, doblegat sobre si mateix, potser amb la intenció de treure una espina del peu. Encara que no es tracta d'una escultura acabada, les característiques de la cara, el cabell i la forma del cos són ben recognoscibles. Va pertànyer als Mèdici, i va ser adquirida pel banquer Lyde John Browne, un col·leccionista anglès nomenat per la tsarina Caterina II de Rússia, per comprar les obres d'art a les quals afegir a la seva col·lecció. Només recentment, el treball s'ha atribuït segur, a Miquel Àngel. Això va ser possible gràcies a l'estudiosa alemanya Anny E. Popp, qui el 1923 va relacionar aquesta obra amb un dibuix, emmagatzemat al Museu Britànic de Londres sobre el primer projecte de la Nova Sagristia de la Basílica de San Lorenzo (Florència), l'església que alberga les tombes de la família Mèdici. Al disseny surten dues figures ajupides, situades en el perfil de la tomba dintre de fornícules, dels quals un es sembla al Noi ajupit. El treball sobre les tombes dels Medici es va iniciar el 1524, mentre que el Noi ajupit es data entre 1530 i 1534, any de la sortida de l'artista a Roma. En el moment en què Miquel Àngel va deixar Florència, l'estàtua va quedar en el terra de la sagristia i, a través de complicats viatges, va ressorgir el 1785 a les sales del Petit Ermitage. Donat l'objectiu inicial, el disseny d'aquesta estàtua necessita un significat al·legòric, així com s'ha donat una referència a l'estètica d'estil clàssic. Alguns autors consideren que és la representació d'una de les ànimes "no nascut", per al limbe, o simplement com un geni funerari, segons altres, es refereix a la família militar enterrats al monument, pot ser de fet un guerrer o un presoner. Referències[modifica | modifica el codi] |A Noi ajupithi ha contingut multimèdia relatiu a:| - Baldini, Umberto. Miguel Ángel: La Escultura. Editorial Teide, 1978, p. 128-129. ISBN 84-307-8163-3.


text: Aquest passat 28 d’octubre, la Royal Society of Chemistry va organitzar a Gant un homenatge al químic alemany Friedrich August Kekulé von Stradonitz (1829-1896) per celebrar els 150 anys del descobriment de la fórmula molecular del benzè en forma de ciclohexatriè. Kekulé va treballar durant els seus anys més productius (1858-1867) al departament de Química de la Universitat de Gant. Per posar el seu descobriment en perspectiva històrica, dir que el 1825 Michael Faraday va sintetitzar la molècula de benzè per primer cop, va determinar la seva composició, C6H6, i el va anomenar “dicarburet d’hidrogen”. L’any 1855, August Hofmann va utilitzar la paraula “aròmatic” per primer cop per referir-se a una sèrie de compostos orgànics, entre els que es trobava el benzè, amb propietats particulars. L’any 1858, Kekulé i Archibal Scott Couper publiquen de forma gairebé simultània els dos principis fonamentals de la teoria estructural de la química orgànica: la tetravalència del carboni i la formació de cadenes a través de la unió d’àtoms de C (enllaços C—C) en els compostos orgànics. Couper també va ser el primer que va utilitzar una línia per indicar un enllaç entre dos àtoms. Tanmateix, surt primer l’article de Kekulé i la comunitat científica atribueix el mèrit a Kekulé. Per aquesta raó, Couper enmalalteix i no es recupera mai més del disgust. L’any 1863, Emil Erlenmeyer és el primer a proposar la possibilitat de formació d’enllaços C—C dobles i triples. Finalment, l’any 1866, Kekulé dibuixa per primer cop la fórmula del ciclohexatriè per explicar l’estructura molecular del benzè. Abans d’arribar a aquesta estructura va utilitzar models amb C tetravalents com els de la Figura 2. L’any 1890, uns 25 anys després del descobriment, Kekulé va explicar en un congrés dedicat a les seves aportacions, com la inspiració del seu descobriment li havia arribat a través d’un somni, un dels somnis més famosos de la història de la ciència. En paraules de Kekulé (traduïdes a l’anglès per F. R. Japp): “During my residence in Ghent, in Belgium, I lived in an elegant bachelor appartment on the main street. However, my study was situated along a narrow alley and had no light during the day. For a chemist who spends the day in the laboratory this was not a disadvantage. [One evening] I was sitting there, working on my textbook, but it was not going well; my thoughts were on other matters. I turned my chair toward the fireplace and sank into half-sleep. Again the atoms fluttered before my eyes. This time smaller groups remained modestly in the background. My mental eye, sharpened by repeated visions of a similar kind, now distinguished larger forms in a variety of combinations. Long chains, often combined in a denser fashion; everything in motion, twisting and turning like snakes. But look, what was that?! One of the snakes had seized its own tail, and the figure whirled mockingly before my eyes. I awoke in a flash, and this time, too, I spent the rest of the night working out the consequences of the hypothesis”. La imatge que descriu Kekulé d’una serp mossegant-se la cua és el símbol mitològic conegut de l’ouroborus (veure Figura 2). Segons sembla, l’any 1866, uns estudiants de Gant varen publicar una figura amb uns monos agafant-se pels peus a la revista Berichte der Durstigen Chemischen Gesellschaft (Revista de la Societat de Química Assedegada), una paròdia evident de la revista Berichte der Deutschen Chemischen Gesellschaft. El dibuix era una paròdia del somni de la serp, que segurament que ja era conegut en aquell moment a través de la transmissió oral. Se suposa que el propi Kekulé ho devia haver explicar als seus amics més íntims. Semblaria doncs que el somni va existir, si bé els historiadors de la ciència no es posen d’acord pel que fa a la seva autenticitat. Les aportacions a la Química per part de Kekulé varen tenir una influència enorme en el desenvolupament de la Química de principis del S. XX. Un exemple de la gran influència de les ensenyances de Kekulé en les generacions futures de químics és el fet que dos dels seus estudiants de doctorat van aconseguir el Premi Nobel: Adolf von Baeyer (1905) i Otto Wallach (1910). Un altre famós estudiant de doctorat seu va ser Rainer Ludwig Claisen, conegut pels seus treballs de condensacions de carbonils i pels reordanaments sigmatròpics. Kekulé és sens dubte d’un dels grans de la història de la Química. En un article al J. Chem. Soc. el 1896, Francis Japp escriu de Kekulé entre altres coses: “Kekulé’s theory is the most brilliant piece of scientific prediction to be found in the whole of organic chemistry.” “The accuracy of Kekulé’s predictions has done more to inspire a belief in the utility of legitimate hypotheses in chemistry, and has therefore done more for the deductive side of the science, than that of almost any other investigator. His work stands as an example of the power of ideas” Es obvi que l’homenatge que se li va retre el tenia ben merescut. Bé, i ara amb el vostre permís me’n vaig a dormir. A veure si aquesta nit de Halloween m’inspira algun pensament químic interessant.


text: Practicar amb l'exemple i transmetre a la societat, des del col·lectiu mèdic, que els hàbits esportius estan relacionats directament amb una millor salut. Això és el que ens motiva a continuar organitzant Medijocs, els jocs esportius del COMB que aquest any arriben a la vuitena edició. En aquesta vuitena edició dels jocs esportius per a metges fem una aposta decidida perquè aquest missatge es continuï transmeten malgrat la crisi que ens afecta. En aquest sentit volem agrair l'esforç de tot l' equip organitzador i el dels espònsors que ens donen suport. Destaquem la cursa de 5 milles, que com cada any tindrà lloc a Sant Cugat i la BTT Sanitària que novament recorrerà els voltants de l'Hospital de Mataró pel que fa a activitats gratuïtes pels metges, juntament amb l'activitat de senderisme prevista pel mes de juny. D'altra banda, l'eslàlom gegant a Soldeu (GRANDVALIRA) permet viure l'experiència de participar en un eslàlom gegant de competició, amb una pista marcada i reservada per Medineu 2012. Al voltant d'aquesta cursa d'esquí s'estructura una oferta complementària d'esbarjo amb allotjaments amb tarifes preferents per gaudir d'un bon cap de setmana a la neu. Aquesta activitat només comporta el pagament del forfet a un preu especial i que es pot gaudir tot el dia un cop finalitzada la prova. El golf, amb un preu de participació ajustat, serà l'altre dels esports que es duran a terme i finalment el Simposi ens permetrà posar punt i final amb una temàtica d'actualitat lligada al món de l'esport des de la vessant mèdica. Esperem comptar amb la vostra participació. El Comitè Organitzador de Medijocs 2012 Precedents: Objectius: 1. Transmetre a la societat els valors de l’esport. 2. Reeditar l’organització d’uns jocs per part del COMB que permetin reunir tots els col·legiats que practiquen esport habitualment. 3. Identificar els metges que practiquen esports de forma continuada. Esports proposats: Golf Muntanyisme Modalitats de Participació i Reglaments: 1. Amb caràcter general, sempre que hi hagi prou nombre de participants (metges col·legiats), regiran les normatives federatives i modalitats corresponents a cada esport. Golf (amb quota d'inscripció). Muntanyisme: excursió per indrets de Catalunya de fàcil recorregut. 2. El reglament de l’esport en qüestió serà el corresponent vigent per cada federació, amb les adaptacions que el Comitè Organitzador consideri Organitzador: 1. El COMB serà l’organitzador dels jocs. Aquest any cada modalitat se celebra en unes instal·lacions especialitzades, les quals tindran cura de donar el suport necessari per a l’òptima realització de les mateixes. 2. Es designarà un Comitè dels Jocs per part del COMB. 3. Per motius organitzatius, les places per la pràctica dels diferents esports són limitades. 4. L’estructura dels jocs és similar a altres esdeveniments d’aquesta categoria: publicitat prèvia, acte d’obertura, acte de cloenda i simposi acadèmic. 5. Es comptarà amb la col·laboració de les diferents federacions i amb esportistes o ex esportistes d’elit per als actes de caràcter social i esportiu. 6.Utilització del web col·legial per informació, convocatòries, resultats, etc. 7. L'organització ha previst una assegurança individual per als participants. Fer esport amb seguretat: Us recordem que per la pràctica segura de l'activitat física cal un estat òptim de salut i complir els requisits mínims de l'esport a realitzar.


text: Convidem a 1 família a veure Gúlliver a Cambrils Us voleu sentir ben grans? Viatgeu amb en Gúlliver al país de Lil•liput aquest diumenge 22 d’abril de 2012 a Cambrils. Tenim 4 entrades per a que 4 persones gaudeixin de franc de l’espectacle al Casal Parroquial a les 18:00. Com sempre per participar en el sorteig, heu de ser subscriptors i deixar un comentari al bloc abans de la mitjanit del 19 d’abril de 2012. demà divendres al matí publicarem el nom dels guanyadors. Bona sort a tots i totes.


text: Cabinda Coord.: Cabinda o Tchiowa (nom local) és la capital administrativa de la regió de Cabinda, que és una província d'Angola segons l'ONU i el propi estat angolès, encara que la República de Cabinda reclama la sobirania independent de tot aquest territori. L'any 2008, la ciutat tenia 357.576 habitants censats. Actualment, la seva riquesa principal rau en els jaciments petrolífers trobats al mar.


text: El portaveu del Govern de la Generalitat, Francesc Homs, ha destacat durant la visita a la DO Montsant d’aquest dissabte que “la professionalitat, la convicció i la il·lusió de la gent de Montsant permeten encarar el futur amb esperança”. Francesc Homs, que ha estat acompanyat pel delegat del Govern al Camp de Tarragona, Joaquim Nin, ha fet esment també a “l’excel·lent impressió de la DO que s’emporta després d’aquesta estada”. Per la seva part, el president de la DO Montsant, Jaume Domènech, que ha exercit d’amfitrió, ha volgut ressaltar la importància que té per a la DO que “personalitats de relleu de la societat catalana tinguin a bé apropar-se al nostre territori, amb l’interès que ho ha fet el portaveu del Govern, per conèixer de primera mà la bona feina que han estat fent i fan els nostres viticultors i cellers”. Jaume Domènech, que ha agraït la felicitació de Francesc Homs pel 10è aniversari de la DO Montsant, que se celebra enguany, ha afegit que és “un motiu d’orgull i un plaer per a la família Montsant rebre visites com la del portaveu del Govern”. L’estada de Francesc Homs a la DO s’ha iniciat amb una visita a Portal del Montsant, a Marçà, on ha pogut conèixer més a fons el procés d’elaboració de vi i el funcionament d’un celler de renom i amb una gran capacitat d’exportació, tret molt comú a Montsant. Posteriorment s’han desplaçat al Parc Tecnològic del Vi de Falset (VITEC), del qual el portaveu del Govern n’ha elogiat “la capacitat de ser un centre punter de la investigació i un generador de coneixement que dóna potencial i projecció de futur al sector i a aquesta zona”. L’estada del portaveu del Govern de la Generalitat a la DO Montsant s’ha clausurat amb un dinar amb membres del Consell Regulador.


text: Els Mossos d’Esquadra detenen un home per un atracament a dos menors a Berga El detingut ha ingressat a presó Agents de la Policia de la Generalitat – Mossos d’Esquadra de la comissaria de Berga van detenir el dia 10 d’abril JJGS, de 35 anys i veí de Berga, com a presumpte autor d’un robatori amb violència i intimidació. Els fets van passar el 9 d’abril pels volts de les 17:00 hores a la plaça Sant Joan de Berga. Una persona es va acostar a uns menors i els va demanar diners. En un moment donat va treure un objecte punxant i el va posar al coll d’un dels menors. Li va prendre 5 euros que portava en una butxaca de la jaqueta i va marxar. Els Mossos, un cop fetes les gestions d’investigació, van poder localitzar i detenir el presumpte atracador la tarda del dia 10 a Berga. Ahir, 12 de gener, JJGS, amb antecedents, va passar a disposició del jutjat d’instrucció en funcions de guàrdia de Berga i va ingressar a presó.


text: Actualment, el Moviment Internacional de la Creu Roja i de la MItja Lluna Roja utilitza tres emblemes: la creu roja, la mitja lluna roja i el cristall vermell. Les Societats Nacionals han de fer servir un dels tres emblemes per tal de ser reconegudes com a membres del Moviment. La Creu Roja i la Mitja Lluna Roja van ser utilitzades durant décades com a símbols universalment reconeguts d'assitència a les víctimes dels conflictes armats i els desastres naturals. Al desembre del 2005, a la Conferència Diplomàtica a Ginebra, els Estats varen aprovar el tercer protocol addicional als Convenisde Ginebra (Protocol III). Internacionalment els tres emblemes tenen el mateix estatus i ofereixen la mateixa protecció en el marc del dret internacional humanitari. 8 DE MAIG - DIA MUNDIAL DE LA CREU ROJA I LA MITJA LLUNA ROJA La Creu Roja Andorrana ha assistit al 100è de la Creu Roja de Luxembourg.


text: Encara que el canvi climàtic fa que la tardor cada vegada sigui més calorosa, i aquest any no n'és una excepció, els seus fruits encara no noten tant els seus efectes i comencen a aparèixer puntuals als arbres o als mercats (pels menys afortunats). Castanyes, moniatos, magranes i carabasses per tot arreu, i també als blocs de cuina, i és que després d'haver pogut menjar maduixes insípides al desembre i taronges a l'agost, som molts els que ens quedem i valorem, cada vegada més, els fruits de temporada, tant pel seu gust com pel seu preu. Ja us vaig dir fa uns dies, aquí, que tenia unes quantes magranes del tros del pare i que volia intentar integrar-les a les menjades diàries, provar noves receptes i variar una mica de les magranes amb sucre o vi o a l'amanida. I la veritat és que van molt bé combinades amb les postres i especialment amb el iogurt; ja us vaig portar el Parfait de iogurt amb magrana, i avui, vario recepta però no ingredients i us porto una Pannacotta de iogurt amb magrana i mel. Sabeu també que les pannacottes m'encanten, especialment la típica amb nata, tant dolça i cremosa... però, després d'un cap de setmana de menjar bastant, volia unes postres lleugeres però gustoses, i vaig pensar en provar aquesta pannacotta de iogurt que no em va decebre gens ni mica. Jo la vaig fer amb un iogurt natural i un altre ensucrat, podeu fer-los amb els dos naturals i després combinar-ho amb la mel o afegir una mica de sucre, la dolçor va al vostre gust. Ingredients: - 2 iogurts ensucrats o naturals - 200ml de llet - 2 fulles de gelatina - mel - llavors de magrana Posem les fulles de gelatina en un bol en aigua freda perquè s'hidratin. Mentrestant, escalfem la llet (si voleu posar-hi sucre, l'afegim a la llet) fins que estigui a punt de bullir. Abans que comenci a bullir l'apartem del foc i hi afegim les fulles de gelatina hidratades, barregem fins que es desfacin i hi afegim els iogurts. Posem la mescla en els recipients que hem escollit i els deixem a la nevera per unes hores, si podem, tota una nit. Al moment de servir, hi afegim la mel i les llavors de magrana. Fàcil, no?


text: El Comitè d'Empresa del Personal Docent i Investigador és l'òrgan representatiu i col·legiat del conjunt del PDI laboral de la Universitat per a la defensa dels seus interessos. La resta del PDI (és a dir, el PDI funcionari o amb contracte administratiu) està representada per la Junta de PDI. La funció del Comitè d'Empresa és vetllar pels interessos del personal que representa i negociar amb l'empresa que el contracta, en aquest cas la Universitat Pompeu Fabra. D'acord amb l'Estatut dels Treballadors, el Comitè d'Empresa del PDI té les competències següents: - Rebre informació sobre la política de contractació del PDI, les modalitats i els tipus de contractes previstos. - Negociar amb la Universitat les modificacions de les condicions de treball col·lectives, i concretament els canvis que afectin a l'activitat docent i de recerca. - Vetllar pel compliment de les normes vigents en matèria laboral, de Seguretat Social, i de les condicions de seguretat i higiene en el treball. - Negociar l'aplicació a la Universitat de les matèries previstes en el Conveni col·lectiu del PDI de les universitats públiques catalanes. El Comitè d'Empresa s'organitza en comissions, entre les quals hi ha la Comissió d'Assessorament i Greuges, que té per funció rebre i atendre les consultes, queixes i suggeriments, així com donar l'assessorament que es pugui oferir des del Comitè d'Empresa, a tots els membres del PDI laboral. Podeu posar-vos en contacte amb la Comissió d'Assessorament i Greuges a través d'aquest formulari. Per a qualsevol altra consulta que vulgueu fer, us podeu posar en contacte amb nosaltres a través d'aquest formulari de contacte.