text: LEmpordà és una comarca històrica catalana sense ús administratiu compresa entre les serres de l'Albera i les Gavarres. Pertany a l'àmbit de les Comarques Gironines. Sovint s'anomena plana de l'Empordà. En la divisió comarcal de 1936 dues comarques administratives en reberen el nom: l'Alt Empordà i el Baix Empordà (conegut popularment com Empordanet), i en una dotzena de municipis més limítrofs a aquestes dues, disseminats actualment entre les comarques del Gironès i el Pla de l'Estany. El nom deriva d'Empúries (Empòrion en grec antic, o Emporiae en llatí) que significa «els mercats». La ciutat de Figueres, principal nucli urbà i pol econòmic i comercial de l'Empordà, fou designada capital de l'Alt Empordà, mentre que la Bisbal d'Empordà, llavors un centre de producció industrial ceràmica i surotapera, ho fou del Baix Empordà. Així mateix, durant l'esmentada divisió comarcal, fou annexionada a aquesta darrera Sant Feliu de Guíxols i la Vall d'Aro, àrea històricament, geogràficament i culturalment selvatana, però que guardava forts lligams i interessos econòmics amb la indústria del suro dels municipis empordanesos de l'àrea de les Gavarres, vincles que comportaren en definitiva, la incorporació d'aquests municipis al Baix Empordà. La gent de l'Empordà sol definir-se, generalment, a si mateixa com a empordanesa, ignorant majoritàriament les fronteres administratives resultants de les successives divisions comarcals des de la realitzada el 1936, divisió que tingué globalment més en compte criteris econòmics i de mercat que no pas històrics, naturals, geogràfics o culturals. De fet, avui dia es poden trobar diverses incongruències notòries dins la geografia empordanesa causades per aquella més que discutible divisió comarcal. Així doncs, el nucli selvatà de Romanyà de la Selva situat dins la comarca del Baix Empordà i en canvi, nuclis tan genuïnament empordanesos com Parets d'Empordà, entre d'altres, resten dins les veïnes comarques del Pla de l'Estany i el Gironès. És prou conegut que Josep Pla solia anomenar Empordanet la rodalia del seu Palafrugell natal, o la zona compresa entre les Gavarres i el Montgrí, nom que per imitació i un pèl abusivament és utilitzat actualment com a sinònim de Baix Empordà, més literàriament que no pas popular. L'Empordà pren el seu nom, per via de successives derivacions fonètiques, de l'antic Comtat d'Empúries, inicialment amb capital a l'actual Sant Martí d'Empúries i posteriorment a Castelló d'Empúries, vila que fou l'autèntica capital medieval de l'Empordà durant els segles de més esplendor polític d'aquest comtat. Aquest, fou un dels més insurgents amb el poder reial i un dels darrers a unir-se a la Corona d'Aragó, fet que donà lloc a curiosos episodis, com foren la desviació del cabal del riu Ter per part dels comtes d'Empúries o la inacabada construcció del vistós castell del Montgrí per part dels reis catalans dalt del massís del mateix nom. L'Empordà té una escola pictòrica notable, en la qual sobresurt el surrealisme de Salvador Dalí, Àngel Planells, Joan Massanet o Evarist Vallès. Han fet aportacions destacades al coneixement d'aquesta escola historiadors de l'art com Rafael Santos Torroella, Alícia Viñas o Mariona Seguranyes. Història La comarca ja estava habitada des de la prehistòria. Hi ha nombroses coves que van servir de refugi per a l'home paleolític inferior i mitjà al massís del Montgrí, les més famoses porten el mateix nom: Cau del Duc, a Torroella i a Ullà (Cau del Duc d'Ullà). D'altra banda trobem importants conjunts megalítics al Massís de les Gavarres o al massís de Cadiretes, destaquen els nombrosos dolmens repartits pels entorns de Fitor. Els grecs es van establir molt a prop de l'actual comarca, a Rhode al i a Empúries a principis del . Els ibers van construir una de les seves principals ciutats a Ullastret al ; eren la tribu dels indígets. Però amb l'arribada dels romans s'inicia un procés de transformacions en el sistema d'ocupació i explotació econòmica del territori, que va portar a l'abandonament d'Ullastret durant el . El Baix Empordà fou romanitzat com tots els territoris de l'Imperi però fou seguit per les invasions bàrbares dels segles III i V que empobriren notablement la comarca i reduïren els seus nuclis urbans a la mínima expressió. Mentre que resten molts vestigis de la romanització, és difícil de copsar el pas dels visigots i els àrabs, ja que la proximitat amb el Regne Franc va fer que ràpidament es creessin uns comtats independents comandats per senyors feudals. De fet la invasió musulmana no va durar més de seixanta anys (714-785) i l'antiga població hispanogòtica tornà a instal·lar-s'hi. La divisió administrativa de l'imperi Carolingi repartí el territori català conquerit en comtats. Mentre el nord de la comarca i l'actual Alt Empordà estava organitzat entorn del comtat d'Empúries, la resta eren feus o subfeus del Bisbe de Girona, posseïdor d'extenses terres —especialment al Baix Empordà—, o bé baronies de branques dels Cardona vinculades al comtat, per passar a ser més tard la façana marítima del comtat de Girona, de Begur a Sant Feliu de Guíxols. Les primeres drassanes es troben a l'Empordà al , i a Tortosa el 945 ordenada per Abd al-Rahman III. Geografia L'Empordà limita al nord amb la serra de l'Albera, que compon els contraforts més orientals de la serralada pirinenca i que acaba al mar al cap de Creus. A aquesta part muntanyosa se la coneixia de forma tradicional com l'Alt Empúries mentre que la part situada al pla era coneguda com el Baix Empordà. Aquesta plana està dividida pel massís del Montgrí comprèn al nord la plana per la qual discorren abans de desembocar al mar els rius Muga i Fluvià i al sud la part coneguda com l'Empordanet, comprès entre l'esmentat massís del Montgrí, la costa, el riu Ter ia l'oest el massís de les Gavarres. La capital d'aquesta zona, que avui coincideix amb la comarca administrativa del Baix Empordà, és la Bisbal d'Empordà, mentre que la situada al nord, la capital històrica del qual va ser la vila de Castelló d'Empúries, comprèn la comarca administrativa de l'Alt Empordà i té per capital actual la ciutat de Figueres. Demografia Comptant els municipis de l'Alt i el Baix, la comarca històrica sense ús administratiu de l'Empordà té 104 municipis i 283.443 habitants. Ocupa una superfície de 2.261,62 km2 i una altitud de 40 m. Les principals poblacions de l'Empordà, per nombre d'habitants, són: Llocs d'interès Paisatges molt diversos converteixen l'Empordà en un indret únic, amb una història rica i present a cada racó. Un bressol per a la cultura, font d’inspiració per artistes, poetes i pensadors, com Salvador Dalí o Josep Pla. Espais i parcs naturals Parc Natural del Cap de Creus Parc Natural del Montgrí, les Illes Medes i el Baix Ter Espai d’Interès Natural Massís de les Gavarres Parc Natural del Aiguamolls de l’Empordà Espai d’Interès Natural Massís de les Salines Massís de Cadiretes - Ardenya Muntanyes de Begur Serra de les Salines Patrimoni Jaciment grecoromà d’Empúries Ciutat ibèrica d’Ullastret Monestir de Sant Pere de Rodes Castell de Peralada Castell Palau de la Bisbal d’Empordà Ciutadella de Roses Poble medieval de Peratallada Poble medieval de Monells Castell de Sant Ferran de Figueres Casa de Caterina Albert de l’Escala Casa de la família Dalí de Figueres Museus Museu de la Pesca - Palamós Museu del Joguet de Catalunya - Figueres Museu Terracotta - La Bisbal d’Empordà Museu de la Mediterrània - Torroella de Montgrí Museu d’Arqueologia de Catalunya - seu Empúries Museu d’Arqueologia de Catalunya - seu Ullastret Museu de l’Empordà - Figueres Museu Memorial de l’Exili - La Jonquera Museu d’Història - Sant Feliu de Guíxols Ruta del Triangle Dalinià El Triangle Dalinià és una ruta que enllaça els tres centres neuràlgics de l'Empordà que permeten conèixer en profunditat Salvador Dalí, tant en el vessant biogràfic com en l'artístic. L'itinerari comença a la ciutat natal del geni, Figueres, on hi ha el Teatre-Museu Dalí; continua a Cadaqués, al petit nucli pesquer de Portlligat, on hi ha la Casa-Museu Salvador Dalí, i acaba al terme de la Pera, on s'aixeca el castell de Púbol. Gastronomia La cuina de l'Empordà és anomenada la cuina del mar i muntanya i a vegades com la "reserva gastronòmica" de Catalunya. A l’Empordà, el mar dóna peix i marisc; la plana, fruites i verdures; i la muntanya, carns i formatges. Per això, la cuina empordanesa és plena de contrastos, de mar i muntanya. La gastronomia de l'Empordà és marcada per la seua naturalesa marítima, complementada amb zones de secà i zones de bosc de muntanya, i amb els aiguamolls dels deltes dels rius Muga, Fluvià i Ter. Els elements principals són el peix, el porc, l'embotit, l'aviram i les verdures. L'afluència de turisme ha creat un sector de restauració destacable, que ha impactat en l'oferta gastronòmica amb la creació de diversos restaurants d'alta gamma, entre ells El Bulli de Ferran Adrià a Roses, que va tancar el 30 de juliol de 2011 per esdevenir una fundació tres anys més tard. El setembre de 2003 va néixer la Marca de garantia Productes de l'Empordà, gestionada pels consells comarcals de l'Alt i el Baix Empordà i amb el suport d'un col·lectiu de productors, que té per objectiu personalitzar i reconèixer els productes propis de l'Empordà i ajudar a promocionar a la seva comercialització. Els productes adherits a la marca són l'Arròs de Pals, la Botifarra dolça, els Brunyols de l'Empordà, la Ceba de Figueres, el Fesol de l'ull ros, la Gamba de Palamós, la Poma de relleno de Vilabertran, i el Recuit i el recuit de drap. Tècniques culinàries Les tècniques culinàries típiques de l'Empordà són el sofregit i la picada Productes típics Els productes alimentaris típics de l'Empordà són l'arròs de Pals, les anxoves de l'Escala, la botifarra blanca, la botifarra dolça, els brunyols de l'Empordà, les cebes de Figueres, els fesols de l'ull ros, les gambes de Palamós, l'oli de l'Empordà, el recuit de drap i els taps de Cadaqués. Plats típics Alguns plats típics de la gastronomia empordanesa són el mar i muntanya, (per exemple, el pollastre amb escamarlans o amb llagosta), les pomes de relleno i la sípia amb pèsols. Destaca també es niu, un plat molt antic de Palafrugell que en els seus inicis es menjava durant l'època de Quaresma, i els dolços de les pastisseries de la Bisbal d'Empordà (bisbalenc, rus, mil·lenni, càntir i les galetes Graupera). La costa La costa de l'Empordà forma part de la Costa Brava, la costa de les Comarques Gironines, i comprèn des dels penya-segats i petites platges que es troben al nord, entre la frontera francesa i el cap de Creus a l'alçada del massís del Montgrí, davant del qual es troben les Illes Medes, fins llargues platges de fina sorra a la badia de Roses. La badia de Roses s'estén des del Cap de Creus al massís del Montgrí, destacant en aquesta zona el Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà i la platja de dunes de Sant Pere Pescador. Al sud del massís del Montgrí hi ha la desembocadura del Ter i extenses platges com la de Pals fins al cap de Begur on la costa torna a aixecar-se sobre el mar per formar penya-segats i cales. Algunes de les platges i cales més conegudes són Calella de Palafrugell, Llafranc (Palafrugell), Aigua Xel·lida (Tamariu - Palafrugell), cala Aiguablava (Begur), Sa Tuna (Begur), platja Illa Roja (Begur), platja El Portitxol (Empúries - l’Escala), cala S’Alguer (Palamós), cala Estreta (Palamós), cala Jugadora (Cap de Creus - Cadaqués), gola del Ter (Torroella de Montgrí) i cala Rostella (Roses). El parlar de l'Empordà El parlar de l'Empordà s'inscriu dins la denominada varietat central. Algunes de les seves particularitats, però, permeten parlar, alhora, d’una subvarietat gironina. Un dels trets més destacats, segurament perquè és fàcilment apreciable, és la t que sovint col·loquen al darrere de les primeres persones del present d'indicatiu com, per exemple, truco(t), parlo(t) o menjo(t). Una altra tendència del parlar empordanès és mantenir el masculí en alguns possessius que acompanyen mots femenins. Sobretot ho sentireu quan parlen de les seves respectives mares. “La meu mare diu que...”. A Girona, i per extensió a l'Empordà, hi ha una tendència a alterar la pronúncia de la vocal e en contextos tònics. Així doncs, si afineu bé l'orella, sentireu dir paci(é)ncia, ll(è)ngua o (è)s.de la vocal e en contextos tònics. Algunes paraules o expressions característiques del parlar de l’Empordà són papibou [capgròs], escalipatxo [gripau], fer fressa [fer soroll], lleixa [estanteria], empassegar [ensopegar], garoina [eriçó de mar], esperrucar [despentinar], curculla [petxina], tancar amb llisquet [tancar amb passador], malmenar alguna cosa [fer malbé alguna cosa]... La tramuntana La presència de la tramuntana —un vent fred i turbulent del nord— és particularment intensa a l'Empordà, essent el seu vent característic, i són nombroses les referències literàries i artístiques a aquest vent, que forma part essencial de la caracterització literària i simbòlica de la comarca, a la qual hi han contribuït decisivament nombrosos literats i artistes, com Josep Pla o Salvador Dalí ambdós nadius de la comarca. El poeta - també empordanès - Carles Fages de Climent va escriure l'oració al Crist de la Tramuntana, molt popular a l'Empordà, que després inspiraria un llenç del seu amic Salvador Dalí, exposat al Teatre-Museu Dalí. També Gabriel García Márquez es refereix a la tramuntana a Dotze Contes Pelegrins. Referències Vegeu també Oli de l'Empordà DO Empordà Enllaços externs https://www.socemporda.com/ https://visitemporda.com/ https://empordaturisme.com/


source: wikipedia

text: L'Espantamainades o Espantacriatures és un personatge imaginari que s'invoca per espantar la canalla amb fins normalment pràctics com evitar que es facin amb desconeguts o que vagin sols per fora de casa. A vegades només és una manifestació del temors de la natura que no se saben explicar. Hi ha figures mundials que tenen el seu referent a Catalunya com el Papu, l'Home del sac i les bruixes i d'altres de ben propis i genuïns com el Marraco, la Pesanta i els Dips. Referències


text: Les escates, o escames són petites plaques, imbricades o juxtaposades, que formen part de la pell d'animals vertebrats gnatostomats, per exemple certs peixos, rèptils i ocells. En general es presenten en un gran nombre recobrint la pell i atorgant protecció, tot i que poden desenvolupar altres funcions. S'anomenen també escates a estructures similars, anàlogues, però amb orígens i funcions diferents, com poden ser les de les ales de les papallones o les clapes de pell morta que es desprenen senceres. En botànica es denomina esquama als apèndixs o òrgans similars a les escates dels animals. Origen L'origen de les escates en els vertebrats es troba en certs grups de peixos, que generalment en presenten recobrint gairebé tot el cos. Sembla que van aparèixer amb funció protectora, tot i que aviat van aparèixer escates modificades amb funció de dents. Un cop els primers vertebrats van colonitzar el medi terrestre, les escames serveixen a més d'aïllant del medi extern, per a la retenció de la humitat. Les escates donen lloc a les plomes en els dinosaures i al pèl dels mamífers, ambdues estructures amb una funció original d'aïllament tèrmic. Les plomes permeten posteriorment el vol en les aus Tipus d'escates Existeixen diversos tipus d'escames i modificacions d'aquests. Les més importants són les cosmoidees i les ganoidees, tot i que també existeixen escames cicloidees, ctenoidees, placoidees i leptoidees. Entre les modificacions més importants de les escames cal destacar les dents, les plomes i el pèl. Referències Vegeu també Fànera Escata de peix Sistema integumentari


text: Un esport o deport és un joc o activitat en un marc reglamentat i competitiu, basada en un reglament estricte. Esport i activitat física No tot l'esport és exercici físic (per exemple, els escacs) ni tot exercici físic és esport. Una activitat física implica moviment corporal i pot ser saltar o nedar lliurement, ballar, pujar escales, fer malabars, fer ioga, fer teatre, passejar, fer sexe, jugar a amagar-se, etc. L'exercici físic pot ser un entrenament per a ballar, fer trapezi, escalar o qualsevol activitat. L'activitat i exercici físic existeixen des dels inicis de totes les civilitzacions. Es conserven proves d'entrenament esportiu des del 4000 aC, i en els Jocs Olímpics grecs va assolir una aura de prestigi. En la revolució industrial es van inventar molts esports sota el pensament productivista, uniformista, competitiu i capitalista de les classes dominants de l'època. Etimologia Originalment, el terme esport (de l'anglès sport, provinent de l'antiga paraula francesa desport) s'utilitzava per a designar activitats com la pesca esportiva i la cacera, practicades per l'aristocràcia britànica. Més endavant, el terme es va estendre per a abastar també els jocs d'equip o individuals i qualsevol activitat atlètica en general. Sobretot antigament, però també avui en dia, el terme deport es refereix a l'esport practicat amb finalitat lúdica, principalment pels infants i a l'aire lliure. També es pot fer servir la paraula deport per a referir-se a l'esport en general. Deport i els seus derivats: deportiu, polideportiu, antideportiu, deportivitat, deportivament (però no *antideportivament) i deportista (o deportiste -a) són formes genuïnes i normatives i el seu ús és correcte; no es tracten de cap castellanisme. Història Hi ha indicis com utensilis i estructures que suggereixen que els xinesos ja practicaven activitats esportives des del 4000 aC. La gimnàstica sembla que fou un esport popular a l'antiga Xina. Els monuments als faraons indiquen que una quantitat considerable d'esports, com la natació i la pesca esportiva, foren dissenyats i regulats fa milers d'any a l'antic Egipte. Altres esports egipcis inclouen el llançament de javelina, el salt d'altura i la lluita. Alguns esports de l'Antiga Pèrsia com l'art marcial iranià de Zourkhaneh es troben lligats a les habilitats en la batalla. Entre d'altres esports originals de Pèrsia estan el polo i la justa. Una extensa varietat d'esports ja estava establerta en l'època de l'antiga Grècia, i la cultura militar i el desenvolupament dels esports a Grècia s'influïren mútuament. Els esports es convertiren en una part tan important de la seva cultura que els grecs crearen els Jocs Olímpics que es disputaven, en temps antics, cada quatre anys en una petita població del Peloponès anomenada Olímpia. Els esports augmentaren la seva capacitat d'organització i regulació des de l'antiga Grècia fins a l'actualitat. La industrialització permeté incrementar el temps d'oci dels ciutadans dels països desenvolupats, conduint-los així a un increment del temps dedicat a veure competicions esportives, una major participació en activitats esportives i una major accessibilitat. Aquestes pautes continuaran amb l'arribada dels mitjans de comunicació de masses. La professionalitat en l'esport es va convertir en un comú denominador a mesura que augmentava la popularitat dels esports i el nombre d'aficionats que seguien les fites dels atletes professionals a través dels mitjans d'informació, alhora que aquests podien gaudir de l'esport de forma aficionada. Professionalitat L'aspecte d'entreteniment de l'esport, juntament amb el creixement dels mitjans de comunicació i l'increment del temps de lleure, ha provocat que es professionalitzi el món de l'esport. Això ha conduït a una certa polèmica, ja que per a l'esportista professional pot arribar a ser més important els diners o la fama que el mateix acte esportiu en si. Al mateix temps, alguns esports han evolucionat per aconseguir majors beneficis o ser més populars, de vegades perdent algunes valuoses tradicions. El futbol a Europa, o el futbol americà als Estats Units, són exemples d'esports que mouen a l'any enormes quantitats de diners. Aquesta evolució condueix a un augment de la competitivitat, atès que la lluita per la victòria adquireix un altre significat en incloure també l'apartat econòmic. Aquest augment, així mateix, porta a l'aparició d'un important costat negatiu de la professionalitat, l'ús de diverses argúcies o trampes, que pot acabar de vegades en la pràctica del dopatge pels esportistes. Art físic Els esports comparteixen un alt grau d'afinitat amb l'Art. Disciplines com el patinatge sobre gel així com l'hoquei sobre patins o el tai-txí, són esports molt propers espectacles artístics en si mateixos. Activitats tradicionals com la gimnàstica i el ioga, o més recents com el culturisme i el Parkour, també comparteixen elements propis de l'esport amb elements artístics. El fet que l'art sigui tan proper a l'esport en algunes situacions està probablement relacionat amb la naturalesa dels esports. La definició d'esport estableix la idea d'executar una activitat no només per al propòsit habitual, per exemple, no córrer només per arribar a alguna part, sinó córrer per voluntat pròpia, amb la finalitat de mantenir l'estat físic. Això és similar a una visió comuna de l'estètica, que contempla els objectes més enllà de la seva utilitat. Per exemple, valorar un cotxe no per portar d'un lloc a un altre, sinó per la seva forma, figura, etc. De la mateixa manera, una activitat esportiva com el salt no es valora només com una manera efectiva d'evitar obstacles; també compten l'habilitat, la destresa i l'estil. L'art i l'esport probablement estaven més clarament lligats en temps de l'antiga Grècia. La proximitat entre ambdues disciplines queda palesa en la naturalesa dels Jocs Olímpics, celebracions dels èxits tant esportius com artístics. Classificació dels esports Els esports es poden classificar segons múltiples criteris. Un de bàsic és si es tracta d'esports individuals (com l'atletisme) o d'equip (com l'hoquei). Igualment es poden dividir segons els accessoris necessaris per practicar-los. Així doncs, hi ha esports on només cal el mateix cos, com la lluita grecoromana, mentre que d'altres necessiten una pilota (com el futbol), patins, cintes, etc. Alguns, fins i tot, es juguen amb animals (com el polo) o amb transports (com la vela). Un altre criteri divisori és l'indret on es practiquen, si és a l'aire lliure, en una pista determinada o sobre una superfície concreta com la neu (el cas de l'esquí). Això fa que tradicionalment es parli d'esports d'estiu i esports d'hivern, si bé la majoria es poden dur a terme tot l'any gràcies als avenços tecnològics en climatització i construcció. Segons l'objectiu de l'esport, és a dir, de com s'obté la victòria, es parla d'esports de tir o de lliscament, per exemple, amb termes que descriuen l'activitat que practica la persona. Finalment, es pot classificar l'esport segons el grau d'implicació dels practicants (i així hi ha esportistes professionals i amateurs) o del públic (parlant d'esports de masses o minoritaris). A cada època hi ha certs esports que predominen, com el futbol, que comporta una major presència mediàtica, econòmica i d'equips que hi juguen. Classificació ordinària A continuació hi ha una llista dels esports més populars, classificats segons les categories ordinàries. Alguns esports poden pertànyer a diverses categories. Molts d'aquests esports tenen el seu equivalent per a persones discapacitades. {|border="0" cellpadding=2 |- valign=top | style="width:15%; vertical-align:top;"| Atletisme Curses de fons Curses de mig-fons Curses d'obstacles Curses de velocitat Llançament de disc Llançament de javelina Llançament de martell Llançament de pes Marató Marxa Salts atlètics Decatló Heptatló Esports d'equip Basquetbol Beisbol Corfbol Criquet Cúrling Futbol Futbol americà Futbol australià Futbol gaèlic Futbol platja Futbol sala Handbol Hoquei sobre herba Hoquei sobre gel Hoquei sobre patins Joc de pilota Polo Rugbi a 7 Rugbi a 13 Rugbi a 15 Voleibol Voleibol platja Waterpolo | style="width:15%; vertical-align:top;"| Gimnàstica Aeròbic Gimnàstica artística Gimnàstica rítmica Twirling Proves multiesportives Triatló Pentatló modern Biatló Combinada nòrdica Esports de raqueta Bàdminton Esquaix Pàdel Raquetbol Tennis Tennis de taula Ciclisme Bicitrial BMX Bicicleta tot terreny Ciclisme en carretera Ciclisme en pista Cicloturisme Esports de lliscament Esquí Acroesquí Esquí alpí Esquí de fons Planxa de neu Salt d'esquí Telemarc Monopatí Patinatge Vehicle de vela | style="width:15%; vertical-align:top;"| Esports de gel Bob Cúrling Hoquei sobre gel Luge Patinatge artístic Patinatge de velocitat sobre gel Patinatge de velocitat sobre pista curta Tobogan Esports de muntanya Alpinisme Barranquisme Curses d'orientació Cursa de muntanya Escalada Espeleologia Marxa nòrdica Senderisme Esports aquàtics Natació Natació sincronitzada Salts Waterpolo Descens d'aigües braves Esquí aquàtic Surf d'estel Piragüisme Rem Ràfting Surf Vela esportiva Surf de vela Submarinisme Pesca Esport de combat Boxa Esgrima Lluita | style="width:15%; vertical-align:top;"| Arts marcials Aikido Capoeira Jujutsu Judo Karate Kendo Sumo Taekwondo Taitxí Esports de força Culturisme Fitness Halterofília Joc d'estirar la corda Esports aeris Ala delta Paracaigudisme Parapent Planador Esports de punteria Billar Bitlles Criquet Dards Golf Petanca Tir amb arc Tir olímpic Esports de motor Automobilisme Motociclisme Motonàutica Moto de neu Ral·li Altres esports Ball de saló Escacs |} Esports olímpics Els Jocs Olímpics són una competició internacional d'una sèrie d'esports seleccionats. Per tant, és possible classificar els esports basant-se en els que formen part dels programes dels Jocs Olímpics, els anomenats "esports olímpics" i els que no ho són. A més, entre els que no són olímpics hi ha alguns que són reconegudes pel Comitè Olímpic Internacional (COI). Esports olímpics d'estiu: Atletisme, Bàdminton, Basquetbol, Beisbol, Boxa, Ciclisme – BMX, Ciclisme de muntanya, Ciclisme en pista, Ciclisme en ruta, Esgrima, Futbol, Gimnàstica artística, Gimnàstica rítmica, Gimnàstica – Trampolí, Halterofília, Handbol, Hípica, Hoquei herba, Judo, Lluita, Natació, Natació sincronitzada, Pentatló modern, Piragüisme, Piragüisme en aigües braves, Rem, Salts, Softbol, Taekwondo, Tennis, Tennis taula, Tir amb arc, Tir olímpic, Triatló, Vela, Voleibol, Voleibol platja, Waterpolo. Esports olímpics d'hivern': Biatló, Bobsleigh, Combinada nòrdica, Curling, Esquí acrobàtic, Esquí alpí, Esquí de fons, Hoquei gel, Luge, Patinatge artístic sobre gel, Patinatge de velocitat en pista curta, Patinatge de velocitat sobre gel, Salts d'esquí, Skeleton, Snowboard. Esports reconeguts pel COI (podrien esdevenir olímpics): Esports aeris, Bandy, Billar, Petanca, Bitlles, Bridge, Escacs, Ball esportiu, Golf, Karate, Corfbol, Salvament, Motociclisme, Muntanyisme i Escalada, Netball, Orientació, Joc de pilota, Polo, Motonàutica, Raquetbol, Patinatge sobre rodes, Rugbi, Esquaix, Sumo, Surf, Joc d'estirar la corda, Submarinisme, Esquí aquàtic, Wushu. Esport i salut La pràctica equilibrada d'esport ajuda a mantenir una bona salut física i mental, en canvi, la manca total d'exercici o la seva pràctica en excés són dolents per la salut. La pràctica de l'esport consta de tres tipus d'activitat: l'entrenament, la competició i la recuperació. L'entrenament té com a objectiu formar i entrenar el practicant per tal de garantir l'augment del seu rendiment. Per ser beneficiós, l'entrenament s'ha de repartir en una sèrie de sessions periòdiques, progressives i complementàries entre si. La competició té com a objectiu comparar els esportistes i recompensar els millors, per a molts esportistes, la competició és el moment més important i el més agradable. Finalment, la pràctica d'un esport ha d'incloure unes fases de recuperació i relaxació. L'objectiu d'aquestes sessions és el de proporcionar al cos de l'esportista el temps i el descans que necessita per tornar a estar en condicions de generar els millors esforços. Beneficis de l'esport Cada disciplina esportiva potencia una sèrie d'habilitats particulars en els seus practicants. L'equilibri, la força, la motricitat, la velocitat, la resistència, la concentració, els reflexos o la destresa són les habilitats més comunes. Algunes disciplines només aporten una única habilitat, mentre que d'altres n'aporten de diverses. A més de les habilitats esportives, hi ha uns condicionants físics que condicionen el rendiment esportiu, aquests factors són la força, la velocitat, la resistència, la flexibilitat i la coordinació de les unitats motores (intra i intermuscular + propiocepció). L'èxit en la pràctica d'una disciplina esportiva depèn de la capacitat de l'esportista per realitzar uns moviments específics. Alguns esports consisteixen a executar el moviment de la manera més precisa possible tot disposant de tot el temps necessari per preparar-lo. El tir amb arc és un exemple d'aquest tipus de disciplines. Altres, en canvi, deixen poc temps per a la preparació i l'esportista ha de realitzar els moviments de manera espontània. El karate és un exemple d'aquestes disciplines. La pràctica de l'esport fa treballar els sistemes cardiovascular i respiratori i diversos músculs. Ajuda a cremar greix i, per tant, a prevenir l'obesitat, incita a practicar una alimentació correcta i equilibrada, facilita l'alliberament de la tensió nerviosa acumulada durant el dia, permet el descobriment del cos i de les seves limitacions. Facilita l'adquisició del sentit d'equilibri, sia en situacions previstes, com a la gimnàstica o en situacions inesperades, com en els jocs de pilota o les arts marcials. També permet al practicant crear una metodologia de treball reutilitzable per a altres disciplines. Es recomana practicar un esport d'intensitat mitjana o simplement fer una activitat física durant un temps d'entre 50 minuts i 1,5 hores si es vol aconseguir un efecte sobre el manteniment o la reducció del pes, com a mínim tres vegades a la setmana. Caminar és l'activitat més popular per un gran nombre d'adults i avis. Risc i prevenció La pràctica esportiva també té els seus riscos, l'esportista pot lesionar-se a causa d'un moviment en fals, caient (esquinç, elongació muscular, fractura, traumatisme) o rebre un cop, però també pot ser víctima d'un accident cardiovascular (infart miocardíac). La pràctica d'alguns esports presenta un risc real de lesions greus, com per exemple el traumatisme cranial o l'ofegament, i la seva pràctica només està permesa amb l'equip adequat, com les armilles salvavides en el cas del piragüisme, el casc en el cas del descens en bicicleta tot terreny, o la protecció completa en el cas dels porters d'hoquei sobre gel. Alguns esports, anomenats extrems poden suposar fins i tot risc d'accidents mortals i la seva pràctica pot estar prohibida. L'activitat esportiva intensa és una font de ferides greus que pot obligar a l'esportista a deixar la pràctica i deixar-li seqüeles. La pràctica d'un esport s'ha d'adaptar a l'edat del practicant i el seu estat de fatiga. Una persona pot restar marcada durant tota la seva vida a causa d'un esport massa intens practicat durant la seva infància. Un esportista pot ser obligat a deixar la pràctica del seu esport després de sessions d'entrenament o de competicions massa dures i massa freqüents. La gimnàstica artística és un exemple d'un esport on els joves atletes són sotmesos a exercicis perillosos per a la seva salut. La millor prevenció contra els accidents consisteix a practicar un esport seguint les regles que en siguin d'aplicació: d'aprenentatge tècnic, aprenentatge de les regles par a la seva pràctica correcta i de seguretat, l'entrenament regular, l'escalfament abans dels exercicis violents, l'ús de les proteccions recomanades, una alimentació adequada abans, durant i després de l'exercici, respectar la recuperació entre les sessions d'entrenament i entre les competicions, el compliment de les prohibicions relacionades amb la meteorologia, la pràctica en grup, etc. Les pràctiques esportives de compensació són molt recomanades dins del concepte d'ergomotricitat als llocs de treball per lluitar contra els accidents. La visita mèdica anual al començament de la temporada proporciona assessorament especialitzat sobre la capacitat d'un individu per a practicar un esport individual. La negativa a prosseguir un esforç que sembla massa difícil de suportar és un acte per a protegir la seva salut. El dopatge El dopatge consisteix en la utilització de productes que augmenten el rendiment a través de diferents mitjans com per exemple l'augment de la massa muscular o la resistència al dolor. L'EPO és un exemple de producte dopant. El dopatge és una pràctica d'alguns esportistes professionals d'elit, però també d'alguns practicants amateurs. El dopatge és eficaç perquè, en general, permet als que es dopen d'obtenir resultats molts superiors al que assolirien sense dopatge. Però el dopatge no només és il·legal i comporta sancions, sinó que és perillós per la salut de qui ho practica, algunes morts d'esportistes podrien ser conseqüència del dopatge. La lluita i la prevenció contra el dopatge afecta a tothom i, en especial als esportistes, el seu entorn professional i els organitzadors de les competicions. Els controls antidopatge permeten de determinar si l'esportista s'ha dopat per obtenir millors resultats en la competició. La pèrdua dels títols aconseguits i una suspensió de per vida són exemples de les sancions que s'apliquen. Els esports on els casos de dopatge són més coneguts per al públic en general són el ciclisme, l'atletisme, la natació i l'halterofília. Institucions esportives Les institucions esportives són organitzacions que tenen funcions de regulació, d'organització o de sanció en el món de la pràctica esportiva en les seves variants amateur i professional. Abasta des dels cubs esportius o l'esport escolar fins a les federacions esportives o organitzacions com el Comitè Olímpic Internacional. L'esport es practica durant els anys escolars, a través de múltiples activitats i tant dins com fora d'un club. Les institucions públiques promouen l'esport escolar que s'organitza a partir de les escoles fins a entitats com l'Agrupació Esportiva d'Associacions d'Esport Escolar de Catalunya i amb programes com lEsport per a l'Edat Escolar del Consell d'Eivissa o els Jocs Esportius Escolars de Catalunya de la Secretaria General de l'Esport de la Generalitat de Catalunya. Els clubs estan afiliats a les federacions esportives i s'encarreguen d'organitzar els entrenaments i de posar els seus mitjans i instal·lacions a disposició de les competicions. Mentrestant, les federacions s'encarreguen d'organitzar les competicions i promulgar els reglaments. L'esport professional La gran majoria dels esportistes són amateurs, és a dir, persones que practiquen la seva activitat sense rebre cap remuneració a canvi. Però l'amateurisme també comporta l'accés limitat a certes activitats per a les persones amb menys poder adquisitiu i també té cares ocultes o poc visibles com la remuneració oculta o proporcionar feines de conveniència a esportistes oficialment amateurs. Alguns esportistes reben un salari a canvi de la seva activitat, i els anomenem esportistes professionals. La majoria d'aquests esportistes tenen un contracte amb un club. El futbol a Europa i el bàsquet als Estats Units d'Amèrica són dos dels exemples més coneguts d'esports practicats pels professionals. Des que a inicis de la dècada del 1990 es va produir la professionalització dels Jocs Olímpics, bastió durant molt de temps de l'esport amateur, el fenomen de l'esport professional ha anat afectant gairebé totes les disciplines. Avui dia el poder del moviment esportiu és molt considerable. Una federació internacional com la FIFA té capacitat per a canviar les normes i exigir la seva aplicació de tot el planeta. L'esport constitueix un model de globalització real. Però al mateix temps també hi ha organitzacions independents com els casos de l'NBA als Estats Units, que segueixen les seves pròpies regles al marge de la FIBA. Un cas amb un punt caricaturesc és el del beisbol estatunidenc, on hi ha dues lligues, la Lliga Americana de Beisbol i la Lliga Nacional de Beisbol, que competeixen per un trofeu anomenat Sèries Mundials de beisbol. L'esport com a espectacle Les competicions esportives són una forma d'espectacle que és consumit com a entreteniment. La majoria dels esports professionals es practiquen en un escenari amb públic, sia un estadi, un pavelló esportiu o el carrer. Durant l'antiguitat, l'escultura o la poesia van servir com a mitjans per a difondre les gestes esportives. Amb l'adveniment dels mitjans de comunicació moderns com la premsa, la ràdio, la televisió o internet, l'esport compta amb el suport de potents plataformes mediàtiques. A partir del 1977 van començar a aparèixer canals de televisió específicament dedicats a la difusió d'esdeveniments i notícies esportives. Alguns són generalistes i es dediquen a diferents disciplines esportives com Esport 3, mentre que d'altres s'especialitzen en un únic esport, i fins i tot a un únic club com Barça TV. Entre les capçaleres de la premsa esportiva es poden citar diaris com El 9 Esportiu a Catalunya, L'Équipe a França, La Gazzetta dello Sport a Itàlia, o el setmanari gratuït en català GOL, entre d'altres. Grans esdeveniments esportius Avui dia, esdeveniments esportius com els Jocs Olímpics, la Fórmula 1 o la Copa del Món de Futbol apleguen centenars de milions d'espectadors davant dels aparells de televisió arreu del món i també són seguits a través d'altres mitjans. A continuació hi ha una llista dels més importants: Campionat d'Europa de futbol Campionat de Fórmula 1 Copa Amèrica de vela Copa Davis de tennis Copa del Món de Futbol Copa del Món de Rugbi Campionat del Món de bàsquet Campionat del Món de criquet Campionat de bàsquet de l'NBA Grand Slam de tennis Jocs Eqüestres Mundials Jocs Olímpics d'Estiu Jocs Olímpics d'Hivern Lliga de Campions de la UEFA Torneig de les Sis Nacions Tour de França L'esport com a activitat econòmica Al voltant de l'esport s'ha desenvolupat una important activitat econòmica, tot un sector heterogeni on s'inclouen els mitjans de comunicació, les franquícies i altres tipus de clubs esportius, metges, advocats, entrenadors i assessors de tota mena, dissenyadors i fabricants de material esportiu, i fins i tot les empreses de jardineria i estudis d'arquitectura especialitzats en el disseny d'estadis i altres tipus de pavellons i instal·lacions esportives. Els esportistes professionals també obtenen els seus ingressos de la pràctica de l'esport. Als Jocs olímpics es lliuren més acreditacions als mitjans de comunicació que als esportistes. Indústries i empreses de la construcció, del tèxtil, de l'automoció, de l'espectacle, de comunicació i de turisme treballen per a l'esport. Els contractes dels esportistes professionals, patrocinis publicitaris i les subvencions públiques impliquen grans masses de diners. Els jocs d'aposta també generen ingressos importants i alguns clubs esportius són de societats anònimes cotitzades a borsa. Productes derivats com els equipaments esportius o els drets de televisió també fan moure la màquina econòmica. Tot això és aplicable a països dels cinc continents. La proporció del PIB dedicada a l'esport és més gran en els països més desenvolupats, no només a causa de les fortes inversions, particularment en els d'estadis, sinó també per la gran proporció de la despesa dedicada a les llars a les activitats esportives. Sense tenir en compte el voluntariat, el pes de l'esport en l'economia catalana s'estimava en un 2,1% del PIB el 2010 el que suposaria uns 4.000 milions d'euros, per sobre del tèxtil o la fabricació de vehicles de motor. En termes d'ocupació l'esport ocupa 91.000 persones, el 2,6% de l'ocupació total de Catalunya. Aquesta economia és impulsada pels compromisos dels esportistes professionals com per exemple les grans competicions internacionals, però també pel voluntariat massiu dels esportistes amateurs com en el cas de la pràctica del futbol a Europa. Aquesta economia es beneficia del desenvolupament de l'esport i al seu torn accelera l'evolució de l'esport. Els esportistes professionals se'n beneficien treballant en millors condicions, els amateurs accedint a les seves activitats d'oci a millors preus i els espectadors disposant de competicions cada cop més espectaculars i festives. D'altra banda la professionalització i l'augment de les conseqüències econòmiques de la pràctica esportiva d'elit han fet que la corrupció i el dopatge siguin més visibles i presents en l'esport. Casos com el de la corrupció en el futbol italià amb la compra d'àrbitres i la intimidació en el traspàs de jugadors o el dopatge en l'atletismeEscàndol de dopatge a l'equip rus d'atletisme, lamalla.cat, 06-08-2008, [Consultat el 9 de gener del 2011] o el Tour de França.Landis acusa Armstrong de dopar-se al pis de Girona, Diari de Girona, 21-5-2010, [Consultat el 9 de gener del 2011] L'esport a l'edat escolar En edat escolar, l'objectiu fonamental de l'esport és que puguin desenvolupar les seves habilitats bàsiques (saber agafar una pilota, xutar-la, córrer, saltar...). S'ha d'educar des de l'educació i la cultura deportiva, és a dir, centrar-se en els valors que ha de rebre el nen i valorar les actituds positives vers una activitat o acció. Una bona educació i cultura deportiva ha d'ensenyar als infants a no sentir-se superiors quan guanyen, ni inferiors quan perden. D'aquesta manera, es poden evitar baralles, violència i sentir la resta de companys com enemics. Els infants juguen de forma lliure i són més feliços si juguen sense la supervisió constant d'un adult. Esport i valors El que és educatiu de la pràctica de l'esport no és únicament l'aprenentatge de tècniques o pràctiques, ni tampoc els beneficis físics o psíquics d'una bona preparació esportiva. El que és realment educatiu són les condicions en què es desenvolupen aquestes pràctiques, que sempre haurien d'afavorir l'autoestima, conèixer-se, tenir seguretat i confiança en un mateix, ser responsable, saber elegir... És feina de l'entrenador cercar estratègies perquè els nostres infants adoptin actituds i maneres que els facin créixer en el coneixement, l'afectivitat i les relacions socials. El que dona valor educatiu a l'espot és la intencionalitat amb què es practica. L'aprenentatge de valors és un procés molt transversal, en què el clima o l'atmosfera moral generada al voltant de l'activitat esportiva serà fonamental per aconseguir l'objectiu o els valors proposats. Cal, doncs, un compromís compartit des de les entitats esportives, els clubs o associacions, les famílies, els jugadors i jugadores, i els mitjans de comunicació per aconseguir entorns esportius on exercitin bones pràctiques, s'encomani i es difongui un bon clima esportiu, es promogui ambient de joc net, es valorin els comportaments solidaris, de responsabilitat i respecte a tots els agents implicats, tant en el terreny de joc com fora. Vegeu també Esport a Catalunya Història de l'esport a Catalunya Llista alfabètica d'esports Lesió esportiva Federació esportiva Retransmissió d'esdeveniments esportius Referències Bibliografia Deporte y sociedad'', d'Antonio Franco Estadella. Barcelona, 1973, Salvat Editores. Enllaços externs Definició d'esport a Observatori Català de l'Esport (INEFC, Institut Nacional d'Educació Física de Catalunya) Generalitat de Catalunya Diccionari de l'esport del TERMCAT


text: Una estació espacial és una estructura artificial dissenyada per a ser habitada a l'espai exterior, amb usos diversos. Es distingeix de les naus espacials tripulades perquè generalment no és un mitjà de transport, sinó un habitacle. En conseqüència no sol tenir un sistema de propulsió ni elements d'aterratge, si bé pot tenir impulsors per corregir i mantenir l'òrbita desitjada. Per accedir-hi, és necessari l'ús d'altres vehicles, per exemple el Transbordador Espacial (ja retirat), les naus Soiuz o naus espacials no tripulades. Des del vol de l'Skylab 2, tots els rècords de permanència en naus no tripulades han sigut aconseguits en estacions espacials. El rècord de duració, de 437,7 dies, va ser aconseguit a bord de l'estació Mir entre 1994 i 1995. Des de 2003, tres astronautes han completat missions de més d'un any, totes elles a bord de la Mir. Història Les estacions espacials van ser previstes des d'almenys en 1869, quan el nord-americà Edward Everett Hale va escriure The Brick Luna (La lluna maó) en la qual imaginava una base espacial esfèrica construïda amb maons. El primer a fer una seriosa consideració a les estacions espacials va ser el rus Konstantín Tsiolkovski i ja al , aproximadament dues dècades més tard l'alemany Hermann Oberth. En 1929 l'eslovè Herman Potočnik va ser el primer a imaginar una estació espacial amb forma de «roda giratòria» per a que la força centrífuga pugui crear gravetat artificial. Durant la Segona Guerra Mundial, els científics alemanys van investigar el concepte teòric d'una arma orbital basat en una estació espacial. Seguint la idea d'Oberth d'una arma basada a l'espai, l'anomenada «arma solar» era un concepte d'una estació espacial en òrbita al voltant de la Terra a una altura de 8.200 quilòmetres, amb una arma que anava a utilitzar l'energia del sol. En 1951, ja instal·lat als Estats Units Wernher von Braun va publicar el seu disseny per a una estació espacial roda giratòria, fent referència a la idea de Potočnik. No obstant això aquests conceptes mai van deixar l'etapa de concepte durant el . Durant el mateix temps que von Braun seguia les idees de Potočnik, les agències de disseny soviètic - principalment la de Vladimir Chelomey prosseguien les idees de Tsiolkovski com el projecte OKB-52. El treball per concretar l'OKB-52 portaria conjuntament al programa Almaz i a la primera estació espacial: la Saliut 1. El maquinari desenvolupat pels soviètics va asseure les bases per a les estacions espacials Saliut i Mir, i és encara avui una part considerable de l'estació espacial ISS. En la dècada de 1960 es van engegar diversos projectes d'investigació de cara a llançar una estació espacial, com el projecte del Manned Orbital Laboratory nord-americà. No obstant això la primera estació no arribaria fins al 1971, amb la soviètica Saliut 1. Dins del programa Saliut, llançat entre 1971 i 1982, es van incloure cinc estacions espacials civils del tipus DOS i quatre militars del tipus Almaz. D'aquest segon tipus, la primera estació operativa va ser l'OPS-2 (anomenada també Saliut 3), llançada en 1974. La primera estació nord-americana va ser la Skylab, derivada del programa Apollo i llançada en 1973. Des del vol de la missió Apollo-SL 4 en l'estació Skylab, que va romandre a l'espai 84 dies, tots els rècords de permanència en naus tripulades han estat aconseguits a bord d'estacions espacials soviètiques. La Saliut 6 va marcar un nou rècord de permanència en 1980, amb la missió de la Soiuz 35, que va romandre 185 dies a l'espai i la Saliut 7 en 1984, amb una missió de 237 dies de durada. L'estació espacial soviètica Mir, la construcció de la qual va començar en 1986, va permetre continuar amb la realització de missions de llarga durada, aconseguint el cosmonauta Valeri Poliakov el rècord de permanència a l'espai en un sol viatge, passant 437 dies i 18 hores en l'estació entre 1994 i 1995. En 2010 l'Estació Espacial Internacional (projecte internacional la construcció del qual va començar en 1998) va efectuar el relleu de la Mir, com el vehicle espacial que havia estat durant més temps (3.644 dies) ininterrompudament tripulat per éssers humans. Antigues i actuals estacions espacials: Estacions Saliut: Saliut 1, Saliut 2, Saliut 3, Saliut 4, Saliut 5, Saliut 6, Saliut 7 Skylab Mir Estació Espacial Internacional (ISS -sigla del nom en anglès-) Tiangong 1 A més, Bigelow Aerospace desenvolupa comercialment mòduls d'hàbitat inflables, amb la intenció de ser usats per a la construcció d'estacions espacials. S'han proposat alguns dissenys d'estació espacial que es pretén siguin habitades a llarg termini espacials per a gran nombre de persones, en essència "ciutats a l'espai" on la gent tindria les seves llars. Fins ara aquests dissenys són sol hipotètics, i mai van anar seriosament considerats per emprar-los realment. Funcions L'any 1984 la NASA destacava les següents funcions que podia realitzar una estació espacial: Laboratori espacial Observatori permanent de la Terra i de l'espai Punt de manteniment i construcció d'aparells espacials Node de transport, com a parada o origen de missions espacials amb objectius llunyans Centre de fabricació per a aprofitar oportunitats comercials a l'espai Estacions espacials ocupades La suma de tripulació i visitants no es pot diferenciar. *Estat de la ISS a 18 de Maig de 2018. Habitabilitat Aquestes estacions tenen diversos problemes que limiten la seva habitabilitat a llarg termini, tals com a taxes de reciclatge molt baixes, nivells de radiació relativament alts i la pèrdua de pes. Alguns d'aquests problemes causen malestar i efectes a llarg termini en la salut. En el cas de les flamarades solars, tots els habitants actuals estan protegits pel camp magnètic de la Terra, i estan per sota dels Cinturons de Van Allen. En un futur, els hàbitats espacials poden intentar abordar aquests problemes i al seu torn es podrien destinar a l'ocupació a llarg termini. Alguns dissenys fins i tot podrien acomodar a un gran nombre de persones, essencialment "ciutats a l'espai", on la gent faria la seva residència. Encara no s'ha construït un disseny d'aquest tipus, ja que fins i tot per a una petita estació, els actuals costos del llançament (2016) no són econòmicament ni políticament viables. Per poder bregar amb aquests costos, una possible solució podria ser construir un gran nombre de coets (economies d'escala), emprar coets reutilitzables, utilització de recursos in situ, o mètodes de llançament espacial no-coet tals com ascensors espacials. Per exemple, en 1975 la NASA va publicar un dels seus estudis històrics més ambiciosos, que conceptualitzaven una estació espacial de 10.000 persones. Es proposava buscar l'habitabilitat a llarg termini mitjançant la gravetat artificial i suficient massa a l'espai per permetre un alt blindatge de radiació. Aquesta es va visionar com una futura base de conductors de massa llançant 600 vegades la seva pròpia massa en material lunar acumulant-ho durant anys. Arquitectura Una estació espacial és un sistema complex amb molts subsistemes interrelacionats en major o menor mesura. Per aquesta raó, els subsistemes són dissenyats prenent en compte la seva compatibilitat i acoblament amb cadascun dels altres. A més, tots els subsistemes han de ser segurs i funcionar adequadament. Els subsistemes principals d'una estació espacial són: Estructura Energia elèctrica. Control tèrmic. Determinació de l'altitud i control. Navegació orbital i propulsió. Automatització i robòtica. Computació i comunicacions. Suport mediambiental i de vida. Instal·lacions de la tripulació. Transport de tripulació i de càrregues. Part d'un ascensor espacial En la hipotètica construcció d'un ascensor orbital, caldria situar en un punt de l'òrbita geoestacionària (a 35.786 km), preferentment sobre l'equador planetari, una estació o plataforma espacial que exercís la funció de port orbital. Més enllà, seria necessària una altra estació (o qualsevol altre element amb suficient massa, com per exemple un asteroide) que fes de contrapès, ja que la gravetat de la Terra atrauria qualsevol estructura que pengés de l'òrbita (per elevada que aquesta fos). La novel·la Les fonts del Paradís dArthur C. Clarke relata la construcció d'un ascensor orbital que, en aquest cas, se serveix d'un asteroide com a contrapès. Estacions espacials en la ficció Una gran part de la literatura i pel·lícules de ciència-ficció es desenvolupen en estacions espacials: Babylon 5, una sèrie que es desenvolupa en una estació espacial en els anys 2258-2262. En les sèries de Star Trek apareixen diversos tipus d'estacions: L'estació Deep Space Station K-7 era motiu de disputa planetària; l'estació Earth Station McKinley operava com a hangar de reparacions i Deep Space 9 era una estació preeminent en la història de Star Trek. La novel·la i la posterior pel·lícula 2001: Una odissea de l'espai té la Space Station 5 construïda com un doble anell quasi complet de 1836 peus (uns 612 metres) de diàmetre, girant sobre el seu eix per a generar gravetat. Aquesta imatge és una icona de les estacions espacials en la cultura popular. En la pel·lícula Moonraker de James Bond una estació espacial serveix d'amagatall al malvat multimilionari Hugo Drax i com a base per atacar la Terra usant gas nerviós. A la saga Star Wars, lEstrella de la Mort era una estació espacial de combat amb la qual lImperi Galàctic basava el seu ordre i repressió. Referències Bibliografia


text: L'Esportiu és l'únic diari esportiu en català publicat a Catalunya, editat per Hermes Comunicacions. Fins a l'abril del 2014 va rebre el nom de El 9 Esportiu de Catalunya. La seva primera edició va ser el 2 de gener de 2002 i ha rebut premis com el Joan Coromines (2002) i el Premi Nacional de Cultura (2003). Origen El primer número de L’Esportiu va aparèixer el 2 de gener de 2002. Va ser una iniciativa de la Coordinadora de Mitjans (COMIT), que agrupava també altres editores en català tant en paper com en digital. Als seus començaments es va distribuir com una publicació independent i en una versió reduïda juntament amb altres diaris com Segre, Regió7, Diari d'Andorra i El 9 Nou. Va ser el primer diari català amb una visió nacional de l'esport. Neix com un diari d’esport d’elit amb un objectiu, que era complementar la informació esportiva catalana que oferien les capçaleres del diari. Es va començar a editar en tres territoris diferents: Girona, Tarragona i Barcelona. Història L’any 2010, ja integrat a Hermes Comunicacions, va substituir la secció d'esports de l'Avui. Això va provocar que més gent llegís els articles però per contra, va perdre la seva portada ja que no era considerat un diari independent. El 31 de juliol de 2011 es van unir les capçaleres dels dos principals diaris de l'empresa Hermes Comunicacions. Això va provocar que El 9 Esportiu (nom del diari en aquell moment) deixés de ser encartat en aquests diaris. Llavors va començar a ser qüestionada la seva continuïtat després d’aquesta unió de les dues capçaleres. El 9 Esportiu va començar a rebre mostres de suport cap als treballadors. El 14 d’agost de 2011 s’inicia una nova etapa del diari ja com a publicació independent. Va ser ampliada i renovada per l'empresa, Maig 2011 SLL, formada per antics treballadors d’Hermes Comunicacions. Fins l’agost de 2013 també s’encarregava de la secció esportiva d’El Punt Avui. El diari El 9 Esportiu inaugurà també una pàgina web. Va estar disponible als quioscos i disposava d’una major quantitat de contingut, pràcticament el doble del que oferia als seus inicis. A partir del 12 d’agost de 2013 va passar a ser distribuït en tres edicions diferents, és a dir, com un diari independent que es podia comprar als quioscos i alhora amb el diari El Punt Avui i el bisetmanari El 9 Nou. El Punt Avui era l’únic rotatiu que oferia dos diaris diferents cada dia: un d'informació general i un altre esportiu. Relació de directors A l’any 2003 Pep Riera va passar a ser director del diari, abans ocupava el càrrec de director adjunt. A la nova etapa, a partir de l’agost del 2013, el director era Emili Gispert. L’actual director de L’Esportiu és Toni Romero i Estanyol. El director adjunt és Jordi Camps i els caps de redacció són Ferran Correas (Barça), Jordi Danès (Futbol) i Lluis Simón i Joan Martí (Més Esport). L'engranatge del diari també el conformen Jordi Grau (Actualitat), Toni Muñoz (Opinió, Llengua i Imatge), Ferran Espada (Web, Seleccions i Reportatges) i Pep Riera (Informació de Gènere). Relació de col·laboradors Alguns dels col·laboradors i redactors del diari L’Esportiu han estat Franc Bayer, Jordi Basté, Anna Ballbona, Xavier Coromina, Imma Merino, Joan Beumala, Toni Brosa, Àlex Santos, Manel Rordríguez, Jordi Maluquer, Xavi Torres, Albert Edjogo-Owono, Jordi Mayoral, Josep Maria Solé i Sabaté, Martí Ayats i Enric Matarrodona. Al lloc web, col·labora Jordi Molins i Ramon Buch (Disseny), Josep Madrenas, Joan Sarola i Teresa Mayayo (Desenvolupament Web i Sistemes) i Ruth Sala (WebMaster). Referències Premsa esportiva de Catalunya Diaris de Catalunya en català Premis Nacionals a la Projecció Social de la Llengua Catalana Hermes Comunicacions


text: Geografia: Relatiu o pertanyent a Espanya o al Poble espanyol. Lingüística: Llengua romànica, o quelcom relatiu a la llengua, parlada a Espanya i a diversos països americans. És també coneguda amb el nom de castellà. Esport: club de futbol, vegeu Reial Club Deportiu Espanyol de Barcelona.


text: Literatura: persona que es dedica a la literatura, en qualsevol dels seus gèneres, vegeu escriptor (literatura). Art: sinònim de cal·lígraf.


text: Lesperanto () és una llengua auxiliar planificada creada per l'oftalmòleg polonès Ludwik Lejzer Zamenhof, com a resultat d'una dècada de treball, amb l'esperança que es convertís en llengua auxiliar internacional. Segons les estadístiques, l'esperanto és la llengua planificada més parlada del món avui dia. El primer llibre on es descrivien les característiques de l'idioma, amb el títol Lingvo Internacia, va ser publicat per Zamenhof el 1887, amb el pseudònim de Doktoro Esperanto. Aquesta última paraula es va convertir aviat en el nom de l'idioma. Es calcula que en l'actualitat hi ha entre 100.000 i 2.000.000 de parlants d'esperanto en tot el món,1 dels quals entre 1.000 i 2.000 serien parlants natius d'aquesta llengua, que l'haurien après en l'entorn familiar. Aquestes xifres es basen en un estudi del professor Sidney S. Culbert, de la Universitat de Washington (Seattle), un conegut esperantista. El gran marge es deu sobretot a les diferents maneres de valorar el coneixement d'una llengua apresa, normalment, com a segon idioma. La gramàtica de l'esperanto es basa en setze regles fonamentals sense excepcions. Per l'estructura, és una llengua aglutinant que procedeix per encadenament d'elements de base invariables. El vocabulari està extret de molts idiomes i adaptat a les normes de la llengua. La major part procedeix del llatí, directament o per mitjà de les llengües romàniques (sobretot del francès, l'italià i el castellà), i d'una manera menys freqüent de llengües germàniques (alemany i anglès), eslaves (rus i polonès), del grec i en alguns casos de l'hebreu. Història El doctor Zamenhof va desenvolupar l'esperanto a la darreria de la dècada de 1870 i el començament de la de 1880. La llengua nativa de Zamenhof era el rus, però també parlava jiddisch, polonès i alemany amb fluïdesa. Va aprendre francès, llatí, grec, hebreu i anglès. Va escriure una gramàtica del jiddisch (la primera escrita per un jueu). De llengües com l'espanyol, l'italià i el lituà en va tenir coneixements bàsics. A Białystok, la vila natal de Zamenhof, hi vivien molts pobles i s'hi parlaven diverses llengües, com ara l'alemany, el rus, el polonès o el jiddisch —que era àmpliament majoritari—, la qual cosa dificultava la comprensió, fins i tot en les situacions més quotidianes. Com que Zamenhof considerava que la inexistència d'una llengua comuna era la raó principal dels conflictes entre diferents nacions, va començar a treballar, quan era estudiant, en el projecte d'una llengua de convenció capaç de resoldre el problema lingüístic. Caldria que fos distinta de les llengües nacionals, neutral i fàcil d'aprendre i per això acceptable per tots com a segona llengua. Una llengua apresa al mateix temps que les nacionals i usada en situacions en què s'han de comunicar diferents parlants de diferents cultures o nacions. La va anomenar Lingwe Uniwersala. El seu pare el va fer prometre que deixaria de treballar en el seu idioma i es dedicaria als estudis. Zamenhof se'n va anar a Moscou a estudiar medicina. Segons alguns biògrafs, en una de les visites al seu poble va descobrir que el seu pare havia cremat tots els manuscrits del seu projecte. Zamenhof es va posar aleshores a reescriure'l, afegint-hi millores i fent-lo evolucionar. Després de deu anys de treball, que Zamenhof va passar traduint literatura a l'idioma i escrivint prosa i versos originals, la primera gramàtica de l'esperanto es va publicar a Varsòvia, en rus, el 26 de juliol del 1887, en un llibre anomenat Lingvo Internacia, que entre els esperantistes es coneix com a Unua Libro. La majoria d'escoles racionalistes i els ateneus llibertaris, així com els sindicats anarquistes i les organitzacions llibertàries, com la Federació Anarquista Ibèrica (FAI), van potenciar activament l'ús de la llengua a l'Estat espanyol. Durant la Guerra d'Espanya es va confirmar la utilitat comunicativa de l'esperanto, alhora que es va incrementar la politització del moviment, clarament vinculat a la resistència antifranquista. Va ser utilitzat pel moviment anarcosindicalista, pels socialistes, pels comunistes oposats a l'estalinisme, pels catalanistes i també per una part de la dreta catòlica. Amb les Brigades Internacionals van venir alguns esperantoparlants dels països de l'Est que van establir contactes eventuals amb espanyols de la zona republicana. Partits i sindicats com el POUM, el PSUC o la CNT publicaven butlletins i comunicats en esperanto i n'oferien cursos als seus locals. La Generalitat de Catalunya va utilitzar àmpliament l'esperanto a través del seu Comissariat de Propaganda i als seus comunicats de premsa. Al País Valencià també es va fer servir com a mitjà de propaganda a través de la ràdio. Dues emissores van emetre en esperanto, una sota la responsabilitat del Partit Socialista i una altra del Partit Comunista. El 1939, quan les tropes franquistes van ocupar Barcelona, la Federació Esperantista Catalana va passar a la clandestinitat. Llavors, alguns cercles reduïts i persones aïllades van començar a organitzar-se a poc a poc. En aquests primers anys l'idioma era mal vist per algunes autoritats, però no va ser mai prohibit oficialment, tot i que es coneixen algunes dades d'esperantistes executats o represaliats. La fi de la Guerra d'Espanya va permetre la recuperació ràpida de l'idioma a l'Estat espanyol, on va tornar a ser tolerat a la dècada de 1950. Hi van renéixer grups anteriors i se'n van fundar de nous. L'esperanto va adquirir un nou prestigi davant una societat farta d'odis i guerres: si a tot Europa l'Associació Universal d'Esperanto havia prestat grans serveis a presoners de guerra en ambdós bàndols, a l'Estat espanyol va ser molt apreciada la tasca dels esperantistes que van acollir infants procedents de famílies que havien patit d'una manera cruel les conseqüències del conflicte. Als primers anys de la Unió Soviètica l'esperanto va rebre mesures de suport del govern i va existir una Associació Soviètica d'Esperanto reconeguda oficialment. No obstant això, el 1937, Stalin va revertir aquesta política i va acusar l'esperanto de ser una «llengua d'espies». A l'URSS va haver-hi esperantistes exiliats o executats. La prohibició de l'ús de l'esperanto va ser efectiva fins al 1956. La Segona Guerra Mundial va estroncar novament l'expansió del moviment esperantista a escala mundial. A Alemanya, al llibre Mein Kampf de Hitler es descriu l'esperanto com una llengua que podria ser usada per a la dominació del món per una conspiració jueva internacional. Com a resultat d'aquella animadversió, els esperantistes van ser perseguits durant l'Holocaust. Revifament Després de la Segona Guerra Mundial l'esperanto es va reactivar. Va haver-hi intents seriosos d'emprar l'esperanto en la nova arquitectura política internacional sorgida després de la guerra. En aquest sentit hom va considerar una petició al si de la Lliga de Nacions. Tanmateix, les propostes van ser rebutjades per l'oposició de les potències principals, especialment França, que no volien veure disminuït el paper de la seva llengua nacional. El 1954, a petició de 19 milions de signatures, la UNESCO, en la seva Conferència General celebrada a Montevideo (Uruguai), va recomanar als estats membres de l'ONU l'ús i ensenyament de l'esperanto. A partir del 1955 comencen a ressorgir les associacions d'esperanto a Polònia, Bulgària, Txecoslovàquia, Hongria i la Unió Soviètica i es funden cada cop més grups d'esperanto a l'anomenat Tercer Món, com ara el Vietnam (1956), Madagascar (1959), Líban (1961), Zaire i Tanzània (1963). El 1963 es crea a la Universitat de La Laguna (Tenerife) la primera càtedra d'esperanto, ocupada pel doctor Juan Régulo Pérez, professor de llengua i literatura. El 1966, l'Assemblea General de la UNESCO es manifesta públicament favorable a l'esperanto, en la petició formal feta a l'ONU aquell any, que s'acompanya d'un dossier on hi ha representades les signatures de 71.165.028 persones de 74 països. El 1970, el president austríac, Franz Jonas, saluda en esperanto al Congrés Universal de Viena. El 1977 es publica la primera traducció completa a l'esperanto de la novel·la Don Quixot de la Manxa, de Miguel de Cervantes. El mateix any, Ràdio Vaticana inicia les seves emissions regulars en llengua internacional. El 1982 la Xina introdueix l'esperanto en les escoles superiors de magisteri. El mateix any es funda l'Associació Catalana d'Esperanto, que es considera continuadora de la tasca de la Federació Esperantista Catalana. Amb 5.000 participants, el 1983 té lloc a Budapest (Hongria) el Congrés Mundial d'Esperanto amb el nombre més elevat d'assistents fins aleshores. L'any 1985 i davant la proximitat de la celebració del Centenari de la Llengua Internacional Esperanto (1887-1987), novament la UNESCO, en la seva Conferència General, celebrada aquell any a Sofia (Bulgària), ratifica els valors de l'esperanto i emet la seva segona resolució favorable. El 13 de setembre es funda oficialment l'Acadèmia Internacional de les Ciències de San Marino (AIS), la primera associació científica de caràcter acadèmic amb l'esperanto com a llengua oficial. El 1993 se celebra a València el 78 Congrés Universal d'Esperanto. La Generalitat Valenciana i el Grup Esperantista de València publiquen conjuntament, amb motiu del congrés, una antologia bilingüe en català i esperanto de l'obra d'Ausiàs March: Amkantoj/Cants d'amor. A més d'això, la República de l'Illa de les Roses, micronació construïda sobre una illa artificial a la Mar Adriàtica, va usar l'esperanto com a llengua oficial el 1968. El 1924, la Unió Nord-americana de Radioaficionats va adoptar l'esperanto com a llengua auxiliar internacional oficial, amb l'esperança que fos usat pels radioaficionats en les seves comunicacions internacionals. Tanmateix, el seu ús actual en la radiocomunicació és anecdòtic. L'esperanto és llengua de treball d'algunes organitzacions internacionals no lucratives. La més gran d'elles, l'Associació Anacional Mundial, té una relació consultiva oficial amb les Nacions Unides i la UNESCO. De la resta, la majoria són organitzacions específicament esperantistes. L'esperanto és la primera llengua d'ensenyament i d'administració de l'Acadèmia Internacional de les Ciències de San Marino (AIS). El darrer president dels Estats Units, Barack Obama, va ordenar traduir alguns vídeos de la seva campanya electoral a l'esperanto. Hi ha també una proposta al Parlament per ensenyar l'esperanto a les escoles nord-americanes, pel seu valor propedèutic a l'hora d'estudiar altres llengües, en un país on el bilingüisme no està gaire estès. El 1995, l'Església Catòlica va traduir el seu missal oficial a l'esperanto. També des de fa anys, els papes feliciten el Nadal i la Pasqua en esperanto, com a penúltima llengua abans del llatí durant la tradicional benedicció Urbi et orbi. Als Jocs Olímpics del 2008, celebrats a Pequín, l'esperanto era en el restringit grup de nou llengües oficials a través de les quals es van difondre les notícies sobre els jocs. Una quantitat relativament baixa d'escoles ensenya esperanto de manera oficial a la Xina, Hongria i Bulgària. No obstant això, fora de la Xina i Hongria, la majoria d'aquests acords són informals, sense patrocini oficial. El 2009, el Senat del Brasil va aprovar un projecte de llei perquè l'esperanto formi part, com a assignatura optativa, del pla d'estudis de les escoles públiques. La Universitat Eötvös Loránd de Budapest va tenir un Departament d'Interlingüística i Esperanto entre el 1966 i el 2004. Posteriorment es va traslladar a centres de formació professional. Hi ha exàmens oficials per a professors d'esperanto. El febrer del 2010, vuit diputats britànics van proposar l'Associació Universal d'Esperanto (UEA) com a candidata al Premi Nobel de la Pau, fet que es considera molt encoratjador tenint en compte el país d'on prové. Ja el 2007, alguns diputats suïssos van proposar la UEA com a candidata al Premi Nobel de la Pau. A Itàlia, l'esperanto és present, juntament amb l'italià, el francès, l'anglès, l'eslovè i l'alemany, al menú de les màquines expenedores de tiquet d'accés a les taquilles de l'Agència Tributària. El web de la Universitat Pompeu Fabra de Barcelona dona la benvinguda en diverses llengües, entre les quals hi ha l'esperanto. Característiques Classificació genètica Com que és una llengua construïda, l'esperanto no està genealògicament relacionat amb l'idioma de cap grup ètnic. S'ha descrit com un «idioma el lèxic del qual és essencialment romànic, predominantment aglutinant des d'un punt de vista morfològic, fins al punt que té un caràcter una mica aïllant». La fonologia, la gramàtica, el vocabulari i la semàntica estan basats essencialment en llengües indoeuropees occidentals. El repertori fonèmic és eslau, i també molta de la semàntica, mentre que el vocabulari prové principalment de llengües romàniques, amb una contribució menor per part de les llengües germàniques i algunes paraules d'unes altres diverses llengües (el diccionari etimològic d'esperanto Konciza Etimologia Vortaro, d'André Cherpillod, fa referència a 110 llengües). L'escriptura és d'acord amb la fonètica (una lletra per cada so i un so per cada lletra) i la morfologia és extremadament regular i fàcil d'aprendre. gramàtiques i diccionaris. Moltes persones segueixen cursos a través d'internet i algunes assisteixen a cursos presencials. Activisme esperantista L'esperanto és mantingut per una xarxa d'activistes agrupats en diferents associacions. A escala internacional, aquesta xarxa està integrada en l'Associació Mundial d'Esperanto (UEA). La UEA integra una xarxa d'associacions nacionals i temàtiques de tota classe. El conjunt d'activistes a favor de l'esperanto sol anomenar-se «moviment esperantista». Tanmateix, aquest nom és enganyós en la mesura que els esperantòfons no constitueixen un conjunt homogeni. De fet, les motivacions, les aspiracions i les idees dels esperantòfons reflecteixen la diversitat d'opinions presents en el món. Cal assenyalar també que només una minoria d'esperantòfons són membres d'associacions d'esperanto. En general, la major part de l'activisme consisteix a fomentar l'aprenentatge de l'esperanto i el seu ús en la comunicació internacional. La defensa d'aquest objectiu recolza en diferents estudis i informes que mostren els avantatges de l'esperanto per a aquest ús: Igualtat en el camp de la comunicació internacional, ja que no hi ha els avantatges que poden tenir els parlants d'una llengua nacional a l'hora d'utilitzar-la o imposar-la. Major facilitat d'aprenentatge, en comparació amb les altres llengües. Avantatges econòmics, en comparació amb altres alternatives, com l'ús de l'anglès, com demostra l'informe Grin. Un exemple dels objectius de l'activisme esperantista el representa el partit polític Europa Democràcia Esperanto, que fomenta l'ús de l'esperanto com a llengua auxiliar comuna i igualitària a Europa. Cultura esperantòfona L'esperanto no ve d'una cultura específica, però n'ha creat una. La cultura esperantista és el conjunt d'elements culturals creats per la comunitat esperantòfona per accedir a una cultura internacional. Els detractors de l'esperanto de vegades el critiquen tot dient que és un idioma «sense cultura». Els defensors, com el professor Humphrey Tonkin, de la Universitat de Hartford, fan observar que l'esperanto és «culturalment neutral pel seu disseny, ja que estava destinat a ser un facilitador entre les cultures, a no ser el portador de tota una cultura nacional». L'autor escocès William Auld ha escrit extensament sobre el tema, argumentant que l'esperanto és «l'expressió d'una cultura comuna de la humanitat, no compromesa per les fronteres nacionals. Per tant, es considera una cultura en si mateixa». Cada any, entre 1.500 i 3.000 parlants d'esperanto s'apleguen en el Congrés Mundial d'Esperanto. L'Eǔropa Esperanto-Unio agrupa les associacions esperantistes dels estats membres de la Unió Europea i organitza congressos cada dos anys. Molts parlants fan servir la llengua per viatjar de franc arreu del món utilitzant el Pasporta Servo, un servei d'allotjament gratuït per als parlants d'esperanto. D'altres se senten atrets per la idea de tenir amics per correspondència en molts països d'arreu del món usant serveis com ara l'Esperanta Koresponda Servo. Alguns aspectes comuns de tots els esperantistes poden definir la seva cultura. Els esperantistes parlen en esperanto i sobre esperanto, usant termes, girs, sarcasmes i un seguit d'expressions pròpies del medi esperantista. Relativament esteses entre els esperantistes, hi ha també algunes tradicions, com ara la Diada de Zamenhof -celebrada el 15 de desembre-, que alguns prefereixen anomenar Dia del Llibre en Esperanto, considerat també el Dia de la Cultura Esperantista. Bandera La bandera de l'esperanto és la bandera del moviment esperantista i està composta per un fons verd amb un requadre blanc en el cantó superior esquerre, a l'interior del qual hi ha una estrela verda. El camp verd simbolitza esperança, el blanc pau i neutralitat i l'estrela de cinc puntes representa els cinc continents. Els esperantistes l'anomenen "Verda Stelo" (Estrela Verda). Fou creada inicialment pel club d'esperanto de Boulogne-sur-Mer, a França. L'any 1905, en aquesta localitat, tingué lloc el primer Congrés Mundial d'Esperanto (Universala Kongreso de Esperanto) on es decidí aprovar la bandera com a símbol representatiu de l'idioma. Alguns esperantistes són contraris a l'ús de la bandera tradicional, ja que la consideren massa nacionalista per a una llengua internacional. Per aquest motiu moltes organitzacions ja no en recomanen l'ús i en el seu lloc utilitzen una nova versió: el símbol Jubilea (dues lletres E verdes contraposades sobre camp blanc), creat el 1987 per un esperantista brasiler. El 2011 el Google li dedicà un doodle consistent en una fusió del logotip del cercador amb la bandera l'esperanto. Cinema El cinema en esperanto ha tingut un desenvolupament menor, principalment a causa de les dificultats de distribució en una comunitat tan dispersa. Només s'han fet tres llargmetratges parlats íntegrament en esperanto. El primer va ser la producció francesa Angoroj (1963), una pel·lícula policíaca ambientada en la perifèria de París, dirigida per Jacques-Louis Mahé. El repartiment estava format per un bon nombre d'esperantistes competents, entre els quals Raymond Schwartz. El segon va ser la pel·lícula estatunidenca Incubus (1965), un film de terror protagonitzat per William Shatner, que s'ha convertit en pel·lícula de culte en mitjans cinèfils. Els esperantistes, però, solen retreure la mala pronúncia dels actors. El tercer, Gerda malaperis, està basat en un llibre homònim de Claude Piron. A banda d'això, l'esperanto ha estat utilitzat de vegades, puntualment, en algunes produccions cinematogràfiques fora de l'àmbit esperantòfon, sobretot en casos en què es volia donar un efecte especial o quan la trama involucrava personatges relacionats amb l'idioma. Heus aquí alguns exemples: The Great Dictator (1940), de Charles Chaplin: Els cartells, rètols i altres elements de la utilleria utilitzada per representar el gueto jueu estan escrits en esperanto. Idiot's Delight (1939), de Clarence Brown: Els personatges que representen els feixistes parlen en esperanto. Gattaca (1997), d'Andrew Niccol: Els altaveus del centre on transcorre l'acció principal emeten anuncis en esperanto. 銀河鉄道の夜 (1985), de Miyazawa Kenji: Els cartells, rètols de crèdits, cançons, etc. estan en esperanto, per tal de donar un caràcter internacional. La ciutat cremada (1976), d'Antoni Ribas: En la recreació dels ambients anarquistes s'inclou una escena d'una reunió de persones d'aquesta ideologia aprenent l'esperanto en grup. Blade: Trinity (2004), de David Goyer: L'acció s'esdevé en una ciutat bilingüe en la qual tots els cartells apareixen escrits en anglès i esperanto. També s'escolta una conversa en aquesta llengua entre dos personatges. El coche de pedales (2004), de Ramón Barea: El protagonista interpreta un professor d'esperanto que saluda i s'expressa amb freqüència en l'idioma. En una escena hom el pot escoltar mentre dicta un conte en esperanto per als seus alumnes. A més a més, hi ha molts films documentals que fan servir l'esperanto o tracten sobre ell. En la major part dels casos es tracta de material sobre esdeveniments propis del moviment esperantista, o bé pel·lícules produïdes per governs o institucions per a ser projectades en trobades celebrades en aquest idioma. El 1991, la cooperativa esperantista LF-koop va produir un documental en esperanto, Kinarto kaj ni, sobre la presència de la llengua internacional en el cinema. Els films de sèrie B Attack of the Moon Zombies (2011) i House of Ghosts (2012) van ser doblats a l'esperanto per desig exprés del seu director, l'estatunidenc Christopher Mihm. Ciència El 1921 l'Acadèmia Francesa de les Ciències va recomanar l'ús de l'esperanto per la comunicació científica internacional. Alguns científics i matemàtics, com ara Maurice Fréchet (matemàtic), John C. Wells (lingüista), Helmar Frank (pedagog i informàtic) i el Premi Nobel d'Economia Reinhard Selten, han publicat una part de la seva obra en esperanto. Política L'esperanto ha format part de diversos projectes polítics. El més popular actualment és el partit Europa Democràcia Esperanto, que a les Eleccions al Parlament Europeu de 2009 va aconseguir un 0,17% de vots a l'Estat francès i un 0,045% a Alemanya. Problema lingüístic Diversos experts han investigat aquesta qüestió. L'últim informe econòmic sobre el tema és de l'economista François Grin, professor a la Universitat de Ginebra, que quantifica un estalvi anual de 25.000 milions d'euros si l'esperanto s'usés com a llengua de treball, del qual es beneficiarien també la Gran Bretanya i Irlanda (malgrat que la Gran Bretanya guanyi tota sola, gràcies a la seva hegemonia, al voltant del 3% del PIB de la UE. L'anomenat «Informe Grin» arriba a una conclusió favorable a l'esperanto en comparar tres escenaris de llengües oficials: trilingüisme (que suposaria francès, anglès i alemany), tot anglès i esperanto; els punts que es van prendre en consideració van ser principalment els aspectes econòmics, seguits dels didàctics i de les eventuals discriminacions als ciutadans europeus que no parlin la llengua o les llengües oficials. El psicòleg i extraductor de les Nacions Unides Claude Piron va abordar la qüestió des d'un punt de vista psicològic, a partir d'un vast material bibliogràfic i documental, tot tractant l'actual model de comunicació internacional com una neurosi. Mitjans de comunicació En l'actualitat hi ha diversos mitjans de comunicació en esperanto, des de premsa escrita i en internet, fins a programes de ràdio i televisió, tant generalistes com dedicats al moviment esperantista. Entre els més importants hi ha la revista Monato i la gaseta Heroldo de Esperanto. Alguns estats, com la Xina, Cuba o el Vaticà, donen suport a l'emissió de programes de ràdio i televisió en esperanto. El 1922 van tenir lloc les primeres proves de ràdio en esperanto, a ciutats com Londres i Newark (Estats Units). Ben aviat, ciutats com Moscou i Ginebra tindrien programes de ràdio en aquesta llengua. Al País Valencià, durant la Guerra d'Espanya, el bàndol republicà va fer servir l'esperanto com a mitjà de propaganda a través de la ràdio. A Polònia, el 1959 van començar les emissions regulars de Ràdio Varsòvia en esperanto, que van durar fins al 2011. El 2011, un grup de joves esperantòfons de diversos països va posar en marxa Muzaiko, un projecte de ràdio digital a través d'internet que emet 24 hores al dia en esperanto. Tot i que la seva programació està dedicada especialment a la difusió de la música en esperanto, també ofereix butlletins informatius horaris, entrevistes, converses amb esperantistes destacats i publicitat d'Esperantujo. Religions i sectes L'esperanto ha tingut un paper destacat en algunes religions i sectes, com l'espiritisme al Brasil, el bahaisme a l'Iran i l'omoto al Japó, i n'ha rebut el suport puntual d'altres, com el moviment raëlià o els Testimonis de Jehovà. Homaranisme Homaranisme és el nom que Zamenhof va donar a la seva interpretació de la doctrina religiosa i filosòfica jueva de l'hil·lelisme, basada en un ideari pacifista i humanitarista. Amb aquest nom pretenia eliminar trets del judaisme i neutralitzar al màxim el concepte, segons el model d'una llengua i una religió humana neutrals. La paraula deriva de l'esperanto homarismo, paraula construïda per sufixació d'homo, que significa persona o ésser humà. D'aquesta manera, el mot està construït de manera anàloga a com es produeix la nostra paraula humanisme des del llatí, i de fet denota una realitat semblant, si bé distinta en funció del seu diferent origen i context històric. Juntament amb l'esperanto com a llengua d'intercomunicació, Zamenhof va difondre la ideologia, gairebé religiosa, del homaranisme. Tanmateix, va témer que hom confongués aquesta doctrina amb l'ideal esperantista (la «interna ideo») i, per aquest motiu, no la va divulgar gaire. Avui dia la majoria dels adherents del homaranisme són esperantistes que han conegut la doctrina a través de l'idioma. Fe Bahà'í La Fe Bahà'í és una religió originada a l'islam xiïta, reformada i difosa després de l'execució del seu fundador, Alí Bab. El bahaisme encoratja l'ús d'una llengua auxiliar internacional i sense donar suport a cap llengua en específic veu en l'esperanto un gran potencial per aquest paper. Considera, mentrestant, que qualsevol llengua adoptada podrà ser modificada i adaptada a través d'un consens amb representació de tots els països. Diversos volums d'escriptures bahai han estat traduïts a l'esperanto. Lidja Zamenhof, filla de l'iniciador de l'esperanto, es va convertir al bahaisme. Espiritisme L'esperanto és divulgat activament al Brasil pels seguidors de l'espiritisme. Aquest fenomen es va originar a través de Francisco Valdomiro Lorenz, emigrant d'origen txec que va ser pioner d'ambdós moviments en aquest país. La Federació Espírita Brasilera publica llibres didàctics d'esperanto i traduccions de les obres bàsiques de l'espiritisme, i encoratja els espiritistes a fer-se esperantistes. Moviment Raëlià El Moviment Raëlià, secta ufològica fundada pel francès Claude Vorilhon «Raël», va provar de difondre les seves doctrines entre els esperantistes i al començament dels anys vuitanta va publicar la traducció a l'esperanto de tres dels llibres escrits pel seu líder: La libro kiu diras la veron [El llibre que diu la veritat] (1981), La eksterteranoj forkondukis min sur sian planedon [Els extraterrestres em van portar al seu planeta] (1982) i Akcepti la eksterteranojn [Rebre els extraterrestres] (1983). També va distribuir propaganda en aquest idioma. Testimonis de Jehovà La Societat Watchtower, l'entitat jurídica dels Testimonis de Jehovà, va arribar a publicar la traducció a l'esperanto de dos dels seus llibres: Kie estas la mortintoj? [On són els morts?] (1919) i Milionoj, kiuj nun vivas, neniam mortos [Milions que ara viuen no moriran mai] (1922), escrits per Joseph F. Rutherford, segon president de l'organització, i traduïts amb permís d'aquest pel finlandès Kaarlo Harteva, director de la sucursal dels Estudiants de la Bíblia a Finlàndia i col·laborador de The Golden Age, antic òrgan de l'organització. Harteva també va predicar en esperanto les doctrines dels Testimonis de Jehovà en més de 12 ciutats d'Europa i a Moscou. Dia de Zamenhof El Dia de Zamenhof (15 de desembre) és el dia del naixement de Ludwik Lejzer Zamenhof. La tradició té l'origen en la dècada del 1920, quan, per una proposta de diversos intel·lectuals i activistes (entre altres Julio Baghy i Nikolao Nekrasov), es va elegir el 15 de desembre com a dia de festa esperantista. Notes Referències Vegeu també Cultura esperantòfona Dia de l'Esperanto Parlants natius d'esperanto Plena Ilustrita Vortaro Ido Interlingua Centre de Terminologia de l'Esperanto Bibliografia Obres generals Auld, William. Nova Esperanta Krestomatio. Rotterdam: UEA, 1991 Boulton, Marjorie. Zamenhof: autor de l'esperanto. Barcelona: El Llamp, 1987. Cherpillod, André. La fondaj tekstoj de Esperanto/ Les textes fondateurs de l'espéranto. Courgenard: La Blanchetière, 2009. Wells, John. Lingvistikaj aspektoj de Esperanto. Rotterdam: UEA, 1989. Zamenhof, Ludwik Lejzer. Esperanta Proverbaro. La Laguna: 1974. Beletraj Kajeoroj. Proverbaro Esperanta a Viquicites Llibre de refranys escrit pel doctor Zamenhof i publicat el 1910. Conté 2630 refranys. Història Alcalde, Javier. Esperanto i anarquisme: els orígens (1887-1907). Barcelona: Edicions Malcriàs d'Agràcia, 2022. Margais, Xavier. El moviment esperantista a Mallorca. Mallorca: Documenta Balear, 2003. Poblet i Feijoo, Francesc. Els inicis del moviment esperantista a Catalunya - La komenca esperanto-movado en Katalunio. Sabadell-Constantí: ACE-O Limaco Edizións, 2004. Poblet i Feijoo, Francesc. El Congrés Universal d'Esperanto a Barcelona. La consolidació del moviment esperantista als Països Catalans - La Universala Kongreso de Esperanto en Barcelono La firmigo de la esperanto-movado en la Kataluna Landaro. Sabadell: ACE, 2008. Poblet i Feijoo, Francesc; Alòs i Font, Hèctor. Història de l'esperanto als Països Catalans. Cornellà de Llobregat: Associació Catalana d'Esperanto, 2010. Diccionaris i lèxics Alòs i Font, Hèctor; Carbonell i Pinyol, J. Diccionari essencial esperanto-català. Sabadell: ACE, 1997. Versió en línia Alòs i Font, Hèctor (ed.). Diccionari Apertium català-esperanto. Shupashar: 2010. Versió en línia Berga i Molina, Carles. Vocabulari familiar català-esperanto / esperanto-català. Terrassa: [s.n.], 2010 Cherpillod, André. Konciza Etimologia Vortaro de Esperanto. Rotterdam: UEA, 2003. Diversos autors. Hejma vortaro. Rotterdam: UEA, 1999. Vocabulari amb gairebé 600 noms relacionats amb la vida quotidiana, amb definició i equivalents en diverses llengües. PIV: Plena Ilustrita Vortaro de Esperanto. París: SAT, 2005. Diccionari unilingüe, equivalent al Petit Curial. Serrano Pérez, Luis; Torné i Grau, Santiago. Diccionari català-esperanto. Barcelona: Barcelona Esperanto-Centro, 2006. Aprenentatge Kolker, Boris. Vojaĝo en Esperanto-lando. Rotterdam: UEA, 2005. Llibre de text per a estudiants avançats. Thierry, Jean. L'espéranto sans peine. París: Assimil, 1977. Mètode autodidàctic de la famosa col·lecció Sans Peine. Wennergren, Bertilo. Plena Manlibro de Esperanta Gramatiko (PMEG) (1990). 14a edició 2005 Lloc web amb el text Kurso Saluton!: Curso gratuït per a l'aprenentatge autodidàctic lernu! : Cursos gratuïts i recursos d'aprenentatge, en català Curs d'esperanto en català per twitter Kurso de Esperanto Programari multimèdia per a l'aprenentatge autodidàctic Duolingo. Actualment existeix la possibilitat d'aprendre esperanto en aquesta plataforma gratuïta des de l'anglès, des del castellà i des del portuguès. Apologètica Cherpillod, André. L'Espéranto, une valeur culturelle, une valeur pédagogique. Courgenard: La Blanchetière, 2005. Cherpillod, André. L'espéranto de A à Z. Courgenard: La Blanchetière, 2009. Cherpillod, André. Espéranto ou Babel? Faut choisir. Courgenard: La Blanchetière. Courgenard, 1995. Testimonis Vinyals, M.; Marcoval, Joaquim. Amb l'esperanto a la motxilla: la volta al món en 79 dies. Lleida: Pagès Editors, 2003 Enllaços externs UEA.org Associació Universal d'Esperanto SAT - Associació Mundial Anacional ACE Associació Catalana d'Esperanto Cursos gratuïts d'esperanto en català. Lernu.net Reta Vortaro Diccionari multilingüe d'esperanto Va passar aquí: El congrés d’esperanto de Barcelona del 1909 2020-07-02