source: wikipedia

text: El descens de BTT és un esport practicat amb bicicleta de muntanya i que inclou diferents modalitats: el cross country, el dual eslàlom o el trial, entre d'altres. El seu objectiu és posar a prova la velocitat i altres habilitats addicionals tals com evitar obstacles. El seu origen es remunta a la dècada del 1970 als Estats Units d'Amèrica. Història La història oficial explica que les competicions de bicicleta de muntanya té el seu origen a finals dels anys 70, als turons del Mount Tamalpais, Califòrnia, EUA. Un grup d'amics, fanàtics de les motocicletes, recorrien aquests turons, competint entre si en curses contrarellotge costa avall. En poc temps fou prohibida la circulació d'aquests vehicles, a causa de la contaminació i erosió que provocaven en el medi ambient. Això no obstant, se les van enginyar per seguir practicant el seu esport preferit, però ara els descensos els feien amb bicicletes estàndard de passeig, després de pujar amb una camioneta. Com que les bicicletes no eren les apropiades, es produïen avaries en aquestes bicicletes tan rudimentàries i a més l'auxili motoritzat seguia sent perjudicial per a l'entorn. A poc a poc van anar experimentant amb diferents tipus de màquines, equips amb peces de motocicletes o fabricats per ells mateixos per fer una bicicleta més resistent a les condicions del terreny, a més, molts entusiastes d'aquell moment consideraven inadmissible la idea de pujar a camioneta i preferien fer-ho pels seus propis mitjans. Gary Fisher va ser un dels precursors d'aquesta idea, de manera que se les va enginyar per a adaptar a la seva bicicleta engranatges que li permetien pujar pedalant aquells turons. D'aquesta manera s'aconseguia una independència total de les màquines contaminants i sorolloses, podent així practicar el seu esport amb tranquil·litat per aquells turons de Califòrnia. Modalitats Gràcies a la gran versatilitat que proporciona la bicicleta de muntanya, hi ha diferents formes de practicar aquest esport, aquests són alguns exemples: Cross Country És la modalitat més practicada, consisteix a fixar un recorregut d'un punt a un altre més o menys distant, per camins tot terreny: carreteres secundàries, camins, viaranys de bestiar, senders veïnals entre estades o també a camp a través i que tingui certa dificultat tècnica: pendents, descensos, creus de canals, rius. Aquesta varietat de paisatge fa del cross country l'estil preferit dels amants de l'aventura. Podem tenir referència del cross també, en les competències tipus ressò challenge, on el Mountain Bike és part important de la sèrie d'activitats que duen a terme els competidors. Una altra opció del cross-country és la de recórrer un circuit on el començament és el mateix que el fi, amb diverses voltes. Aquesta modalitat és la que es veu en les competències de l'especialitat Descens Downhill Consisteix a baixar per un pendent tot terreny, el més ràpid possible. Aquesta modalitat és considerada com la més extrema i arriscada de totes. Aquest estil és molt popular en els països on tinguin altes muntanyes, principalment on es troben estacions d'esquí. A l'estiu quan la neu s'acaba, comença la diversió dels bikers. Les bicicletes específiques per al descens tenen com a característica especial el posseir doble suspensió: davantera i posterior, frens de disc, com també un quadre extremadament resistent i cobertes més amples que les de cross per a una estabilitat i adherència extra. Dual Eslàlom Consta de dos camins relativament paral·lels entre si de la mateixa distància, en un trajecte curt, costa avall, sinuós, preparat "artificialment" amb obstacles: salts, peralts, corbes, desnivells. Es competeix de dos, amb l'objectiu d'evitar al més ràpidament possible tots els obstacles i arribar a la meta. El seu avantatge, per part del públic que presència l'esdeveniment, és que pot observar tot el transcurs de la competència, sense necessitat de traslladar o esperar cert temps per veure el competidor, el que de vegades passa Ñ-en cross o downhill Assault Bike o Urban Bike Bicicleta tot terreny a la ciutat, pot ser la millor definició. Baixar les escales, esquivar el trànsit, saltar cordons, pujar murs, caminar amb un sola roda pel mitjà d'una transitada avinguda .... són les principals característiques. És un estil difícil de distingir entre el boig inconscient o biker extrem, la diferència està a tenir un total domini i control sobre la situació i la màquina, no oblidant-se de respectar a conductors i vianants. La diversió, el vertigen i l'adrenalina estan assegurats a la ciutat. Trial Inspirat en les clàssiques motos de trial, aquesta modalitat pot considerar com la variant artística de la BTT. Consisteix a salvar obstacles d'un recorregut particularment tècnic (a primera vista sembla impossible de realitzar), poden ser grans roques, troncs o obstacles artificials, tractant sempre de no recolzar el peu al pis. Es pot practicar amb una BTT convencional, la qual es modifica la part del seient, els pneumàtics i els frens. Aquesta disciplina exigeix molt equilibri i habilitat sobre la bicicleta. Free-ride El més extrem de la bicicleta de muntanya, però allunyat de tot circuit competitiu. Els free riders són persones amb una bona resistència física i un bon nivell de conducció, que estimen perdre's en les muntanyes durant diversos dies i pedalar per llocs verges, sense límits de temps ni recorregut. Com més inhòspit sigui el terreny i més extrems els descensos, millor. Competicions Copa Catalana de Descens - Sant Andreu de la Barca Copa Catalana de Descens - Torrelles de Llobregat Copa Catalana de Descens - Montblanc Copa Catalana de Descens - Cervià de les Garrigues GP Montblanc - COPA CATALANA DH. 2 dies de Llinars - Llinars del Vallès Ciclisme de muntanya Ciclisme de competició per tipus


text: Els deuteròstoms (Deuterostomia, gr. 'segona boca') són un grup de metazous celomats amb simetria bilateral i segmentació radial i indeterminada que tenen l'obertura oral no derivada del blastòpor embrionari, sinó formada de manera secundària. La segmentació de l'ou és generalment radial i el blastòpor forma l'anus. La boca es forma a partir de l'ectoderma i la mesoderma es forma per enterocèlia. La discussió sobre la filogènesi dels deuteròstoms i els protòstoms segueix oberta. Cladograma Aquesta és la filogènesi d'acord amb les anàlisis genètiques: Classificació Embrancament Chordata Subembrancament Cephalochordata Classe Leptocardii Subembrancament Urochordata Classe Ascidiacea Classe Larvacea Classe Thaliacea Subembrancament Vertebrata Superclasse Agnatha Classe Cephalaspidomorphi Classe Myxini Infraembrancament Gnathostomata Classe Chondrichthyes Superclasse Osteichthyes Classe Actinopterygii Classe Sarcopterygii Superclasse Tetrapoda Classe Amphibia Classe Aves Classe Mammalia Classe Reptilia Superembrancament Ambulacraria Embrancament Echinodermata Subembrancament Asterozoa Classe Asteroidea Classe Ophiuroidea Subembrancament Crinozoa Classe Crinoidea Subembrancament Echinozoa Classe Echinoidea Classe Holothuroidea Embrancament Hemichordata Classe Enteropneusta Classe Planctosphaeroidea Classe Pterobranchia Referències Bibliografia


text: El dret és un ordre jurídic que s'expressa normativament (conjunt de normes) per regir una societat, regular-ne la conducta i resoldre'n els conflictes inspirats en els postulats de la justícia. L'estudi del concepte del dret el fa una branca anomenada filosofia del dret. La paraula dret deriva de la veu llatina "directum", que significa "el que està conforme a la regla, a la llei, a la norma", o com expressa Villoro Toranzo, "el que no es desvia ni a un costat ni cap altre." Ara bé, aquesta associació s'afirma definitivament quan la paraula vulgar "directum" suplanta l'antiga llatina, d'origen desconegut "ius", fenomen que es podria haver produït per la influència judeocristiana, determinant la formació de la paraula en les llengües romàniques: diritto, en italià; direito, en portuguès; dreptu, en romanès; droit, en francès; al seu torn, right, en anglès; recht en alemany i en neerlandès, on han conservat la seva significació primigènia de "recte" o "rectitud". El dret objectiu es pot definir com: El conjunt de regles que regeixen la convivència de les persones en societat. Norma o conjunt de normes que d'una banda atorguen drets o facultats i per l'altra, correlativament, estableixen o imposen obligacions. Conjunt de normes que regulen la conducta de les persones, amb l'objecte d'establir un ordenament just de convivència humana. El dret subjectiu es pot dir que és: La facultat que té un subjecte per executar determinada conducta o abstenir-se d'ella, o per exigir d'un altre subjecte al compliment del seu deure. La facultat, la potestat o autorització que conforme a la norma jurídica té un subjecte enfront d'un altre o altres subjectes, ja sigui per desenvolupar la seva pròpia activitat o determinar la d'aquells. Històricament, la norma jurídica neix com una imposició de qui exerceix el poder. Aquesta postura se suavitza en períodes històrics posteriors fins a arribar a sistemes, com l'occidental vigent, en el qual les lleis socials sorgeixen d'un poder legislatiu elegit pel poble. Origen El dret no va ser una invenció de la nostra espècie els Homo sapiens sinó que ens hem de remuntar més anys enrere, amb els nostres avantpassats Homo heidelbergensis. Fa entre 350.000 i 450.000 que aquests van inventar el dret o si més no, un embrió del dret. Per mantenir certa estabilitat els Homo heidelbergensis formaven grups d'entre vuit i vint persones, ja que si els grups fossin més grans, es crearien tensions i s'acabarien dividint. Tot i això, als grups d'aproximadament vint persones també hi havia gent que era expulsada, i no pas per la quantitat d'individus. El motiu era que alguns cops apareixien tensions i comportaments contraris als interessos del grup: robatoris, baralles, enveges. Són comportaments d'aquesta mena els que justificaven la marginació i l'exclusió del grup. Per tant, utilitzaven el dret per castigar aquestes actituds. A la vida quotidiana Des del moment del nostre naixement, totes les persones estem subjectes a l'aplicació del dret, ja que el simple fet del nostre naixement implica l'aplicació d'aquest, com és el de ser ciutadà de determinat país per haver nascut en aquest, la qual cosa ens atorga el dret a la ciutadania. Hi ha multitud de situacions en què intervé el dret. Tenen transcendència jurídica actes tals com pujar a un autobús, comprar l'entrada al cinema, adquirir un diari. Davant aquests actes, podem exigir que l'autobús ens transporti a un lloc determinat, o que se'ns deixi entrar a la sala de projeccions per veure l'espectacle. Adquirim la propietat privada del diari i perdem la del diners que hem pagat per ell. En altres casos, l'abast jurídic dels fets és encara més clar: ens prenen la cartera i anem a la policia per tal que s'iniciï una activitat dirigida a descobrir el culpable i se li imposi la pena corresponent; comprar un apartament a terminis sabent que contrèiem un deute, i que si no complim amb el nostre deure serem demandats davant els tribunals. Si d'aquests exemples o de molts altres volem deduir quin és el seu significat jurídic, no serà difícil arribar a la següent conseqüència: en tots els casos exposats podem exigir d'altres una conducta determinada, o els altres ens la poden exigir a nosaltres. Però perquè això sigui possible, cal que existeixi un conjunt de normes o regles establertes, en virtut de les quals sorgeixi la possibilitat de reclamar o de quedar subjectes a una reclamació. Si un individu pot exigir que se li lliuri el diari a canvi del seu preu, és perquè hi ha una regla o conjunt de regles que així ho disposen, com també preceptua que el venedor pugui exigir el pagament de la mercaderia. L'existència d'una regla o norma preestablerta és el que dona suport jurídic, a tots els fets i, d'aquesta manera ens posa en contacte amb el dret. Característiques Una primera característica del dret és la bilateralitat, és a dir, que un subjecte diferent de l'afectat està facultat per exigir el compliment de la norma. Per això se li atorga la qualitat "imperatiu atribut" al dret. Imperatiu: Que imposa un deure de conducta. Per exemple: pagar impostos a l'estat. Atribut: Que faculta una persona diferent de l'obligat per exigir el compliment d'aquest imperatiu. Una segona característica del dret és la seva heteronomia. Es caracteritza per ser autàrquic. en el sentit que l'individu pot discrepar del contingut de la norma, però li resulta irrellevant al dret si ell està d'acord o no, car les persones no se les han donat a si mateixes. El dret és establert per una altra, una autoritat, organisme o institució, anomenada en general legislador. Paral·lelament hi ha excepcions a aquesta heteronomia: el costum, l'acte jurídic i l'acte corporatiu. Una tercera característica és l'alteritat del dret, aquesta idea implica que el dret i les normes jurídiques que el formen es refereixen sempre a la relació d'un individu per amb els altres. El dret vincula diferents persones i determina com ha de ser el seu comportament recíproc exterior. Per exemple en la relació jurídica de dret d'aliments entre el pare i un descendent (fill o net), enllaça amb aquests dos subjectes i els dona drets distints: el pare té el deure de donar aliments mitjançant la pensió alimentària (subjecte passiu o deutor) i els descendents tenen el dret que el seu pare els brindi els aliments necessaris (subjecte actiu o creditor). Una darrera característica és la coercibilitat, que suposa la legítima possibilitat d'utilitzar la força socialment organitzada en cas d'exigir el compliment d'aquest o d'aplicar la sanció corresponent al violar el dret. La força socialment organitzada, per al dret, són les forces policials i de seguretat incloses en la Constitució i els tribunals de justícia. És important distingir entre coercibilitat i coacció; aquesta última és el fet materialitzat en si, el fet físic de la coercibilitat. La coercibilitat; consisteix en la possibilitat legítima d'aplicar la força física en cas d'incompliment; coercibilitat és sinònim de coactiva. No s'ha de confondre amb la sanció, ja que tota norma porta aparellada una sanció per al cas del seu incompliment. Però tractant-se de les normes, aquesta sanció pot ser aplicada per la força. La coacció només es produirà quan no existeixi un compliment espontani de la norma, és a dir, en cas d'infracció. Això és perquè el dret es compleix en forma espontània, de tal manera que el dret és coercible però eventualment coactiu. Al seu torn, la coacció es divideix en tres classes: coacció jurídica pura: és aquella en què la norma es basta en si mateixa i obté el seu efecte sense concurs de cap voluntat d'altres, encara en contra de la nostra. Ex: la presumpció de dret és la que pots presentar prova en contra, la presumpció legal que es pot presentar proves en contra. coacció psicològica: consisteix a fer més costosa la situació d'incompliment, a través de mesures punitives o sancionadores. En breu, és actuar d'acord amb el dret per por a la sanció coacció física: consisteix a mecanisme de substitució. Aquí se substitueix el 1r obligat, rebel, per un altre que és el 2n obligat però complidor: el jutge, la forces policials i de seguretat, el funcionari judicial; a través d'accions combinades li sostreuen del degut al deutor i li ho passen al creditor. Fonts L'expressió "fonts del dret" al·ludeix als conceptes d'on sorgeix el contingut del dret vigent en un espai i moment determinat, és a dir, són els "espais" als quals s'ha d'anar per establir el dret aplicable a una situació jurídica concreta. Són el "ànima" del dret, són fonaments i idees que ajuden al dret a realitzar la seva fi. El dret Occidental (al Sistema Romano Germánic o Sistema de dret continental) tendeix a entendre com a fonts les següents: La Constitució: És la norma fonamental, escrita o no, d'un Estat sobirà, establerta o acceptada per regir-lo La legislació: és una norma jurídica dictada pel legislador. És a dir, un precepte establert per l'autoritat competent, en què es mana o prohibeix alguna cosa en consonància amb la justícia, i per al bé dels governats La jurisprudència: S'entén per jurisprudència les reiterades interpretacions que de les normes jurídiques fan els tribunals de justícia en les seves resolucions, i pot constituir una de les Fonts del dret, segons el país El costum és una pràctica social arrelada, en si una repetició contínua i uniforme d'un acte. El negoci jurídic: El negoci jurídic és l'acte d'autonomia privada de contingut preceptiu amb reconeixement i tutela per part de l'Ordre Jurídic. els principis generals del dret: Els principis generals del dret són els enunciats normatius més generals que, sense haver estat integrats a l'ordenament jurídic en virtut de procediments formals, s'entenen formar part d'ell, perquè li serveixen de fonament a altres enunciats normatius particulars o recullen de manera abstracta, el contingut d'un grup d'ells. La doctrina: S'entén per doctrina l'opinió dels juristes prestigiosos sobre una matèria concreta, encara que no és una font formal del dret. Així mateix en el marc del dret internacional, l'Estatut de la Cort Internacional de Justícia en el seu Article 28, enumera com a fonts: Els tractats El costum internacional els principis generals del dret Les opinions de la doctrina i la jurisprudència dels tribunals internacionals, com a fonts auxiliars. Es reserva, a comanda de banda, la possibilitat de fallar "ex aequo et bono" (segons el bo i l'equitatiu). El sistema de fonts aplicable a cada cas varia en funció de la matèria i el supòsit de fet concret sobre el qual aplicar una solució jurídica. Així, a Espanya, el sistema de fonts per relacions jurídiques en matèria civil ve recollit en el Codi Civil i el sistema de fonts per a relacions laborals (que, per exemple, inclouen els Convenis Col·lectius, com a font de dret específica de les relacions laborals) ve recollit en l'Estatut dels Treballadors. Contingut Tradicionalment, el dret s'ha dividit en les categories de dret públic i de dret privat. Tanmateix aquesta divisió ha estat àmpliament criticada i en l'actualitat no té tanta força, davant l'aparició de parcel·les de l'ordenament jurídic en les quals les diferències entre el públic i el privat no són tan evidents. Un dels exponents d'aquesta confusió és el dret laboral, en el qual la relació privada entre treballador i empresari es troba fortament intervinguda per una normativa pública. Branques del dret i disciplines jurídiques Dins del dret s'hi distingeixen grups de normes que, al referir-se a sectors individualitzats de la vida social i per sostenir-se en uns principis comuns i tenir una coherència interna es diferencien dels altres grups i formen les branques autònomes del dret. Cada part de la ciència jurídica dedicada a l'estudi d'aquestes branques forma les corresponents disciplines jurídiques com la ciència del dret internacional o el dret penal. L'autonomia d'una branca del dret i també de la corresponent ciència jurídica és relativa. L'objecte i el mètode científic són uniformes i tant en doctrina com en pràctica hi ha influència mútua entre parts. Un procés d'especialització és necessari. No ho és tant però la parcel·lació en el camp del dret, ja que escurça la perspectiva del jurista i fomenta les diferències i també l'exageració de defensa aferrissada de l'autonomia. Diferències pràctiques: Contracte entre particulars. Tribunals civils/legislació civil Contracte amb una de les parts ens públic. Té procediments especials i legislació administrativa pròpia. Dret públic i dret privat Dret públic. Existeix de l'exercici de poder de l'estat. Les regles van dirigides a regular l'organització i l'activitat de l'estat i també les relacions entre aquest i els particulars. Dret privat és aquell que regula les relacions entre particulars. L'estat però no hi actua com a forma amb poder. Pot establir això si relacions entre el particular i l'estat. El dret públic es caracteritza pel fet que existeix desigualat entre parts: l'òrgan públic té imperium mentre que els particulars ocupen una posició d'inferioritat i subordinació. Al dret privat jurídicament tots intervenen com iguals i per tant hi ha coordinació. Amb l'aparició del liberalisme el dret públic delimita la seva acció a l'estat. La crisi del liberalisme fa que la barrera cada cop sigui més difosa i perdi tota essència ideològica. La divisió es manté avui. Cada cop hi ha tendència a la invasió del dret públic a la vida social. En l'àmbit econòmic es reflecteix en la presència d'empreses privades amb participació pública. Dret internacional El centre d'atenció del dret públic internacional és l'organització i l'acció de l'estat en les diverses manifestacions. El dret extern és aquell que es refereix a l'estat com a membre d'una comunitat internacional, les relacions entre estats. Sovint la relació entre el dret internacional i les lleis estatals és contradictòria si no oposada. Els tribunals dels estats avui apliquen la legislació internacional quan la llei ho requereix. El dret internacional tampoc no està en tot cas subordinat a l'intern. De fet l'aplicació del dret nacional com a justificació d'una conducta il·lícita en un tribunal internacional tampoc no serviria. Cal dir que avui es troben dualitats de sistemes. Alguns països com el Regne Unit però incorporen el dret internacional com a propi sense perdre la sobirania amb la primacia del dret propi tot i que no disposen com molts altres països d'una constitució pròpia. Les relacions entre particulars de diferents països comporta el dret internacional privat. La política legislativa de cada estat determina els casos en què són els seus tribunals el que regulen i quan i en quina mesura s'aplica el dret internacional. Aquest tipus de dret és intern puix cada estat l'aplica seguin llurs criteris. Les normes de cada estat destinades a regular els tribunals són normes de dret públic, les relacions sobre en l'últim terme recauran els efectes de l'aplicació d'aquestes són de dret privat. Dret polític El dret intern, el sistema jurídic de cada estat, compren tant el dret públic com el dret privat. Dins del primer àmbit cal destacar el conjunt de normes que regulen l'organització i el funcionament de poder: els elements bàsics de la vida política. Aquestes normes i la branca del dret dedicada al seu estudi formen el dret polític. El dret polític inclou l'estudi del conjunt de temes que tenen relació amb el concepte, l'organització i el funcionament de l'estat. Sovint la sociologia política, la història constitucional i fins i tot la filosofia política són estudiades sota la denominació de dret polític. Cal distingir doncs el conglomerat paraigua que té, amb el que és estrictament de l'àmbit jurídic. En l'antic règim sovint se substitueix per l'"estat constitucional". La Constitució la llei suprema és essencial en el dret constitucional. També ho són d'altres com ara els estatuts d'autonomia. Matèries regulades en la Constitució espanyola: Drets i deures bàsics dels ciutadans Funcionament dels poders de l'estat. En els estats de democràcia liberal s'inclou la separació de poders. I en els estats federals o amb autonomia política s'hi inclou també les normes bàsiques relatives a la distribució de competències entre poder central i subunitats. La Constitució a més descriu el funcionament d'un règim polític, al que se l'anomena estat constitucional. No s'ha de confondre l'existència de la llei fonamental de l'estat amb l'existència d'un règim constitucional (dictadures≈Constitució≠≠règim constitucional) (Gran Bretanya ≠constitució escrita≈règim constitucional). És lògic que el dret constitucional s'inclogui dins del dret polític. I de fet aquest és el punt de convergència entre la ciència política i el dret. Sovint en els estudis de la Constitució cal tenir present la realitat política, realitat però que no s'ha de confondre amb el mètode jurídic. Dret administratiu L'activitat desplegada per un estat per tal d'aconseguir els seus fins és l'administració i també ho són els seus òrgans creats per a l'execució. La necessitat de disposar per part de l'administració d'un marge de llibertat d'acció i també garantir la seguretat ciutadana respecte a l'acció de l'administració impulsa el sorgiment del conjunt de normes del dret administratiu. El risc que corre aquesta tipologia de dret és l'arbitrarietat: Submissió de l'administració a la llei (primacia legislativa ≈ poder executiu). Adequació entre l'exercici del poder i la finalitat ≈ marge de què disposa l'administració per actuar amb eficàcia (no s'ha d'ampliar a l'actuació per "caprici" per evitar una desviació del poder). Els tribunals de justícia mitjançant contenciosos administratius vetllen per les decisions. Dret administratiu i estat de dret: tendències El dret administratiu com a control jurídic de l'administració va lligat a l'estat de dret. L'administració realitza una activitat "configuradora" de l'ordre social. No tan sols és protectora d'un ordre establert sinó que compleix la labor de prestació de servei al ciutadà qui cada cop en té més dependència. La propietat figura del dret privat ve regulada fortament per l'administració. El dret administratiu és l'instrument de penetració del dret privat pel públic. Dret penal Instrument de l'estat per a garantir un ordre jurídic en què es castiguen diversos conflictes amb penes criminals (sancions). L'estat és responsable d'assegurar què és i què no és delicte. L'estat també protegeix a la col·lectivitat mitjançant la submissió dels "perilloses" a mesures estrictes de seguretat. El conjunt de normes, els delictes i les penes i també les mesures de seguretat formen part del dret penal. És d'importància notòria pels ciutadans. El dret penal té dos principis bàsics: La primacia de la seguretat jurídica. Criteri de moderació de penes: exclou les penes bàrbares com l'aplicació de patiments innecessaris. Només es pot castigar segons normativa vigent. La criminologia (biologia i sociologia criminal), la penologia (estudi de les penes)o l'estadística criminal (recopilació de dades numèriques sobre crims) i també la crimalística i la política criminal són mètodes relacionats d'alguna manera amb el dret penal. Dret processal És l'aplicació del dret en casos concrets, competència delegada a l'estat. Un dels pilars centrals és l'existència de tribunals independents sotmesos només a la llei que no puguin rebre ordres. L'actuació del tribunals davant una reclamació i la conducta de les seves parts comporta també les normes prefixades del dret processal. Hi ha dues formes bàsiques de procés: el procés civil i el penal: Procés civil. Es dedica a resoldre litigis que sorgeixen en l'aplicació de normes de dret privat. L'estat està al marge i el jutge ha de decidir sobre el que aporten les parts. Avui dia és comú la iniciativa dels tribunals en aquest àmbit, tot i que queda al marge as particulars en la decisió i la defensa de llurs interessos. Procés penal: es considera que el delicte produeix dany a la societat, i per això l'òrgan judicial es considera ferit i emprèn una acció judicial per investigar i impartir justícia encara que els afectats s'hi neguin. El ministeri fiscal és el representant de l'estat. Sempre es basa en la presumpció d'innocència. Dret civil Mentre que el dret públic quedava relegat a unes poques funcions acotades, el dret privat incloïa totes les relacions entre particulars. El dret civil és el dret privat per excel·lència. Regula les relacions entre particulars. El dret civil es caracteritza per: Ser el dret privat de caràcter general aplicable totes les banques del dret privat. Un dret de caràcter general que inclou tot allò que no li han sostret les altres branques del dret privat. És el reflex de l'amplitud de la societat. Sostingut en els principis d'igualtat i llibertat dels ciutadans alhora de disposar de béns i negociar lliurement. Les tres institucions bàsiques són: Propietat privada Contracte Testament Serveix com a mitjà per tal d'aconseguir les finalitats desitjades. Moltes normes gaudeixen de caràcter imperatiu reflectint l'ordre públic, els interessos socials. La modificació d'idees ha fet grans canvis en el dret civil. Sovint el dret civil es considera obsolet, residual i mort; és cert però que és necessari un dret que vetlli per les afectacions entre particulars. Dret mercantil o comercial És tan sols aplicable a un sector de les relacions jurídiques. Facilita la circulació de béns entre productors i consumidors. Procedeix de la necessitat de normes pròpies i específiques pel comerç. A més del comerç s'expandeix al món dels negocis. La rapidesa i la seguretat són les qualitats bàsiques exigibles en aquesta tipologia jurídica. Regula les anomenades "actes de comerç", operacions (no té per què desenvolupar-les un comercial pot ser una persona). Se centra en el concepte de l'empresa mercantil. El desenvolupament del capitalisme fa que creixi notablement. Les societats, el desbordament de les fronteres... són qüestions de les quals ha de tractar. És més dinàmic i canviant contraposant-ho al civil. Ambdós es complementen per bé que és necessària una autonomia entre ambdues branques. Dret laboral És una branca ja consolidada reflex de l'adaptació de la disciplina del dret a les noves circumstàncies. Ve donada per la prestació de serveis per compte aliena. La innegable desigualtat entre treballadors i empresaris i també la impossible negociació individual amb el patró durant la revolució industrial van provocar el naixement i consolidació d'aquesta branca. El contracte de serveis dona lloc al "contracte de treball". El treball per compte aliena i la seva legislació espacial van acabar de perfilar les característiques del dret. Altres branques del dret El dret hipotecari: Derivat de la hipoteca i també del Registre de la propietat. El dret marítim, aeronàutic, miner i agrari Són difícils de reconèixer per la utilització dels dret civil, mercantil i administratiu i pel fet que no segueixen mètodes ni trames pròpies. L'única funció és estudiar un sector concret de l'activitat social, i és precisament per això que molts juristes no els atorguen branques pròpies. El dret financer Normes relatives a l'obtenció d'ingressos per a administracions i la seva aplicació en les despeses. Dret canònic No és ni intern –no és de l'estat- ni extern –no tracte de res internacional-. És una varietat del dret no-estatal. És el dret que fa referència a l'església catòlica en el sentit de comunitat cristiana. Tracta sobre el conjunt de normes de l'església pell govern de la societat creient. (No s'ha de confondre amb les regles morals o religioses). dret canònic+dret romà= dret comú→regia la cristiandat d'occident. Cal dir quer certes parts del dret canònic són utilitzades per l'estat (com ara el concepte de matrimoni). El dret eclesiàstic és el que regula les relacions entre l'estat i la institució eclesiàstica. Disciplines jurídiques que no tenen per objecte un dret vigent Tenen com a objectiu ampliar l'espai i el temps del coneixement del dret o servir de base per l'estudi del dret positiu. Dret romà És el conjunt de normes jurídiques per les quals es va regir el poble de Roma tota la seva història. El seu estudi és fonamental per la formació del jurista. Cal citar també el dret grecoromà, que és el dret romà d'Orient, desenvolupat a partir del dret romà en territori grec. Història jurídica L'objectiu és l'estudi de l'evolució del sistema al llarg dels temps. Requereix unir la formació d'un jurista més la d'un historiador. Hi distingim dos grans àmbits d'interès: Història del dret nacional Cal analitzar l'evolució del dret, els elements constitutius i les transformacions de les institucions d'un territori des d'una perspectiva històrica. Dret comparat Té com a missió formar al jurista més enllà de la legislació del seu propi país. Una de les finalitats principals és la teòrica. També pot servir com a base per a la unificació de drets de diverses països en certs àmbits. Té un propi objecte –comparació dels diversos tipus de dret actual-. També té un mètode propi: la comparació. D'aquí la seva utilitat i importància. Un dels problemes que ha d'afrontar aquesta tipologia jurídica és la manca d'autonomia en l'ensenyament d'aquest avui. Sociologia del dret: les ciències socials És l'encarregada d'analitzar l'afectació de l'aplicació del dret a la realitat social. No s'ha de confondre en l'opinió i interpretació del dret per part dels sociòlegs. Un jurista ha de tenir nocions bàsiques de Ciència política i economia, tot i que no les pot dominar completament. Amb coneixements bàsics però tindrà l'actitud per captar la dimensió sociològica i gaudirà d'un domini dels mètodes bàsics. La filosofia del dret Avui no existeix unànimement una opinió acceptada sobre l'àmbit que comprèn. El jurista ha de filosofar en els fonaments i en el sentit de la seva forma de conèixer i manera d'actuar. És una errada valorar la filosofia del dret com quelcom extern. La filosofia no ajudarà pas a prendre decisions en l'àmbit del dret però si que farà que els juristes tinguin consciència no només de dret general sinó també del significat per a les persones i la societat de cada una de les institucions que componen el dret. Definicions notables Juli Paule Tomàs d'Aquino Els seus arguments sobre els conceptes de “ius”, “lex” i “justitia” no són fàcils de resumir. Tomàs no va donar una definició curta del “dret” (sota les consideracions del present article). Sí que va recordar la definició d'Isidor de Sevilla i la va contradir. Per a més informació vegeu les referències adjuntes. Thomas Hobbes El dret a Catalunya El dret català''' inicia el seu recorregut històric amb el Liber Iudiciorum, una compilació del dret romà vigent a Hispània duta a terme al per ordre del rei visigot Recesvint. El dret català actual es fonamenta en els drets històrics que el Principat de Catalunya va tenir en els temps de la Corona d'Aragó i es veuen plasmats en el Pacte de Tortosa (1869) i les reclamacions del Memorial de Greuges (1885), les Bases de Manresa (1892) i els darrers Estatuts d'autonomia. Referències Vegeu també Abús Codicil Estela de Hammurabi Fiqh, jurisprudència islàmica


text: El director de cinema o realitzador és l'encarregat de supervisar i conduir l'execució de les pel·lícules. La consideració de la tasca d'un director ha variat al llarg de la història del cinema. A Hollywood des de la dècada dels 30 a la dels 50 del estaven sota contracte de les productores i tenien poc marge d'actuació, mentre en l'actualitat sovint es consideren els creadors essencials de la pel·lícula. La feina de director de cinema fa servir tots els recursos humans, tècnics, dramàtics i artístics, inclou: Definir l'orientació artística general Analitzar i interpretar el programa del film (storyboard) La direcció de les interpretacions dels actors tant des del punt de vista tècnic (col·locació) com del dramàtic (emoció representada) L'organització i selecció dels escenaris Direcció dels mitjans tècnics (llum, enquadrament, etc.) Escollir equip tècnic i actors (només ocasionalment) Supervisió dels preparatius de producció Escollir localitzacions, escenografia i equipaments Direcció i supervisió de muntatges, banda sonora Processament del film fins a la còpia final. Preproducció El guionista escriu o co-escriu el guió de la pel·lícula, a més, hi ha altres individus que aporten idees però el seu nom no es troba en els crèdits. Generalment, serà el director qui realitzarà el guió tècnic: llista de plans, moviments de càmera, intencions del so... A més de les plantes de càmera i l'storyboard. El director i l'ajudant de direcció han de visitar les localitzacions on es pretenen grabar les escenes i assajar amb els actors i actrius seleccionats. Producció (rodatge) El director ha de decidir on es col·loquen les càmeres i dirigir els actors i actrius a cada moment del rodatge. Dirigeix la posada en escena i dona la seva aprovació a tots els aspectes del film: vestuari, maquillatge, il·luminació, decoració... I posar-se en contacte amb els diferents directors de les seccions cinematogràfiques. Postproducció Alguns directors es dediquen al muntatge de la pel·lícula, encara que per norma general, hi ha una persona paral·lela encarregada de fer aquest treball. No obstant, el director el guiarà en aquest treball, que inclou la banda sonora, música, diàlegs, sons ambients... Referències Vegeu també Oscar al millor director Llista de directors de cinema Alan Smithee Direcció teatral Direcció (geometria)


text: El desembre o nadal (en alguerès) és el dotzè i l'últim mes de l'any del calendari gregorià que té 31 dies. El nom li ve del fet d'haver estat el desè (llatí decem = deu) mes del primer calendari romà que començava al març, abans la reforma de Numa Pompili. Els dies d’hivern posteriors al desembre no estaven inclosos com a part de cap mes. Més tard, els mesos de gener i febrer es van crear al període sense mesos i es van afegir al començament del calendari, però desembre va conservar el seu nom. Esdeveniments En aquest mes finalitza l'any escolar en alguns països de l'hemisferi sud. L'1 de desembre és el Memorial Internacional de la Sida. El 2 de desembre és el dia internacional per a l'abolició de l'esclavitud. El 3 de desembre se celebra el Dia Internacional de les persones amb Discapacitat. El 8 de desembre els catòlics celebren la festa de la Immaculada Concepció de la Verge María. El 21 de desembre és, a l'hemisferi nord, el solstici d'hivern; i a l'hemisferi sud, el solstici d'estiu. El 25 de desembre els cristians celebren el Nadal. El 28 de desembre és el Dia dels Sants Innocents. El 31 de desembre és el preludi de la Nit de cap d'any i és el darrer dia de l'any en el calendari gregorià. Als Països Catalans, és el dia de l'Home dels Nassos, que té tants nassos com dies té l'any. Referències


text: Salvador Dalí i Domènech, marquès de Dalí de Púbol (Figueres, l'Alt Empordà, Catalunya, 11 de maig de 1904 - 23 de gener de 1989) fou un pintor, escultor, decorador, escriptor i pensador català, que va esdevenir un dels principals representants del surrealisme. Se solen atribuir les seves habilitats pictòriques a la influència i l'admiració per l'art renaixentista. Dalí va tenir l'habilitat de forjar un estil personal i recognoscible. Es considerava a si mateix més bon escriptor que pintor i assegurava que si havia de passar a la història preferia fer-ho com a pensador; la seva actitud còmica, però, si d'una banda el va catapultar a una fama mai vista, de l'altra va dificultar seriosament l'estudi de la seva filosofia i reflexió. En pintura, una de les seves obres més conegudes és La persistència de la memòria, també anomenada Els rellotges tous, que data de l'any 1931. En escriptura, es considera que la seva obra capital és l'autobiografia Vida secreta de Salvador Dalí, que data de l'any 1942 i comença dient: «A sis anys volia ser cuinera, a set Napoleó, i la meva ambició no ha parat de créixer des d'aleshores». Les seves majors obres, en què va treballar fins als darrers anys de la seva vida, foren el Teatre-Museu Dalí de Figueres i ell mateix. Encara que els seus principals mitjans d'expressió van ser la pintura i l'escriptura, també va fer incursions en els camps del cinema, l'escultura, la moda, la joieria, la decoració, la publicitat, l'humor, l'agitació cultural i el teatre, disciplina en què va treballar com a dissenyador de vestuari i com a escenògraf. Va saber treballar enormement la faceta pública. La seva muller i musa, Gala Dalí, fou capital tant en el seu ascendent artístic com, sobretot, intel·lectual i econòmic. Aquest tema li valgué l'apel·latiu d'«Avida Dollars» (anagrama de Salvador Dalí). Les seves aparicions en públic, bé fossin conferències escandaloses, entrevistes o happenings, no deixaven indiferents; la seva relació de conveniència, per bé dissimuladament burleta, amb el franquisme, tampoc. Una icona surrealista i polièdrica del . El contemporani i també empordanès Josep Pla li dedicà un dels capítols dHomenots, en què, entre altres coses, diu: Biografia Infància Va néixer l'11 de maig de 1904 al número 6 del carrer Monturiol de la ciutat de Figueres, capital de la comarca de l'Alt Empordà. El germà gran de Dalí, també anomenat Salvador, va morir de meningitis als set anys, nou mesos abans del naixement de l'artista. El seu pare, Salvador Dalí i Cusí (1872–1950), va ser un pioner del moviment esperantista a Catalunya. Notari de la ciutat i natural de Cadaqués, tenia un caràcter estricte i disciplinari que quedava suavitzat per la seva dona, Felipa Domènech i Ferrés (1874–1921), que va fomentar els esforços artístics del seu fill. Als cinc anys, els seus pares van dur-lo a la tomba del seu germà i li van explicar que ell n'era la reencarnació, fet que va arribar a creure. Del seu germà, Dalí va comentar: «Jo he viscut la mort abans de viure la vida. El meu germà va morir a causa d'una meningitis, a l'edat de set anys, tres abans del meu naixement [...] ens semblàvem com dues gotes d'aigua, només que amb diferents reflexos». Dalí també va tenir una germana, Anna Maria Dalí, tres anys més jove que ell, que el 1949 va publicar un llibre sobre el seu germà, titulat Dalí visto por su hermana. Dalí va cursar estudis de batxillerat a l'Institut Ramon Muntaner de Figueres, on va participar en l'elaboració de la revista Studium i on també va rebre la seva primera formació artística amb el professor Juan Núñez. El 1916, va descobrir la pintura moderna en una estada estiuenca a Cadaqués amb la família de Ramon Pichot, un artista local que viatjava sovint a París. Fruit d'aquesta època, és l'obra Paisatge del cap de Creus, que es troba en el Museu Abelló, de Mollet del Vallès. El 1919, Dalí va exposar per primer cop en el marc d'una exposició col·lectiva pública al Teatre Municipal de Figueres. La seva primera exposició individual seria uns anys més tard, el 1925, a les galeries Dalmau de Barcelona. En aquest període d'aprenentatge a Figueres, té una relació amb Carme Roget, filla del fotògraf costumista Narcís Roget. L'any 1921, la mare de Dalí va morir d'un càncer de mama quan ell només tenia setze anys. Després de la seva mort, el pare de Dalí es va casar amb la germana de la seva dona, la Caterina Domènech i Ferrés, la qual cosa no agradà a Dalí. Madrid i París L'any 1922, Dalí es va traslladar a Residencia de estudiantes i va estudiar a la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando. Dalí ja cridava l'atenció per la seva excentricitat; duia el cabell llarg i patilles, i vestia amb abric, mitges i pantalons a l'estil de la moda del segle anterior. Però les seves pintures, en les quals experimentava amb el cubisme, van captar l'atenció dels seus companys estudiants. És probable que, en les seves primeres obres cubistes, Dalí no entengués bé aquest moviment artístic, ja que l'única informació sobre el cubisme li arribava per alguns articles de revistes i un catàleg que li va donar Pichot, ja que —en aquells moments— no hi havia pintors cubistes a Madrid. Dalí també va experimentar amb el dadaisme, que va influir en la seva obra al llarg de la seva vida. A la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando va conèixer el poeta Federico García Lorca, amb el qual inicià una llarga amistat, i també el director de cinema Luis Buñuel, i els poetes Rafael Alberti o José Moreno Villa. L'any 1924 un encara desconegut Salvador Dalí il·lustra el seu primer llibre, Les bruixes de Llers, del seu amic el poeta empordanès Carles Fages de Climent, amb qui tornarà a col·laborar en la Balada del sabater d'Ordis (1954) i amb l'auca El triomf i el rodolí de la Gala i en Dalí (1961). Dalí fou expulsat de l'Acadèmia l'any 1926, poc abans dels seus exàmens finals, després d'afirmar que ningú de l'Acadèmia era prou competent per a examinar-lo. Aquell mateix any va fer el seu primer viatge a París, on va conèixer Pablo Picasso, a qui el jove Dalí reverenciava; Picasso ja havia escoltat paraules favorables sobre Dalí en boca de Joan Miró. Dalí va realitzar un gran nombre d'obres amb una forta influència de Picasso i Miró durant els següents anys, mentre avançava desenvolupant el seu propi estil. No obstant això, algunes tendències de l'obra de Dalí que continuarien al llarg de la seva vida ja es van fer evidents a la dècada del 1920. Dalí va devorar influències de tots els estils artístics que podia trobar i va produir obres que anaven des del classicisme més acadèmic fins a les avantguardes més punteres, unes vegades en obres separades i en altres combinades. Les exposicions de les seves obres a Barcelona van cridar molt l'atenció de la crítica, que barrejava les lloances amb mostres de perplexitat. Dalí es va deixar créixer un extravagant bigoti que va esdevenir una icona de si mateix, influït pel pintor espanyol del Diego Velázquez. És a dir, profunditzant en la vida i historia amorosa amb la Gala i mencionant algunes curiositats sobre la seva relació, Salvador Dali és que es va casar amb la dona del seu amic, la qual era la Gala i va ser el seu gran amor fins a la seva mort. Dalí va conèixer na Gala quan ella estava casada amb un amic seu que era poeta francès i es deia Paul Éluard. Una altra dada molt curiosa és que el seu amic no es va enfadar amb Salvador Dalí, de fet fins i tot va fer de testimoni del seu casament. Però el pare de Salvador Dalí no aprobava la seva relació amb Gala ja que era mare i era deu anys més gran que Dalí, el seu enuig va ser tan gran que va arribar al punt que va desheretar a Dalí. Gala va ser la seva musa, li va pintar infinitat de quadres, que signava barrejant els dos noms, i li va dedicar molts textos. Va romandre al seu costat fins a la seva mort (tot i que tenien una relació sexualment oberta, especialment per part d'ella) estaven espiritualment units. Gala tenia la seva pròpia residència a Púbol, on es diu que s'estava amb els amants, aquesta residència privada de Gala era un castell que Dalí va regalar-li a condició que ell només hi pogués anar si, abans, li ho demanava per carta. Com els antics costums de l'amor cortès Surrealisme Va col·laborar amb Luis Buñuel en la realització de la pel·lícula Un chien andalou, estrenada a la ciutat de París l'any 1929, i fou aquesta pel·lícula un dels màxims exponents del surrealisme. Aquell mateix any van visitar Dalí al poble de Cadaqués una sèrie de personatges clau del surrealisme, entre ells el poeta Paul Éluard i la seva esposa Gala Éluard, a la qual va seduir el jove pintor català, convertint-la en la seva musa i companya per la resta de la seva vida. Dalí es convertí en un punt de referència del moviment surrealista. Utilitzava més la fixació d'imatges preses dels somnis, segons André Breton «abusant-ne i posant en perill la credibilitat del surrealisme». Va inventar el que ell mateix va anomenar mètode paranoicocrític, una barreja entre la tècnica d'observació de Leonardo Da Vinci, per mitjà de la qual observant una paret es podia veure com sorgien formes, i les tècniques de frottage; fruit d'aquesta tècnica són les obres en les quals es veuen dues imatges en una sola configuració. Lluís Racionero apunta que «en els quadres de l'època 1928-34 el paisatge i la llum de l'Empordà tenen una importància decisiva. [...] Si el surrealisme de Dalí supera el de Tanguy o de Chirico és precisament perquè aquests han de cercar les imatges dintre d'ells mateixos, mentre que Dalí les tenia a la vista: només li faltava combinar-les de manera paranoicocrítica [...] ell mateix reconeix els efectes del país en la seva dedicatòria a un llibre de poemes del seu amic Carles Fages de Climent: «Jo soc divinament tocat de l'ala, nou Prometeu de Port Lligat». L'any 1936 André Breton va expulsar Dalí del seu cercle surrealista per les seves tendències feixistes, acusant-lo de defensar allò «nou i irracional» del fenomen hitlerià, acusació que Dalí va refutar afirmant que «no soc un hitlerià ni de fet ni d'intenció». Esdevingué l'artista empordanès un dels pocs intel·lectuals que van donar suport a Francisco Franco en ascendir al poder durant la Guerra Civil espanyola. El 1940, a causa de la Segona Guerra Mundial, usufructuà un visat del cònsol portuguès a Bordeus, Aristides de Sousa Mendes, que li permet viatjar a Lisboa i d'aquí es va traslladar als Estats Units d'Amèrica amb Gala, país on va romandre fins al 1948, una època que és considerada com una de les més fructíferes de la seva vida i en què va publicar la seva autobiografia The Secret Life of Salvador Dalí. Retorn a Catalunya L'any 1949 retornà a Catalunya amb el beneplàcit del govern de Francisco Franco, que l'utilitzà com a propaganda política, cosa que fou molt criticada per nombrosos intel·lectuals i progressistes. El 1959, André Breton va homenatjar els 40 anys del naixement del surrealisme mitjançant la celebració de l'exposició Homage to Surrealism, amb obres de Dalí, Joan Miró, Enrique Tábara i Eugenio Granell. A partir de la dècada del 1960, Dalí no sols utilitzà com a mitjà d'expressió la pintura sinó que també emprà l'holografia, i fou considerat per Andy Warhol una font d'inspiració pel pop art. El 1960, inicià els seus treballs per realitzar una seu permanent per a la seva obra, la realització del Teatre-Museu Dalí de Figueres, museu que fou inaugurat l'any 1974. Interessat així mateix en la decoració i la imatge, l'any 1969 realitzà el logotip per a l'empresa Chupa Chups; així doncs, fou l'autor de la coneguda margarida groga de vuit fulles que conté les lletres de color vermell, així com la decoració del Teatro Real de Madrid durant la retransmissió televisiva del Festival d'Eurovisió d'aquell any. L'any 1971 inaugura Sala Gaudí Barcelona, la primera i més gran galeria d'art d'Espanya, amb la presència d'altres personalitats com Gabriel García Márquez. És també en aquesta època que mostra interès per l'art d'acció o happening portant a terme projectes a Berlin (1967) i Barcelona (666 vs Sagrada Família, on hi participa Vangelis) o l'acció promoguda per la Tribu Granollers Happening el 1974 a la capital del Vallès Oriental i que va ser enregistrada pel NO-DO. L'any 1981 fou guardonat amb la Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya, i el 1982 el rei Joan Carles I d'Espanya el nomenà marquès de Púbol. i BOE de 27 de juliol de 1982 i de 27 de maig de 1983, respectivament. La mort de Gala el 10 de juny de 1982 provocà el decaïment de Dalí, que a partir d'aquell moment es ressentí constantment de la seva salut, i es retirà a viure des de la casa de Portlligat de Cadaqués al castell de Púbol, una fortificació que el mateix Dalí havia regalat a Gala. Un incendi a la seva habitació l'any 1984 va fer que es traslladés a unes habitacions de Torre Galatea, edifici annex al Teatre-Museu, on va romandre pràcticament reclòs fins a la seva mort el 23 de gener de 1989. La seva darrera aparició pública va ser en el concert per a piano i arpa, interpretat per Carles Coll i Abigail Prat, en què es va estrenar l'obra Música per Galalina de Jordi Codina. S'ha denunciat que Dalí va ser obligat per alguns dels seus «cuidadors» a signar llenços en blanc que serien venuts després de la seva mort com a originals. Aquests rumors van fer que el mercat de l'art es mostrés escèptic amb les obres atribuïdes a Dalí durant la seva última època. El novembre de 1988, Dalí va ser ingressat arran d'un atac cardíac, i el 5 de desembre de 1988 va ser visitat pel rei Juan Carlos I, que li va confessar que sempre havia estat un admirador fidel de la seva obra. El 23 de gener de 1989, escoltant el seu disc preferit —Tristany i Isolda, de Wagner— va morir a causa d'una parada cardiorespiratòria a l'hospital de Figueres, amb 84 anys, i tancant el cercle va ser enterrat (tot i tenir prevista una tomba al costat de la seva esposa Gala a Púbol) a la cripta de Figueres («respectant» la seva darrera voluntat comunicada de paraula pocs moments abans de morir al llavors alcalde de Figueres, Marià Lorca), situada a la seva casa-museu (vegeu imatge). La seva cripta es troba a l'altre costat de l'església de Sant Pere, on havia estat batejat, havia rebut la primera comunió i on descansa des de llavors, tres illes de cases més enllà de la seva casa natal. La major part de la seva obra va ser cedida per ell mateix al Govern d'Espanya. La Fundació Gala-Salvador Dalí s'encarrega en l'actualitat de la gestió del seu llegat. En els Estats Units, el responsable jurídic de la seva representació és la Societat de Drets artista. Simbolisme Dalí va descriure un extens i personal univers simbòlic al llarg de la seva obra. Els rellotges tous (nom popular amb què és coneguda la seva obra La persistència de la memòria, que havia aparegut el 1931) van ser interpretats com una referència a la teoria de la relativitat d'Einstein i van ser creats suposadament després de l'observació d'uns trossos de camembert exposats al sol un calorós dia d'agost. Un altre dels seus símbols recurrents és l'elefant, que va aparèixer per primera vegada en el Somni causat pel vol d'una vespa sobre una magrana un segon abans de despertar (1944). Els elefants dalinians, inspirats per l'obelisc de Roma de Gian Lorenzo Bernini, solen aparèixer amb «potes llargues, gairebé invisibles de desig», i portant obeliscs als seus lloms. Conjuntes amb aquestes delicades extremitats, els obeliscs, en els quals alguns han volgut veure un símbol fàl·lic, creen un sentit fantasmal d'irrealitat. «L'elefant és una distorsió en l'espai», explica Dalí en Dalí i el surrealisme, de Dawn Ades, «amb unes agusades potes que contrasten amb la idea d'ingravidesa, definida sense la menor preocupació estètica. Estic creant una cosa que m'inspira una profunda emoció i amb la qual intento pintar honestament». Un altre dels seus símbols recurrents és l'ou. Enllaça amb els conceptes de vida prenatal intrauterina i, de vegades, es refereix a un símbol de l'esperança i l'amor, que és com s'interpreta en la seva Metamorfosi de Narcís. També va recórrer a imatges d'animals al llarg de tota la seva obra: formigues com a símbol de mort, corrupció, i d'un intens desig sexual; el caragol com a cap humà (havia vist un caragol sobre una bicicleta al jardí de Sigmund Freud quan va anar a visitar-lo); i les llagostes com un símbol de decadència i terror. Obra pictòrica La seva pintura es caracteritza per la meticulositat en el dibuix, una minuciositat gairebé fotogràfica en el tractament dels detalls, la utilització de colors brillants i lluminosos i la representació d'objectes quotidians i imatges, en formes compositives insospitades i sorprenents. Dalí va produir prop de 1.500 pintures al llarg de la seva carrera, a més a més de desenes d'il·lustracions per a llibres, litografies, dissenys escenogràfics, vestuaris, i una ingent quantitat de dibuixos, escultures i projectes paral·lels en fotografia i cinema. També, animat pel seu amic Federico García Lorca, Dalí va temptejar la creació literària en una «novel·la pura»: en la seva única obra literària, Dalí descriu en vistosos termes, les intrigues i embolics d'un grup d'aristòcrates excèntrics i frívols que, amb el seu luxós i sofisticat estil de vida, representen la decadència dels anys 1930. La seva obra és coneguda arreu del món i se'n poden contemplar moltes al Teatre-Museu Gala Salvador Dalí de Figueres, d'altres —cedides per herència a l'estat espanyol— restaren incloses en la col·lecció del Museu Reina Sofia. Alguns dels seus quadres són: Paisatge prop de Figueres (1910) Vilabertran (1913) Festa a Figueres (1916) Gran arlequí i petita ampolla de rom (1924) Noia en la finestra (1925) Gran arlequí i petita ampolla de rom (1925) Retrat del meu pare (1925) El gran masturbador (1929) L'home invisible (1929) Els plaers il·luminats (1929) L'enigma del desig (1929) L'edat d'or (1930), pel·lícula amb Luis Buñuel La persistència de la memòria (1931) Carretó fantasma (1933) Elements enigmàtics en un paisatge (1934) Retrat de Mae West que pot utilitzar-se com a apartament surrealista (1934 - 1935) Construcció tova amb mongetes bullides (1936) Aparició de cara i plat de fruites a la platja (1938) Atletes còsmics (1943) Somni causat pel vol d'una vespa al voltant d'una magrana moments abans de despertar (1944) La meva esposa nua (1945) La cistella de pa (1945) Les temptacions de sant Antoni (1946) Leda atòmica (1949) La madonna de Portlligat (1950) El Crist de sant Joan de la Creu (1951) Galatea de les esferes (1952) Crucifixió (1954) Dalí nu (1954) Descobriment d'Amèrica (1955) L'últim sopar (1955) L'apoteosi del dòlar (1965) El Crist de la tramuntana (1968) Dalí pintant Gal·la per darrere (1973) Obra escultòrica monumental Alicia en el país de les meravelles (1984) L'elefant del triomf (1984) L'elefant espacial (1980), a Courchevel El piano surrealista (1984) La Noblesse du temps (1984), a Andorra la Vella Perseu, a Marbella Dalí, el disseny i la moda Dalí, al llarg de la seva vida i obra, va mantenir una extensa i intensa relació amb el món polimòrfic de la moda. En el seu permanent desig de materialitzar la il·limitada capacitat inventiva que el singularitzava, va explorar els més heterogenis registres creatius a l'entorn de tot el relacionat amb la moda, deixant en cadascun d'aquests el seu peculiar estil i marca de fàbrica. Entre els invents dalinians en l'àmbit del que podríem denominar la moda virtual —ja que els seus dissenys en forma d'escrits i dibuixos, no s'han realitzat— cal esmentar: Els vestits, amb falsos intercalats i farciments anatòmics ficticis, destinats a excitar la imaginació eròtica, ja que com el mateix Dalí apuntava en la revista Vogue: «Totes les dones amb falsos pits a l'esquena —inserits en el lloc exacte que ocupen els omòplats— gaudirien d'un aspecte alat». El maquillatge per a eliminar les ombres sota els ulls en les galtes enfonsades. Les ulleres amb lents calidoscòpiques, particularment recomanables per a la conducció automobilística quan es fa avorrida. Les ungles postisses fetes de diminuts miralls en els quals poder contemplar-se, especialment adequades per a acompanyar els vestits de nit. Les sabates musicals de primavera per a amenitzar els passejos. Tot i això, Dalí no es va limitar a imaginar possibles dissenys de moda «virtuals», sinó que va col·laborar en dissenys «reals» com: Els vestits que Edward James li va encarregar per a la seva amiga l'actriu Ruth Ford i l'execució dels quals va realitzar Elsa Schiaparelli, la dissenyadora italiana d'alta costura establerta a París, amb qui va col·laborar al llarg de la dècada del 1980, tant en el disseny de teixits com en motius d'adorn dels seus vestits i barrets, entre els quals destaca el cèlebre «barret-sabata», que ja forma part de l'imaginari surrealista. Els figurins per a les representacions escèniques, des dels primers dibuixos per als vestits de Mariana Pineda fins als seus dissenys per als múltiples ballets i obres de teatre en què va participar, entre els quals cal destacar els figurins que va realitzar la seva gran amiga Coco Chanel per a Bacchanale, el primer ballet «paranoicokinètic». Els vestits de bany femenins que comprimeixen totalment els pits, per camuflar el bust i així donar-los un aspecte angelical. L'esmòquing afrodisíac recobert de gots de licor plens de pippermint frapé. Les corbates que Georges McCurrach li va encarregar dissenyar, amb els emblemàtics motius iconogràfics dalinians: llavis enganxats a un telèfon-llagosta, formigues sobre rellotges tous... El disseny capil·lar dels seus metamòrfics bigotis-antena. Els flascons de perfums, des del Rock and roll que va dissenyar per a Mafalda Davis —una «eau de toilette» per a homes que es venia més car que els perfums de Christian Dior—, fins al seu últim perfum, el flascó del qual s'inspira en L'aparició de l'Afrodita del Cnido en un paisatge, passant pel Shocking, el perfum rosa de Schiaparelli, per a qui va dissenyar-ne la publicitat. Les fantàstiques joies que Gala, gran admiradora del mític joier Fabergé, li va convidar a dissenyar a partir de la seva pròpia iconografia. La publicitat per a signatures nord-americanes de moda —com la famosa campanya d'anuncis per a les mitges Bryans— que va publicar Vogue. Les disfresses per als balls de màscares, des del polèmic abillament de Gala en «el ball oníric» organitzat en el seu honor per Caresse Crosby al Coq Rouge de Nova York, fins als llarguíssims vestits venecians per al ball de carnaval al Palazzo Beistegui, que va realitzar Christian Dior a partir d'un disseny dalinià. En el marc de la seva novel·la Hidden faces, va concebre una casa de modes per a cotxes de línies aerodinàmiques: vestits molt formals de tarda amb colls baixos, enormes, vestits de nit elegantíssims amb enormes escots que fessin ressaltar els seus radiadors, i llargues cues de setí per a les vetllades de Gala. Dalí en el cinema Un chien andalou (1929). L'Âge d'or (1930). L'any 1941 Salvador Dalí va fer els dibuixos del somni oníric de Dumbo quan està embriac. L'any 1945, els estudis de Walt Disney contactaren amb el pintor català Salvador Dalí per a la realització d'un curtmetratge d'animació surrealista basat en la seva obra pictòrica. La idea era il·lustrar amb imatges animades una cançó del mexicà Armando Domínguez, composta per una espècie de poema d'amor en imatges oníriques. El projecte finalment s'abandonà a l'any següent per problemes pressupostaris. Tanmateix, diverses dècades després, l'any 2003, aprofitant el material existent, s'edità finalment el curtmetratge, titulat Destino, i va tenir un total de set minuts de duració. Fou dirigit per Dominique Monfery i es presentà al Festival Internacional d'Annecy. Spellbound (1945). Impressions de la Haute Mongolie - Hommage à Raymond Roussel (1975) Dalí i la premsa La col·laboració de Salvador Dalí amb el món de les revistes i la premsa escrita és variada i extensa. Dalí no es limita a escriure articles, sinó que també realitza cobertes, anuncis i il·lustra escrits tant seus com d'altres autors. I utilitza alhora la premsa com a suport, en forma de collage, de la seva obra, i com a font d'inspiració: una coberta, una imatge, un text apareguts a la premsa poden ser –i alguns ho són– transformats en una altra imatge, en una altra lectura, i convertits en obra seva. Tota aquesta activitat el porta, en diferents moments de la seva carrera, a dissenyar pàgines i fins i tot una publicació sencera, el Dali News. Dalí inicia les seves col·laboracions amb la premsa l'any 1919 amb els articles dedicats als grans mestres de la història de l'art (Goya, El Greco, Durero, Leonardo da Vinci, Miquel Àngel i Velázquez) que publica en Studium, la revista de l'institut de Figueres, la seva ciutat natal; i amb escrits, del 1927 al 1929, en què defineix la seva estètica o l'evolució que experimenta la seva carrera, apareguts en publicacions com ara L'Amic de les Arts, La Gaceta Literaria, o La Nau i La Publicitat. Alhora que trobem il·lustracions seves dins dels seus textos o en escrits d'altres. A més dels exemples anteriors, cal destacar la seva implicació, juntament amb Sebastià Gasch i Lluís Montanyà, en la redacció i confecció del Manifest groc, 1928, o en el darrer número de L'Amic de les Arts, 1929, en què hi ha una gran participació de Dalí a tots els nivells, conceptual i formal. En la dècada dels trenta, ingressa en el si del grup surrealista, i de seguida se'n converteix en el principal agitador i gairebé en el capdavanter, de manera que en una entrevista arriba a declarar: “el surrealisme soc jo”. Té, per tant, un paper destacat en les revistes editades per aquest col·lectiu, tant en Le Surréalisme au Service de la Révolution, en què publica articles tan importants com ara “L'âne pourri, à Gala Eluard”, el juliol de 1930; “Rêverie”, el desembre de 1931 o “Objets psycho‐atmosphériques‐anamorphiques”, el maig de 1933; com en Minotaure, en què dissenya una de les cobertes, fa il·lustracions i escriu textos cabdals en la seva obra i trajectòria com “Interprétation Paranoïaque‐critique de l'Image obsédante, “L'Angelus”de Millet”, el 1933; “Le Phénomène de l'extase” també del 1933 o “Le Surréalisme spectral de l'éternel féminin préraphaélite” de 1936, per esmentar‐ne alguns. Cal destacar també la seva col·laboració en Cahiers d'Art, amb escrits com “Les Pantoufles de Picasso” de 1935 o “Honneur à l'objet” de 1936. Aquesta dècada també és la dels primers viatges als Estats Units, on aviat col·labora amb la premsa americana. Un bon exemple en són les dues cobertes, “Social Life by Dali” del 9 de gener de1938 i “Industrial Life by Dali”, del 16 de gener de 1938 per a la revista The American Weekly, i la sèrie de set articles que hi publica, tots amb títols tan explícits com ara: “Written by a Madman – Illustrated by a “Super‐Realist”, del 16 de desembre de 1934; “New York as seen by the “Super‐Realist artist”, M. Dalí, del 24 de febrer de 1935, entre d'altres. Un cop instal·lat a Amèrica, on resideix ininterrompudament de 1940 a 1948, Dalí rep diversos encàrrecs per realitzar anuncis, cobertes, articles d'opinió, il·lustració de textos, que es publiquen a les revistes i als diaris més influents, des del punt de vista de cultura de masses, com Vogue, Town & Country, Life, Script, American Fabrics o Nugget. Alguns encàrrecs són ben precisos, com ara el que li fa Script per a la sèrie “Surrealist Hollywood”, que reflecteix la concepció de l'artista d'un seguit de ciutats americanes i les seves impressions sobre l'era atòmica. Plasma Dalí, des de la seva imaginació vívida, visions d'un món sense control de l'energia atòmica, i d'altres de quan aquesta és controlada. Totes aquestes intervencions li serviran de base i assaig per a dissenyar conceptualment i formal un diari, el Dali News, del qual es publiquen dos números el 1945 i el 1947, coincidint amb dues exposicions seves a la Bignou Gallery de Nova York, en què Dalí és director, editor, articulista i il·lustrador. En l'editorial fa tota una declaració de principis. Dalí crea un diari en què només es parla d'ell i de l'òrbita Dalí. I, a més a més, ens deixa ben clara la seva posició: “I, si és cert que estimo la publicitat, per mil i una raons, totes respectables, és un fet innegable que la publicitat m'estima amb una passió encara més violenta que la meva pròpia”. Un gran propagandista de si mateix. Dalí continua col·laborant en publicacions americanes, Vogue o els escrits apareguts en Art News al llarg de més de 10 anys, i també en la premsa francesa, Connaissance des Arts, La Table Ronde o Le Parisien, i espanyola, El Noticiero Universal, La Vanguardia Española, o Los Sitios. L'interès de Dalí per aquest món no decreix al llarg dels anys: el 1971 realitza per a la commemoració del 50è aniversari de la revista Vogue —titulada per ell Vogué‐França—, un número especial dedicat, tal com l'artista mateix precisa, a glorificar el culte de la seva personalitat, i la de Gala. Les seves darreres col·laboracions en la premsa són en els diaris El País i a lABC, el 1985. Aquesta temàtica va ser tractada parcialment l'any 2004 en l'exposició «Dalí. Cultura de masses» i el 2015 en l'exposició «Media Dalí». Ideologia i personalitat Les idees polítiques de Salvador Dalí van desenvolupar un paper molt rellevant en els seus inicis artístics. Posteriorment, se'l va acusar de donar suport ideològicament al franquisme. André Breton, el «papa» del surrealisme, es va distingir pels seus esforços per separar el nom de Dalí del grup surrealista. Tanmateix, aquest enfrontament obeïa a motius més complexos. De qualsevol manera, Dalí mai no va ser antisemita, com es desprèn de la seva amistosa relació amb el famós arquitecte i dissenyador Paul László, que era jueu. Va manifestar una profunda admiració cap a Freud, a qui va conèixer personalment, i cap a Albert Einstein, a jutjar pels seus escrits. Sobre la personalitat de Dalí, George Orwell va dir en un assaig que: {{cita| hem de ser capaços de simultaniejar en el nostre cap els dos fets que Dalí és un bon dibuixant i que és un ésser humà repugnant. I una cosa no invalida ni, en cert sentit, afecta l'altra.}}En la seva joventut, l'artista va estar relacionat amb l'anarquisme i el comunisme. En els seus escrits, se solen trobar afirmacions polítiques, probablement més dirigides a impressionar el públic per la seva radicalitat que basades en una inspiració profunda, que assenyalen certa vinculació amb l'activisme polític del dadaisme. Amb els anys, les seves adhesions polítiques van canviar, especialment segons el surrealisme es va identificar amb el lideratge d'André Breton, d'orientació trotskista. En diverses ocasions, Breton va demanar explicacions a Dalí per les seves relacions polítiques. De qualsevol manera, ja el 1970, Dalí es va declarar com un «anarcomonàrquic», donant peu a nombroses especulacions sobre aquesta orientació política (indubtablement minoritària). Amb l'inici de la Guerra Civil espanyola, Dalí va defugir l'enfrontament i va rebutjar manifestar la seva adhesió a cap dels bàndols. De la mateixa manera, després de la Segona Guerra Mundial, Dalí va ser criticat per George Orwell, que el va acusar d'«escapolir-se com una rata quan França va estar en perill», després d'haver viscut i prosperat allà durant anys: Després del seu retorn a Catalunya després de la guerra, Dalí es va aproximar al règim franquista. Algunes de les declaracions de Dalí van servir com a suport a la dictadura; així, va felicitar Franco per les seves accions dirigides a «netejar Espanya de forces destructives». Dalí, que s'havia convertit al catolicisme i es va anar tornant una persona més religiosa amb el pas dels anys, podia referir-se als grups comunistes, socialistes i anarquistes que durant l'època de Guerra Civil havien executat més de 7.000 monges i sacerdots.DE LA CUEVA, Juliol: "Religious Persecution, anticlerical Tradition and Revolution : On Atrocities against the Clergy during the Spanish Civil War ", Journal of Contemporary History Vol XXXIII - 3, 1998 Dalí va conèixer Franco personalment i pintà un retrat de la neta de Franco. És difícil determinar si els seus gestos cap al franquisme van ser sincers o capritxosos, ja que els simultaniejava amb manifestacions decididament surrealistes, com felicitar el líder comunista romanès Nicolae Ceauşescu per incloure un ceptre entre els seus atributs. El diari romanès Scînteia es va fer ressò d'aquesta notícia, sense adonar-se de la seva índole burleta. De qualsevol manera, un dels temes en què Dalí va mostrar una indubtable desafecció al règim va ser el polèmic assassinat del poeta Federico García Lorca per milícies nacionals, que va denunciar fins i tot en els anys en què l'obra del poeta estava oficialment prohibida. Dalí, amb la seva cridanera presència i la seva omnipresent capa, ostentant un bastó i una expressió solemne emmarcada pel seu vistós mostatxo, es va forjar una imatge de megalòman amb declaracions com: «cada matí, en llevar-me, experimento un suprem plaer: ser Salvador Dalí». L'artista Cher i el seu marit Sonny Bono van acudir en la seva joventut a una festa organitzada en la luxosa residència de Dalí a Nova York a l'hotel Plaça, on van patir un lleu ensurt quan Cher es va asseure inadvertidament sobre una cadira amb un singular vibrador discretament incorporat. Un curiós costum de Dalí era quedar-se amb tots els bolígrafs amb què signava els seus autògrafs. Entrevistat per Mike Wallace per al programa 60 minutes, l'artista no va deixar de referir-se a si mateix en tercera persona, arribant a declarar que «Dalí és immortal i no morirà». En una altra de les seves aparicions televisives al Tonight Show, l'artista va aparèixer carregant un rinoceront de cuir, i va refusar seure en cap altre lloc. Salvador Dalí, igual que Josep Pla, era localista militant amb vocació cosmopolita, obsessionats per la construcció d'una obra artística i literària, rigorosa i coherent, decidit a explicar el seu món sense límits d'esforç ni de forma. Catàleg raonat El 2004, la Fundació Dalí va encetar un projecte de catalogació de pintures. El catàleg és d'accés universal i gratuït des del web de la Fundació, i disponible en català, castellà, anglès i francès. El projecte encara no està acabat i contínuament es modifica i amplia amb les dades aportades pels equips tècnics de la Fundació Dalí. En la seva elaboració, hi participen el Centre d'Estudis Dalinians. Aquest projecte de recerca de caràcter científic és una de les aportacions més destacades que la Fundació Gala-Salvador Dalí fa a l'àmbit acadèmic. L'objectiu principal és catalogar el corpus d'obra pictòrica daliniana, per arribar a la catalogació total i exhaustiva de la producció plàstica de l'artista, compresa entre els anys 1910 i 1983. El que es pretén és reunir i compartir una informació acurada i rigorosa de les obres pictòriques de tota la trajectòria artística de Salvador Dalí. No és, per tant, un treball de valoració estètica, sinó de determinació d'autoria. Evolució: Maig del 2004: es va presentar el primer tram dins la celebració del centenari del naixement de Salvador Dalí, com una de les grans aportacions de la Fundació Dalí en aquest esdeveniment. El primer tram abraça els anys 1910 al 1930 i comprèn 258 obres. Gener del 2007: es va publicar en línia el segon tram. Parteix de l'any 1931 fins al 1939 i inclou 211 pintures. Maig del 2011: se'n publica el tercer tram, que comprèn 135 obres, dels anys 1940 al 1951. Maig del 2014: tal com estava previst, avui presentem el fruit de tres anys de recerca exhaustiva dedicada a les pintures que Dalí realitzà entre el 1952 i el 1964. Aquest nou tram inclou 128 pintures. Queda per incorporar la darrera etapa, que abraça des del 1965 fins a l'últim any de producció, el 1983. Notes Referències Vegeu també L'Àngelus Robert Descharnes Dolmen de Dalí Desert Salvador Dalí El Colós de Rodes (Dalí) Bibliografia PLANELLAS-WITZSCH, Mark, Dalí Silenciat'', Barcelona: DUX, 2005, p. 320. Enllaços externs Fundació Gala-Salvador Dalí Museu Salvador Dalí a Sant Petersburg (Florida) (en anglès).


text: El dip (segurament de l'àrab, ديب, /dib/, llop) és un ésser mitològic. És una mena de gos malvat i pelut, un emissari del dimoni que, com tants d'altres, és coix d'una cama. Viu de xuclar la sang de la gent per a ell mateix. A l'escut de Pratdip (Baix Camp), s'hi pot veure una imatge d'aquest gos. Precisament en aquest poble és una llegenda molt viva. La llegenda és molt antiga. Al retaule de Santa Marina de Pratdip, del 1602, ja surten imatges d'aquests gossos vampirs. També apareixen en un altre retaule del 1730, retallats sobre un fons d'or. La llegenda diu que aquests gossos xuclaven la sang del bestiar, però només sortien de nit, i entre les seves víctimes hi havia els borratxos noctàmbuls que anaven a beure vi a les tavernes del poble. Es deia que es veien uns ulls diabòlics entre les ombres de la nit. Però en realitat mai ningú va veure aquests gossos tan sinistres. Es creu que aquesta llegenda només pretenia fer por als borratxos del poble i evitar així que es dediquessin a beure més del compte. Segons la tradició, el nom del poble ve precisament d'aquests gossos, que es diu que van desaparèixer al . A l'entrada de Pratdip hi ha un monument a aquest ésser mitològic, però tal com hi és representat té una imatge ben amable. A causa de la seva set de sang, el dip va servir per inspirar Joan Perucho que, a la seva novel·la Les històries naturals (1960), relata la història d'Onofre de Dip, un vampir amb la capacitat de transformar-se en molts animals. La part central de l'obra transcorre a Pratdip a l'inici del , en plena guerra carlina, i el dip en realitat era un ambaixador del rei En Jaume que 700 anys abans havia anat als Carpats en missió diplomàtica i allà havia estat atacat per una noble vampiressa. Referències Éssers de la mitologia catalana Pratdip


text: Un donyet o duendo és un esperit fantàstic, imaginat per la superstició popular, que habita en certes cases o en certs paratges, turmenta la gent durant el son i causa alteracions i desordes. Se'l considera un tipus de follet, no tan petit com la majoria, que es dedica a anar a sobre de les crineres dels cavalls i conduir-los sols a les nits. Els encanta la velocitat. Tradicionalment van vestits amb faixa, un jupetí i un mocador lligat al cap amb un esquellerinc (picarol) a l'extrem i es considera que viuen a les llars de la gent modesta. En els pobles valencians de Relleu (la Marina Baixa) i La Torre de les Maçanes (l'Alacantí) es parla de cerdets, un tipus de donyet que apareix de nit i al qual li agrada molt muntar a cavall i espantar els genets. Referències Enllaços externs Bernat Ferrer i Frigola (2006): "Un fabulari que ressorgeix a cada revolt", Revista El Temps , núms.1.157-1.158-1.159 de l'agost del 2006. Portal de mitologia catalana Rondalles Mallorquines d'en Jordi des Racó Grups de la mitologia catalana


text: El drac o dragó (del , ‘serpent fabulosa’, i aquest del , ‘monstre fabulós') és un animal mitològic que apareix en diverses formes en bastants cultures de tot el món, amb diferents simbolismes associats. És especialment molt conegut arreu d'Europa i Àsia. En la mitologia catalana té uns trets especials. Present a la corona del rei Jaume I, el drac és també un dels principals símbols heràldics de Catalunya i del País Valencià. Generalitats Els bestiaris defineixen el drac com una enorme serp, el més gran de tots els éssers vivents, amb ulls flamejants, banyes, potes amb urpes de lleó, ales i un cos sovint més d’ocell que de rèptil, cobert d’escames per protegir-se, i una cua llarga, on tenia la força, i llença un alè de foc, capaç de rostir qualsevol cosa. Els dracs catalans, a més, són capaços d'emetre un fètid alè capaç de podrir-ho tot amb la ferum que fa. Un drac és bàsicament com amb dues potes o cap —rarament quatre— i a vegades amb un parell d'ales. El seu rostre, així com altres parts del cos, sol estar més relacionat amb tercers animals, com lleons o bous. Normalment són salvatges i despietats. Maten els ramats i els seus amos. Custodien grans tresors en solitari i estan dotats d'una gran saviesa. Els defensen durant temps llarguíssims a causa de la seva llarga vida i de la capacitat de mirar a través de les parpelles, fins i tot quan dormen. Un dels motius pels quals són tan grans defensors de tresors, és la seva afició per dormir sobre or i tresors. Els dracs trien coves grans per viure, que els hi permeten guardar els grans tresors que tant desitgen. Dos sants hi van lluitar, Sant Miquel i Sant Jordi. A cada civilització la figura del drac té un paper important com a déu, guardià, i en alguns casos com a dimoni, però tots aquests sentits mitològics estan d'acord que es tracta d'un ésser poderós i respectable, en algunes civilitzacions és reconegut també per posseir gran saviesa. Els dracs sovint passen per tenir un significat espiritual major en algunes religions i cultures del món. El fet que tant cultures occidentals com orientals hagi imaginat rèptils gegants i alats es pot atribuir al contacte amb gavials, cocodrils i caimans; la troballa de fòssils de dinosaures barrejats amb altres d'animals voladors com pterosaures i a l'associació de llangardaixos i rèptils amb la sexualitat masculina. En diverses cultures El tret comú de tots els dracs és com tota mena de característiques d'animals de terra, mar i aire, es fusionen d'una forma tan harmoniosa, que sempre resulta ésser la criatura més bella i imposant que s'hagi vist, i que representa el més perfecte equilibri entre bellesa i lletgesa. Un animal diví i l'únic digne d'ésser l'emblema i guardià del poder de la naturalesa. El simbolisme al voltant del drac és essencialment el de la lluita. La lluita entre el drac i un heroi o un déu té, tanmateix, distints significats. En aquestes mítiques pugnes el drac assumeix dos papers, el de devorador i el de guardià que tenen finalment una única arrel: el d'un ésser còsmic en espera, l'acció del qual implica la mort -o el naixement- d'un ordre universal. Assumeix sovint el paper de guardià del tresor que un déu o heroi ha d'aconseguir. Així, en un principi foren els devoradors de déus - alguns mites refereixen als dracs la causa dels eclipsis, per exemple-, o els seus enemics - cas d'Apofis i Pithon, enemics del Sol-; posteriorment els dracs foren forces a les quals se'ls oferien donzelles de sacrifici i no trigaren a concebre's com a menjadors d'homes. Però aquest paper no s'allunya del de guardià, que implica l'espera i manteniment d'un ordre, sigui per una nova vida per l'univers o el d'un lloc sagrat. Justament perquè són guardians d'alguna cosa sagrada és que són simbòlicament el pont a l'altre món o la prova de tot heroi. Les actituds preses en les cultures del món davant la figura del drac i la lluita que suposa es distancien a vegades. Particularment comparant la idea del drac en l'Orient llunyà a la del drac en Occident. Els dracs xinesos (long), els japonesos (riûs) i els coreans són vistos generalment com a benèvols, mentre que els europeus són generalment malèvols. Tanmateix, els dracs malèvols no estan restringits a Europa i ocorren també en la mitologia persa i altres cultures. El tema és evidentment complex, i ha variat al llarg de la història, per exemple, entre els romans, típics representants de l'Occident antic, el drac era considerat un símbol de poder i saviesa. Egipte A la mitologia egípcia, Apep o Apofis és una criatura serpentina gegant que resideix al Duat, l'Inframón egipci. El papir de Bremner-Rhind, escrit cap a l'any 310 aC, conserva un relat d'una tradició egípcia molt més antiga que explica que la posta del sol és causada pel fet que Ra baixa cap al Duat per batalla Apep. En alguns relats, Apep és tan llarg com l'alçada de vuit homes amb un cap fet de sílex. Es pensava que les tempestes i els terratrèmols eren causats pel rugit d'Apep i els eclipsis solars es creia que era el resultat de l'atac d'Apep a Ra durant el dia. En alguns mites, Apep és assassinat pel déu Seth. Nehebkau és una altra serp gegant que guarda el Duat i va ajudar a Ra en la seva batalla contra Apep. Nehebkau era tan massiu que en algunes històries es creia que tota la terra descansava sobre les seves bobines. Denwen és una serp gegant esmentada als Textos de les Piràmides el cos de la qual estava fet de foc i que va encendre una conflagració que gairebé va destruir tots els déus del panteó egipci. Finalment va ser derrotat pel Faraó, una victòria que va afirmar el dret diví del faraó per governar. L'ouroboros era un conegut símbol egipci d'una serp que s'empassava la seva pròpia cua. El precursor de l'ouroboros era el "de moltes cares", una serp amb cinc caps que, segons l'Amduat, el Llibre del Més enllà més antic que es conserva, es deia que s'enrotllava al voltant del cadàver del déu del sol Ra de manera protectora. La representació més antiga que es conserva d'un ouroboros "veritable" prové dels santuaris daurats de la tomba de Tutankamon. Als primers segles dC, l'ouroboros va ser adoptat com a símbol pels cristians Gnòstic i el capítol 136 de la Pistis Sophia, un text gnòstic primerenc, descriu "un gran drac que té la cua a la boca". En l'alquímia medieval, l'ouroboros es va convertir en un típic drac occidental amb ales, potes i cua. Una imatge famosa del drac rosegant-se la cua del Codex Marcianus del va ser copiat en nombrosos treballs sobre alquímia. Orient Orient Pròxim A l'Orient Pròxim, la figura del drac simbolitzava el mal i la ruïna. A Enuma Elish, una epopeia escrita al voltant del 2000 a. C., la deessa Tiamat era un drac que simbolitzava els oceans i comandava les hordes del mal, la destrucció prèvia de les quals era necessària per crear un nou univers ordenat. També a la Bíblia el drac representa el mal. En la mitologia persa destaca el cas d'Azi Dahaka, un drac malèvol. La influència va arribar fins a Romania, on es parla del drac geta-dacio, que tenia cap de llop i cua de serp. Aquesta imatge era emprada en la guerra, ja que a la bandera de Dacia (província romana) apareix un drac. Extrem Orient En moltes cultures orientals els dracs eren, i en alguns cultes encara hi són, reverenciats com a representants de les forces primitives de la natura i l'univers. A Orient, el drac sempre ha estat considerat una criatura benèfica i un símbol de bona fortuna. El drac va ser històricament el símbol de l'emperador de la Xina i va figurar a la bandera nacional fins a la dinastia Qing. A diferència dels seus congèneres occidentals, els dracs orientals no escupen foc ni tenen ales, tot i que normalment poden volar gràcies a la màgia. Un drac típic d'Orient té corns de cérvol, cap de cavall, coll de serp, urpes d'àguila, orelles de bou i bigotis llargs com els dels gats. En les llegendes xineses hi ha dracs que vigilen els cels, dracs que porten la pluja i dracs que controlen els rius i rierols. Al Japó, on se'ls té per éssers savis, amables i sempre disposats a ajudar, els dracs han estat durant segles l'emblema oficial de la família imperial. Els dracs xinesos i japonesos simbolitzen el poder espiritual suprem, el poder terrenal i celestial, el coneixement i la força, i per tant són benèvols. El drac és la insígnia més antiga de l'art d'aquests països. Proporcionen salut i bona sort i viuen en l'aigua. Segons les antigues creences xineses, porten la pluja per la recol·lecció. És per això que el drac es convertí en el símbol imperial d'aquest país. A l'Himalaia hi representen la bona sort. A corea també tenen els seus dracs, de similar caràcter positiu. També el drac es representa amb corns i escates, i el seu espinàs està estarrufat amb pues, i té una perla a la gola que pot escopir, la qual representa el poder del sol que en ell hi resideix i és la base de la seva força i poders. Aquesta poderosa perla és la pedra més sagrada i preciosa, de lluentor pròpia i molt pesant, l'anomenen: "pedra que concedeix tots els desigs" i està situada exactament al nivell nou del coll d'un drac. La perla pot regir, i de fet regeix, les marees, les fases de la lluna, la pluja, el tro, el llamp elèctric i el mateix cicle de la vida: mort > transformació > renaixement. Els dracs de vegades les escupen, i la seva lluentor pot il·luminar bé una casa sencera. Occident Les tribus nòrdiques d'Europa associaven el seu folklore amb alguns aspectes terrorífics dels dracs. La mitologia germana inclou el drac (Nidhug o Níðhöggr) entre les forces de l'inframón. S'alimenta de les arrels de Yggdrasil, el freixe sagrat que estén les seves arrels a través de tots els mons. Els antics escandinaus (els vikings), ornaven les proes de llurs naus esculpint-les-hi en forma de drac. Empraven aquesta decoració en la creença que així espantarien els esperits (Landvaettir) que vigilaven les costes a les quals arribaven. També els dracs apareixen en poemes germans: en Beowulf, un poema èpic anglosaxó, el més antic que es conserva. Un home anomenat Beowulf, que havia lliurat el seu poble d'un monstre mig home mig diable, després, ja convertit en rei, lluita contra un drac, pugna en la que ambdós moren. En el Cant dels Nibelungs, un poema èpic medieval anònim, Sigfrid mata un drac, i en ungir-s'hi amb la seva sang es fa immune a tot mal o dolor. Pels celtes, el drac era una divinitat dels boscs, la força del qual podia ser controlada i utilitzada pels mags. Entre els conqueridors celtes de Britània fou símbol de sobirania, i durant l'ocupació romana de l'illa ornà els estendards de guerra, convertint-se en un símbol heràldic i després militar. Entre els romans, com s'ha dit més amunt, el drac era considerat un símbol de poder i saviesa. Per a la mitologia eslava, el drac era una de les formes que adoptava el déu Veles, senyor del Món Subterrani, adversari de Perun, déu del tro. Els cristians heretaren la idea hebrea del drac, que apareix en l'Apocalipsi, de l'apòstol Joan, i en altres tradicions posteriors. En l'art cristià medieval simbolitza el pecat i en aparèixer sota els peus dels sants i màrtirs representa el triomf de la fe i els regnes cristians sobre el diable. La llegenda de Sant Jordi i el drac, pròpia de Catalunya, mostra clarament aquest significat. En el simbolisme medieval la idea de lluita contra dracs va servir per enfortir la motivació dels regnes cristians. Es presentaven sovint també com a representacions de l'apostasia, l'heretgia i la traïció, però també de còlera i enveja, i presagiaven grans calamitats. Algunes vegades significaven la decadència i l'opressió, tot i que serviren també com a símbols per la independència, el lideratge i la força. Els colors sovint determinaren el simbolisme que un drac tenia. En la pauta del viatge de l'heroi, els dracs representaren l'obstacle o el temor, i el pas necessari per tornar a la llar, i com molts dracs es presenten també com l'encarnació de la saviesa, en aquestes tradicions matar-ne un no només donava accés a les seves riqueses, sinó també significava que el cavaller havia vençut la criatura més intel·ligent. Un altre tret del drac en la mitologia clàssica de l'època cavalleresca és el drac com guardià que custodia o segresta princeses als seus castells. A l'Occident de l'actualitat és gairebé sempre concebut a la "hollywoodesca", és malvat, poderós i cruel, una de les fetes clàssiques dels herois (Hèrcules, Sigurd, Sant Miquel, Sant Jordi) era arribar a matar un drac, en les llegendes alemanyes antigues protegien tresors i secrets. En el drac s'hi veuen la serp i l'au, com la terra i l'aire, els corns representen virilitat i força, prenent forma de corns de cérvol, cabra, antílop o bou. De la mateixa forma la cua és de cocodril o dinosaure, de peix o anguila, i fins de dofí o colobra. Sempre es resumeix en la combinació de Foc i Aigua. I alguns el caracteritzen com un tret de cada estació, una seca i l'altra humida. Així és com un pensaria que hauria de veure's com una cosa resolta i sense forma, però sempre ha anat d'un ésser formós, imponent i d'aparença única. El drac és sens dubte i seguirà essent el rei dels animals fantàstics i del món de la fantasia. Bestiari El drac és un element recurrent en els cercaviles i correfocs d'arreu del país. La Llegenda de Sant Jordi i el Drac és emblemàtica, que hom situa a Montblanc (Conca de Barberà), així com la Llegenda del Drac de Sant Llorenç del Munt (Vallès Occidental i Bages) que, al , fou vençut pel comte Guifré el Pilós. Vegeu també Cuca fera Drakaina Referències Bibliografia Enllaços externs Biblioteca virtual de la UIB Agrupació del Bestiari Festiu i Popular de Catalunya Il mito dei draghi e la sua origine La llegenda del Drac de Sant Llorenç Grups mitològics