text: Baixkortostan (; ), oficialment la República de Baixkortostan, també coneguda com a Baixkíria, és una república de Rússia situada entre el Volga i els Urals a l'Europa de l'Est. Ocupa 143,600 kilòmetres quadrats i té una població de 4 milions d'habitants. És el setè subjecte federal més poblat de Rússia i la república més poblada. La seva capital i ciutat més gran és Ufà. Baixkíria és la llar del poble baixkir. Baixkortostan es va establir el 28 de Novembre del 1917. El 20 de març de 1919 es va transformar en la RSSA de Baixkíria, la primera república autònoma de la RSFS russa. L'11 d'octubre de 1990 es va adoptar la Declaració de sobirania Estatal. A la Constitució de Baixkortostan i la Constitució Russa, Baixkortostan es defineix com a un estat. Terminologia El nom "Baixkortostan " deriva del nom del grup ètnic Baixkir . Mentre que l'arrel del nom és turca (és una combinació de '', que en turc pot significar cap, principal i "qort" que significa llop, un dels animals considerats com a sagrats pels pobles turcs ); el sufix -stan és persa, comú a molts noms territorials eurasiàtics. Els baixkirs parlen la llengua Baixkir, que pertany a la branca kiptxak del grup de les llengües turqueses. Història Origen i primers segles Hi ha divisió d'opinions sobre el seu origen. La tendència actual és a considerar-los nadius del territori que ocupen, i que ja ocupaven en època clàssica sent esmentats per Claudi Ptolemeu amb diversos noms que correspondrien a les tribus Geyne, Tabin, Buruc i Suvin. En un moment indeterminat abans del havien esdevingut turcs. El seu nom català baixkir es coneix també com bashkurt, bashkir, bashdjirt i bashkort entre altres variacions. El seu nom apareix al . Al-Istakhri diu que ocupaven una regió boscosa de difícil accés. Al-Biruni anomena les muntanyes de l'Ural com muntanyes dels bashkurt o bashdjirt. Ibn Fadlan va estudiar aquest poble (922) i en descriu els costums. Al-Idrisi també en fa referència però part de les seves indicacions segurament correspondrien als magiars, ja que les fonts àrabs anomenaven a aquests "bashkurts de l'exterior" i als bashkurts propis "bashkurts de l'interior"; els bashkurts del Ural estaven dividits al seu torn en interiors i exteriors. Vers el i XII es van fer musulmans influïts pels Búlgars del Volga. Al les tribus Yurmati i Yenei dels bashkurts es van integrar als magiars i en territori magiar a Europa hi havia 78 viles dels bashkurts, que eren musulmans. Al van quedar sotmesos a l'Horda d'Or. Alguns van servir també amb els Il-kans i un amir bashkurt va reprimir la revolta de Sukamish a l'Àsia Menor sota Ghazan Khan, i Sarkan Bashkurt fou lloctinent d'Oldjeitu; fins i tot apareixen bashkurts servint a Egipte amb els mamelucs (com Alam al-Din al-Bashkurdi que fou delegat de Qalàwun a Síria). El 1327 Shams al-Din al-Dimashki els assimila als cumans. Al els kazakhs i nogais els coneixien com isteks del que va derivar el nom otomà Heshdek. Al començament del el nord i est dels seus territoris estava sota domini dels kans Tura (Shiban), alguns territoris estaven sota domini de Sahib Ghiray de Kazan i els nogai dominaven el sud. Dos kans nogai, Ismail Urus Mirza i el seu nebot Ishtirek Mirza van governar als bashkurt del sud de l'Ural, en nom dels kučúmides (els caps elegits pels bashkurts) fins al 1608. Ismail Urus Mirza va demanar al sultà otomà Solimà I d'annexionar el baix Volga; després va enviar ambaixadors a Ivan IV, ja que els russos havien ocupat Kazan i Astracan i havien fundat fortaleses a Samara, Yayitya i Ufa i estaven cobrant impostos als bashkurts, i reclamava que aquests impostos li corresponien. Penetració russa Els russos van fer algunes concessions però van seguir estenent la seva influència: el 1629 tenien 800 famílies bashkurt sota domini i el 1700 ja eren 7100. Sota els russos es va organitzar la província i es van regularitzar les classes socials: els mirzas o aristocràcia mongola i tàrtara (rus kniaz), el biys i els tarkhans que eren caps de tribus, els asabes (àrb asaba, rus votčinnik) que tenien petits feus hereditaris i servien a l'exèrcit, els yasaliks (camperols que servien a l'exèrcit), els tipters (camperols), els bobils (camperols sense terra), i els tasnaks (nòmades adscrits a una vila); el centre militar de la província estava al territori de la tribu Yurmati. Resistència nacional Els bashkurt van resistir amb tots els seus mitjans a l'annexió i les revoltes foren freqüents, generalment liderades pels kučúmides, i d'acord amb altres moviments a Ucraïna i Nord del Caucas, o atacs dels tàrtars de Crimea, els calmucs i els otomans. Els bashkurts eren hàbils fabricant armament que van facilitar als karakalpaks i als kazakhs i el 1675 els russos van emetre un decret que prohibia al poble treballar el ferro, però el decret no fou obeït. El 1667 Ewliya Celebi va visitar als bashkurts que estaven governats pel kučúmida Kučuk Sultan, amb seu entre Terek i Astracan. A la revolta del 1678, van destruir nombrosos establiments russos a la vora del Volga i del Kama, al mateix temps que els otomans obtenien la victòria de Čegerin a Ucraïna meridional. Els russos van crear colònies molt nombroses de russos a la zona de l'Ural i van aconseguir deixar en minoria als bashkurts. El kan calmuc Ayuke Khan va matar a Kučuk Sultan i la lluita fou continuada per dos dels seus fills, Murad Sultan i Khuzey (Ibrahim) Sultan. Els bashkurts es van revoltar durant la guerra de Pere el Gran contra els suecs i Murad Sultan va demanar ajut al kan de Crimea i a l'Imperi Otomà (va viatjar a Crimea i Istanbul) a més dels nogais i els cosacs del Don. Però els otomans no els van donar suport. El 1708, juntament amb els circassians i als nogais del Kuban va intentar conquerir la fortalesa de Terek però fou ferit en l'assalt i fet presoner, sent executat. El 1716, sota el kan Ahmad III, tornaven a estar revoltats aliats als karakalpaks i als kazakhs i van atacar Terek en revenja per la mort de Murad, massacrant 40000 russos. Van rebre el suport dels kazakhs passant a la sobirania del kan kazakh Tobirčik Kayip Khan que tenia capital a Taixkent. La revolta va durar 17 anys i va esgotar als bashkurt; el 1728 van enviar una delegació a Sant Petersburg i es va signar la pau. El 1735 es van tornar a revoltar dirigits per Kilmek Abiz i Kusum Akay en protesta per l'intent rus d'aïllar als bashkurts dels karakalpaks i els kazaks; aquesta fou la revolta més sagnant de totes i es va acabar el 1736 amb la captura dels dos caps que foren portats a Sant Petersburg i executats, però la revolta es va reprendre el 1737 sota la direcció de dos biys de la tribu Kavakan, Pepene i Tungevur Kosep amb el suport del kan dels kazakhs. Els rebels van proclamar kan dels bashkurts a Dodja Ahmad Sultan, fill d'Abu l-Khayr, kan dels kazakhs. La revolta només va poder ser reprimida temporalment després de patir els russos fortes pèrdues (1738), i el 1740 es va reprendre sota la direcció de Karasakal, nom sota els que s'amagava Baybulat, el darrer dels kučúmides, que amb el suport del kan de Crimea havia iniciat activitats al territori dos anys abans. El 1742 fou derrotat finalment i es va refugiar entre els kazakhs ortayuz i el kan Barak Khan li va donar asil. Encara es va produir un nou aixecament el 1755 i un altre el 1774. Domini rus El 1798 Catalina II de Rússia, en un gest de reconciliació, va dividir la província de Bashkurt en dotze cantons un per cada tribu, segons les tradicions locals i va crear regiments bashkurts armats tradicionalment i vestits a la manera nacional bashkurt; aquests regiments van participar en les guerres napoleòniques i van arribar fins a París. El 1861 foren suprimits els cantons i el 1862 els regiments bashkurts. El 1872 els baixkirs van rebre la ciutadania russa però van conservar la seva pròpia legislació administrativa i de propietat. Idel Ural Van participar activament a la revolució de 1905. El 1917 aplicant una resolució del Primer Congrés General dels Musulmans de Rússia (1 a 10 de maig de 1917) que reclamava l'autonomia de les regions turques, els bashkurts (baixkirs), tàrtars i txuvatxos van establir un comitè de tres membres per organitzar la seva província (Zeki Velidi, Sad Miras i Allah Berdi Djafer). El juliol es va fer un segon congrés (Milli Kuraltay) a Kazan on ja es va utilitzar per primera vegada la bandera que pretenia representar a aquests pobles. Units a kazakhs, kirguizos, uzbeks i altres pobles van crear un exèrcit (tardor) i el 3 de desembre de 1917 es va establir un govern provisional musulmà autònom a Orenburg dirigit per Bikbavoghlu Yunus. L'estat fou anomenat Idel-Ural i el mateix dia va adoptar la seva bandera nacional. El 24 de gener de 1918 Idel-Ural es va proclamar independent. República de Tsabulatxnaia El març de 1918 els bolxevics es van revoltar a Orenburg i van prendre el poder. Van empresonar als membres del govern musulmà a Orenburg, però aquests es van poder escapar. La facció contrària als bolxevics del Segon Congrés General Musulmà de Totes les Rússies va proclamar llavors als territoris a l'est de Kazan, més enllà del riu Bulak, l'anomenada República de Tsabulatxnaia (març de 1918) o República de Transbulak, que es donava a si mateixa el nom de Baixkurtistan, i tenia seu a Biste (rus Tsabulatxnaia), prop de Kazan. El nou govern va organitzar l'exèrcit sota la direcció del general Ixbulatov, que va iniciar operacions el juny de 1918. Els kazakhs s'hi van unir i Orenburg fou recuperada. La república va demanar ajut als aliats i al general blanc Koltxak, però els aliats, preocupats per la presència alemanya a Ucraïna i el Caucas, no estaven interessats en més autonomies, a les que tampoc era favorable Kolchak, el qual va anunciar que el seu govern de totes les Rússies, que acabava de formar a Sibèria assolint la dictadura el dia 18 de novembre, no reconeixeria aquesta autonomia (21 de novembre de 1918) tot i que ja els imperis centrals havien entrat en col·lapse, i encara Kolchak va declarar abolida l'autonomia bashkurt (baixkir). Així aquests foren abocats a les mans dels bolxevics. República Soviètica El 19 de febrer de 1919 el govern anomenat del Bashkortostan o Bashkurtistan va signar un tractat amb els soviètics que es van comprometre a protegir el seu exèrcit (ara dirigit per Validov) i la seva autonomia. El 22 de març de 1919 es va constituir la República Soviètica Tàrtar-Baixkir que comprenia la província d'Ufa, i part de les províncies d'Orenburg, Perm, Kazan, Viatka, Simbirsk i Samara i la capital era Sterlitamak. L'exèrcit roig va entrar en l'antic territori de la República Zabulachnaya el 20 de març de 1919. Va adoptar la seva bandera nacional (vermella amb fals i martell grocs al cantó damunt de les quals una estrella vermella dins un disc groc) probablement el dia 21 de març de 1919. El primer ministre fou Yumuloghlu i després Z. V. Togan (àlies Validov). Govern blanc L'abril de 1919 Kolchak va envair la República i la va ocupar parcialment, fugint el govern a Saransk. El juny en la contraofensiva dels bolxevics, van ocupar Ufa i van derrotar a Kolchak prop d'Iekaterinburg. L'agost la Legió txecoslovaca va arribar a Kazan i la va ocupar però en foren expulsats el setembre. A la tardor els bolxevics amb l'ajut de tàrtars i baixkirs havien recuperat tot el territori perdut. República Socialista Soviètica Autònoma Els esforços per unir a bashkurts i kazaks foren avortats pels soviètics i es va crear més al sud la República Socialista Soviètica Autònoma de Kirguízia (Kazak) (1920) amb capital a Orenburg. El 27 de maig de 1920 es va crear la República Socialista Soviètica Autònoma de Tartària (incloent-hi Txuvàtxia), separada de Baixkíria o Bashkortostan. La nova república dels bashkurts fou coneguda com a Petit Bashkortostan o Bashkurdistan, i tenia una superfície de 84.874 km2 i una població d'1.259.000 habitants, dels quals al tomb del 70%, eren turcs El juny de 1920 Validov, i altres membres del govern, per por de ser eliminats pels bolxevics, van fugir del país junt amb altres personalitats destacades, i més tard es van unir als basmatxis del Turquestan. Llavors es va formar a la nova capital Sterlitamak un govern d'estricta obediència bolxevic i l'exèrcit fou dissolt. El 18 d'octubre de 1921 Tartària i Txuvàtxia van ser dividides en dues repúbliques separades. El 14 de juny de 1922 els soviètics van reunir el Petit Bashkortostan i la província d'Ufa (de majoria russa) per formar l'anomenat Gran Bashkortostan o Gran Baixkíria (oficialment República Socialista Soviètica Autònoma dels Baixkirs). Ufa fou la nova capital. Poc després va adoptar la bandera, vermella amb les inicials daurades al cantó. La superfície segons dades del 1935 era de 151.840 km2 i la població de 2.975.000 habitants (51% de turcs). Caiguda de la Unió Soviètica Amb l'arribada de la perestroika començaren les primeres demandes nacionals dels baixkirs, que de seguida reberen el suport del Mufti de la Regió Eurosiberiana resident a Ufa, Talgat Tadjuddin. Aquest, però, passaria a ser mufti dels tàtars, i des del 1992 Muhammed Nigmatulin serà el mufti dels baixkirs. República de Bashqortostan (o Bashkortostan) El 17 de juny del 1991 adoptà el nom de Bashqortostan i decidí de signar per separat de Rússia el tractat de la Unió, cosa que provoca disturbis estudiantils a Ufa el 15 de novembre, amb 5 ferits. El 25 d'abril del 1993 introduí una cinquena pregunta en el referèndum de la nova constitució russa, referent a la independència econòmica. Mortazà Rakhímov (1934), el president baixkir, Mikhaïl Zàitsev, cap de l'assemblea, Rim Bakíev, primer ministre i Marad Abuzarov, portaveu presidencial, acusaren Ieltsin de violar els tractats federals i decidiren entregar al pressupost federal només el 10% del que entregaven fins ara. Marat Mirgaziamov (1942) fou nomenat cap del consell de ministres amb l'encàrrec de dur a terme reformes econòmiques. El resultat del referèndum a Baixkortostan fou d'un 63,2% a favor de la independència econòmica, d'un 34,7% a favor de Borís Ieltsin i un 54,1% en contra. Poc després, el mufti d'Ufa i Murad Zarguixiev, vicepresident del comitè de Llibertat de Consciència del Parlament Baixkir, denunciaren la preeminència de la religió ortodoxa en la política russa, però alhora rebutjaren l'integrisme islàmic. Alguns activistes baixkirs proposaren la creació d'una Confederació del Volga amb Tatarstan i unir-se al Kazakhstan. El govern baixkir, però, advocà per l'adopció d'un règim tributari unificat i l'exigència d'un estatut especial, similar al de Tatarstan. Amb els tàtars també signaren un conveni de cooperació tot oferint-los el petroli que els manca a canvi d'excedents agrícoles. Geografia Baixkortostan conté part dels Urals meridionals i les planes adjacents. Superfície: 143,600 kilòmetres quadrats Fronteres: Baixkortostan limita amb el Krai de Perm (N), la Província de Sverdlovsk (NE), la Província de Txeliàbinsk (NE/E/SE), la Província d'Orenburg (SE/S/SO), la República del Tatarstan (O) i la República d'Udmúrtia (NO) Punt més alt: Mont Iamantau (1.638m) Distància màxima nord-sud: 550km Distància màxima est-oest: més de 430km Rius Hi ha més de 13.000 rius a la república. Molts rius formen part del sistema de transport d'aigües profundes de la Rússia europea; proporcionen accés als ports del mar Bàltic i del mar Negre . Els principals rius inclouen: Riu Bélaia (1.430km) Riu Ufà (Qaraidel) (918km) Riu Sakmara (760km) Riu Ik (Iq) (571km) Riu Dyoma (Dim) (556km) Riu Aï (549km) Riu Iuriuzan (404km) Riu Bystry Tanyp (345km) Riu Sim (239km) Riu Nugúix (235km) Riu Tanalyk (225km) Riu Zilim (Yethem) (215km) Riu Siün (209km) Llacs Hi ha 2.700 llacs i embassaments a la república. Els principals llacs i embassaments inclouen: Llac Asylykül (23.5km 2 ) Llac Qandrykül (15.6km 2 ) Llac Urgun (12.0km 2 ) Embassament de Pavlovskoye (120,0km 2 ) Embassament de Nugushkoye (25.2km 2 ) Muntanyes La República conté part dels Urals meridionals, que s'estenen des de la frontera nord fins a la frontera sud. Les muntanyes més altes inclouen: Mont Iamantau (1.638 m) Mont Bolxoi Iremel (1.582 m) Mont Mali Iremel (1.449 m) Mont Arwyakryaz (1.068 m) Mont Zilmerdaq (909 m) Mont Alataw (845 m) Mont Yurmataw (842 m) Recursos naturals La República de Baixkortostan és un dels territoris més rics de Rússia en recursos minerals, amb jaciments d'uns 3.000 recursos minerals. Baixkortostan és ric en reserves de petroli cru i és un dels principals centres d'extracció de petroli a la Federació Russa. Altres recursos importants són el gas natural, el carbó, minerals de metalls fèrrics, manganès, cromita, minerals de ferro, minerals de metalls no fèrrics (plom, tungstè), minerals no metàl·lics (cristall de roca, fluorita, Espat d'Islàndia, pirites de sulfur, barita, silicats, sílici, asbest i talc), dipòsits de pedres precioses i semiprecioses i pedres naturals (Malaquita, jade i granit). La república disposa de recursos minerals suficients per proveir de matèries primeres el seu complex d'energia i combustible, així com les branques petroquímiques, químiques, agroindústries, metal·lúrgiques fèrriques i no fèrriques, vidre i ceràmica. Baixkortostan és una de les principals seus de matèries primeres per a la metal·lúrgia no ferrosa de Rússia. La república té bons jaciments de lignit amb un alt grau de betum. Aquest lignit es pot utilitzar per obtenir una varietat de productes químics diferents, com resines, substàncies tensioactives, fertilitzants gomosos i altres estimulants per al creixement de les plantes. Les matèries primeres mineres i químiques (sal gema, calç, fosforites, barites, etc.) són bastant substancials i s'utilitzen en l'economia de la República. Baixkortostan també és ric en boscos. El territori total cobert de boscos és d'uns . Més d'un terç del territori de la república està cobert de boscos. Predominen els següents tipus d'arbres: bedoll, coníferes, til·lers, roure i auró. L'estoc general de fusta segons la última avaluació és de 717,9milions de m3. Els boscos de Baixkortostan tenen santuaris i parcs nacionals especials. Baixkortostan també és ric en fonts i fonts d'aigua mineral, medicinal i potable. L'Edat Asseliana a l'inici del període Permià de temps geològic rep el nom del riu Assel al Baixkortostan. Clima Temperatura mitjana anual: (muntanyes) a (planes) Temperatura mitjana del gener: Temperatura mitjana del juliol: Política El cap del govern de la República de Baixkortostan és el Cap (abans de l'1 de gener de 2015 el títol s'anomenava "President" ). Segons la Constitució, el cap de la República de Baixkortostan garanteix els drets i llibertats de la gent i els ciutadans del país, protegeix els interessos econòmics i polítics de la República de Baixkortostan i assegura la legitimitat, la llei i l'ordre dins del seu territori. Des de l'11 d'octubre de 2018, el cap de la República de Bashkortostan és Radiy Khabirov . Va ser nomenat per primera vegada com a cap en funcions pel president rus Vladimir Putin. El 2019 va ser elegit oficialment després de guanyar el 82% dels vots a les eleccions a Cap de Bashkíria del 2019. El seu predecessor va ser Rustem Khamitov, que va ser el líder des del 19 de juliol de 2010. Va dimitir l'11 d'octubre de 2018 abans de les eleccions perquè va decidir personalment no presentar-se a la reelecció. El parlament de la República és l'Assemblea Estatal—Kurultai, escollida popularment cada cinc anys. L'Assemblea estatal unicameral té 110 diputats. La Constitució de la República de Baixkortostan va ser aprovada el 24 de desembre de 1993. L'article primer de la Constitució estableix que el Baixkortostan és un estat sobirà dins de Rússia, té el poder estatal més enllà dels límits d'autoritat de la Federació Russa i els poders de la Federació de Rússia pel que fa a l'aspecte de l'autoritat conjunta de la Federació de Rússia i la República de Baixkortostan. La República de Baixkortostan és un subjecte de ple dret de la Federació Russa sobre les bases acordades constitucionalment. Les relacions de la República de Baixkortostan i la Federació de Rússia es basen actualment en els articles de la Constitució de la Federació de Rússia, la Constitució de la República de Baixkortostan, el Tractat Federatiu (amb esmenes), l'Acord sobre la separació d'autoritats i poders i la delegació mútua de poders entre els òrgans del poder estatal de la República de Baixkortostan. El poder judicial de la república està en mans del Tribunal Constitucional del Baixkortostan, el Tribunal Suprem, el Tribunal d'Apel·lació, els tribunals de districte i els jutges de pau. D'acord amb els principis universalment reconeguts del dret internacional, els articles de la Carta Europea de l'Autogovern Local i la Constitució de la Federació Russa, la República de Baixkortostan garanteix a la seva Constitució que l'autonomia local sigui reconeguda i garantida dins el territori de la república. La República de Baixkortostan resol tots els problemes d'estructura administrativa i territorial per si mateixa. La llista de districtes i ciutats, municipis, així com l'ordre d'establir, modificar i canviar les fronteres dels municipis i els seus noms, estan estipulades per la llei de la República del Baixkortostan "Sobre l'estructura administrativa i territorial de la República de Bashkortostan i el territori dels municipis". L'estat té forts vincles econòmics i culturals amb el seu veí occidental, la República del Tatarstan. Economia Baixkortostan és una de les regions més desenvolupades de la Federació Russa pel que fa a la seva producció interregional, el volum de producció industrial, la producció agrícola i la inversió en actius fixos. Les empreses més grans de la regió inclouen Bashneft (ingressos de 9.57 milions de dòlars el 2017), Ufa Engine Industrial Association (part de United Engine Corporation ; 1.26 milions de dòlars), Peton Holding (1.04 milions de dòlars), Bashkhim (857 milions de dòlars), Ufaorgsintez (473.07 milions de dòlars), i la Fàbrica de ferro i acer de Beloretsk ( 409.65 milions de dòlars). L'extracció de petroli cru a Baixkiria va començar el 1932. A finals de 1943 es van descobrir grans jaciments de cru. Durant la Gran Guerra Patriòtica de 1941 a 1945, Baixkíria es va convertir en una de les principals regions de la Unió Soviètica per acollir plantes i fàbriques evacuades de la Rússia Occidental, així com grans masses de persones, alhora que proporcionava al país armament, combustible i aliments. Després de la guerra, una sèrie d'indústries es van desenvolupar encara més a Baixkiria, com ara la mineria (mines de coure Bakr-Tay i Blyavinsky ), la construcció de màquines i (especialment) la refinació del petroli. La indústria de Baixkíria es va convertir en una base sòlida per al creixement econòmic de tots els territoris perifèrics europeus de Rússia. L'economia de Baixkortostan, sent un dels centres industrials més grans de Rússia, és molt diversa. Baixkortostan té un gran sector agrícola. Però la indústria més important de la república és el processament químic; Baixkortostan produeix més petroli que qualsevol altra regió de Rússia, uns 26 milions de tones anuals, i proporciona el 17% de la gasolina del país i el 15% del dièsel. Altres productes importants fabricats a Baixkortostan inclouen alcohols, pesticides i plàstics . Baixkortostan es troba entre els líders en desenvolupament immobiliari, va desenvolupar la indústria de l'energia elèctrica i el turisme. Segons Forbes, Ufà és la millor ciutat de Rússia per a negocis entre les ciutats amb una població de més d'un milió d'habitants (2013). Estructura del PIB Regional Estructura del PIB del Baixkortostan per al 2013. Turisme El desenvolupament del turisme al Baixkortostan està regulat per les principals disposicions del govern baixkir, els documents reglamentaris i legals de la Federació Russa, així com el "Concepte per al desenvolupament de clústers turístics i recreatius a la República de Bashkortostan fins al 2030". Avui en dia, es continua treballant per desenvolupar el turisme i l'hostaleria al territori del clúster turístic i recreatiu "Nord-est" de la República de Baixkortostan sobre la base de la innovadora infraestructura científica, educativa i industrial del Geoparc "Iangan-Tau". ". El desenvolupament del turisme i l'hostaleria és possible a partir d'un centre multidisciplinari multifuncional basat en els geoparcs Iangan-Tau i Toratau. El Geoparc Iangan-Tau es va crear a Baixkiria el 18 d'octubre de 2017; és l'únic entre els països de la CEI que està inclòs a la xarxa de geoparcs mundials de la UNESCO. "Toratau" va ser creat pel decret del cap de la regió el desembre de 2018. Aleshores, les autoritats van anunciar que el Geoparc podria formar part de la xarxa de la UNESCO, i actualment s'està preparant un dossier de candidatura. Demografia Desenvolupament de la població Estadístiques vitals Font: Servei d'Estadística de l'Estat Federal de Rússia Nota: font de la taxa de fecunditat total. Grups ètnics Els Baixkirs com a poble indígena (autòcton) del Baixkortostan tenen el dret únic a l'autodeterminació. Segons el cens de 2021, la composició ètnica era: Russos 37,5% Baixkirs 31,5% Tàtars 24,2% Mari 2,1% Txuvaixos 2,0% Udmurts 0,4% Ucraïnesos 0,4% Idiomes Segons el cens de 2021, els idiomes parlats a la regió son: rus (97%), baixkir (23%) i tàtar (20%). Religió L'islam és adherit per la majoria de la població de la nació d'origen Bashkir i tàtar. Els musulmans del Baixkortostan segueixen l'escola sunnita hanafita de dret islàmic . La majoria dels russos, els txuvaixos i els ucraïnesos ètnics són cristians ortodoxos. La majoria de Maris són pagans. Les persones no religioses formen una part substancial de qualsevol grup ètnic a Baixkortostan. Hi ha 13.000 jueus a la república, amb una sinagoga històrica a Ufà, i un nou centre comunitari jueu construït el 2008. A data de 2010, hi havia més de 1.000 mesquites al Baixkortostan, 200 esglésies ortodoxes i 60 edificis religiosos d'altres confessions. Educació Una seixantena d'organitzacions científiques són actives a la república. La investigació científica fonamental i aplicada està en curs a dotze instituts de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, vint-i-nou instituts de diferents branques de la indústria, així com nombroses oficines i organitzacions de disseny, universitats i col·legis. El sistema d'educació popular del país va prendre forma al llarg de molts segles i reflecteix el folklore, els costums nacionals i les tradicions del poble Baixkir. Quan l'islam es va estendre a Baixlkiria al segle X, va començar a sorgir gradualment un sistema educatiu: principalment escoles religioses funcionaven sota la supervisió de les mesquites ( i madrassa). A més, moltes institucions d'educació superior operen a la república, incloses les sucursals de 16 universitats i col·legis russos importants. Els especialistes es graduen amb titulacions en uns 200 oficis i professions . L'educació es fa principalment en rus i en Baixkir . Cultura Baixkortostan és la llar de companyies de cançons i dansa, una xarxa de teatres nacionals, museus i biblioteques, i una sèrie de festivals populars anuals. La república compta amb set teatres dramàtics estatals Baixkir, quatre russos i dos tàrtars, un Teatre Estatal d'Òpera i Ballet, una Orquestra Simfònica Nacional, l'estudi de cinema "Baixkortostan", trenta col·lectius filharmònics i l'Ensamble de dansa popular estatal Baixkir. La literatura Baixkir és la tradició literària de la República de Baixkortostan . Hi ha molts museus a la República on es pot conèixer la història de la regió. El Museu Nacional de la República de Bashkortostan, el Museu d'Art Bashkir Nesterov, el Museu d'Arqueologia i Etnografia en són els més grans. Referències Enllaços externs Portal centralitzat de les autoritats de la República de Baixkortostan (in Russian) Cap de la República de Baixkortostan Articles amb text importat sota la Llicència de Creative Commons Reconeixement 3.0 Baixkíria Pàgines amb traduccions sense revisar


source: wikipedia

text: Bonner és un despoblat en el terme municipal de Gósol, a 1.320 m. d'altura, que actualment està en ruïnes. Hi destaca l'església de Santa Eulàlia de Bonner, inclosa en la ruta del Camí dels bons homes, i que depèn de la parròquia d'Espà. Bonner és entre la població de Peguera i el Molí d'en Güell. Referències Geografia de Gósol Despoblats de Catalunya


text: Berga () és una ciutat de la Catalunya central, capital de la comarca del Berguedà i antiga capital del Comtat de Berga. La ciutat és al bell mig del Berguedà, al peu de la Serra de Queralt i de cara a la vall del Llobregat. El municipi té una extensió de 22,54 km2 i inclou l'antiga colònia tèxtil de Cal Rosal i la Valldan. Al nord i al nord-est limita amb Cercs; al sud-est, amb Olvan; al sud, amb Avià; al sud-oest, amb Capolat; i al nord-oest, amb Castellar del Riu. Geografia Llista de topònims de Berga (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Berga i el seu agregat de la Valldan gaudeixen d'una posició estratègica i privilegiada, al peu dels primers contraforts del Prepirineu, en un estatge de muntanya mitjana —amb boscos, prats, torrents i fonts— orientada cap a migdia i protegida de les inclemències de la climatologia. És en la proximitat del riu Llobregat, la qual cosa vol dir que està vora d'un corredor natural que comunica les terres de muntanya amb les més baixes que duen, finalment, al pla del Bages. No és d'estranyar, doncs, que en un lloc amb aquestes característiques l'home prehistòric visqués de forma estable de vegades, i d'altres hi passés llargues temporades. Història Tradicionalment hom ha relacionat la ciutat amb el Castrum Bergium que esmenta Titus Livi com a capital del poble dels bargusis o bergitans. Tot i així, no s'han trobat restes arqueològiques sota la ciutat moderna que indiquin la presència de cap assentament ibèric. Els comtes de Cerdanya van establir-hi, a començament del segle X, la capital d'un vescomtat dependent del comtat de Cerdanya, el comtat de Berga. El 1393 la vila passà del domini feudal de Joana d'Aragó i d'Armanyac, comtessa consort de Foix, al domini reial de Joan el Caçador, que regia la monarquia comtal catalana. La bastida de la muralla el , enderrocada parcialment quatre segles més tard, va ser un fet essencial per crear nuclis poblacionals al terme. Partidària de la Generalitat durant la guerra dels remences, l'any 1468 va ser ocupada pel príncep Ferran. Un fet molt destacable és que a la baixa edat mitjana, amb motiu de les festes del Corpus, es va iniciar la Patum. Durant la Guerra dels Segadors, la ciutat caigué en mans franceses el 1655 i fou recuperada per les tropes de la monarquia hispànica, enviades pel Virrei de Catalunya Joan Josep d'Àustria sota el comandament de Juan Mata. Durant la guerra de successió espanyola, Berga, juntament amb altres ciutats com Fraga o Cervera, va decantar-se pel bàndol borbònic, perquè estava enfrontada amb Cardona, on eren favorables als Habsburg, per això se'ls va conèixer com a enclavaments botiflers. Durant la guerra contra Napoleó va esdevenir la seu de la Junta Superior de Catalunya (1811), i el 1837 es va convertir en seu definitiva del govern carlí. Berga va esdevenir capital de la Catalunya carlina tot essent la seu de la major part de les institucions de l'administració carlina catalana. La importància de Berga va quedar ben palesa en tant que, en caure en mans dels carlins, molts pobles de Catalunya van passar a obeir les ordres provinents de la capital del Berguedà en detriment de les rebudes des de la Barcelona liberal. Ben entrat el 1840, Ramon Cabrera va fer la darrera resistència abans de passar a França en 1840. Cap a la fi de febrer de 1873, durant la tercera guerra carlina, els carlins van endegar una campanya per conquerir Berga, però les tropes del General Joan Castells i Rossell es van retirar, i les tropes de reforç de Galceran canviaren d'objectiu i es dirigiren cap a Conanglell, i el 2 de març, en arribar a la Serra del Grau, foren sorpresos per un grup d'homes que van disparar les seves armes contra la infanta Maria de les Neus de Portugal, que va sortir il·lesa de l'atac. Finalment, Berga fou presa per Castells el 27 de març. El 1877 la vila va rebre el títol de ciutat. Ja en el , la indústria dels primers anys va enfocar la vida ciutadana i, posteriorment, l'onada d'immigració va fer créixer espectacularment el cens demogràfic, social i econòmic. El 31 d'octubre de 1908 va rebre la visita del llavors rei Alfons XIII d'Espanya. L'1 de juliol de 1966 va rebre la visita del llavors cap d'Estat Francisco Franco. El 17 de febrer de 1976 va rebre la vista dels reis Joan Carles I i Sofia de Grècia. El desembre 2011 va crear-se el moviment Dóna la cara per la Independència, dins la secció berguedana de l'Assemblea Nacional Catalana. El 3 de maig del 2012 el Ple de l'ajuntament de Berga va aprovar declarar al rei Joan Carles I persona non grata. També es va aprovar que es revoqués l'acord del 17 de juliol de 1962 que atorgava al dictador Francisco Franco el títol de Fill Adoptiu de la Ciutat i la Medalla d'Or de la Ciutat. La moció es va aprovar amb els únics vots a favor de la CUP i les abstencions de CiU i el PSC. El grup municipal del PP hi va votar en contra. Patrimoni històric Església Parroquial de Santa Eulàlia, del . Està formada per una sola nau amb capelles laterals. Església de Sant Joan de Berga, d'orígens romànics () i molt reformada en època gòtica (s. XV) i al . Des de 1983 és monument històric artístic. Palau dels Peguera, que fou residència dels Peguera, senyors de Berga. Dels orígens romànics no se'n conserva res i l'edifici actual és probablement del , amb modificacions del . Durant la Guerra del Francès hi visqué el Baró de Maldà. Torre de la Petita, damunt la serra de la Petita, construïda al (1838) en plena dominació carlina. Pel seu emplaçament estratègic va ser una important torre de guaita i de defensa. Desmilitaritzada des de 1868, és de les poques edificacions militars d'època carlina que encara resten dempeus. Plaça de Sant Pere: el seu origen medieval es relaciona amb la construcció de l'antiga església romànica de Sant Pere, enderrocada al per construir-hi la nova de Santa Eulàlia. És l'espai central de les festes de la Patum. Ajuntament, a la plaça de Sant Pere. Fou projectat per l'arquitecte Emili Porta el 1929 amb una façana historicista d'intenció monumental. Cal Sarraís, edifici del 1740. Portal de Santa Magdalena: l'única porta medieval que es conserva de les set que tenia la ciutat. Capella de La Pietat, del . Molí de la Sal, del . Santuari de la Mare de Déu de Queralt, del (imatge de la Verge del ). Sant Quirze de Pedret, del segle IX. Malgrat que es troba en el terme de Cercs, el 1959 va ser cedida, després d'un acord, pel bisbat de Solsona a l'ajuntament de Berga per a la seva restauració i conservació. Només s'hi realitza culte religiós el dia de la seva festa anual i depèn de la parròquia de Berga. Forns de Casa-en-Ponç. Sant Francesc de Berga. Política Museus Museu Comarcal de Berga. Fons etnològics, històrics i ciències naturals. Museu Municipal. Ceràmica, objectes de l'Edat Mitjana i restes prehistòriques de la història de Berga. Museu del Circ. Col·lecció de Josep Vinyes. Biblioteca Ramon Vinyes i Cluet. Edifici de 1.523 m2, amb més de 36.000 volums. Espai d'Interpretació de Berga. Carrer del Programari Lliure El 3 de juliol de 2010 va ser inaugurat a Berga el primer carrer del món amb el nom de Carrer del Programari Lliure, en una cerimònia on va assistir el fundador del moviment, Richard Stallman. La iniciativa de batejar amb aquest nom el carrer va ser proposada pels promotors de les Jornades de Programari Lliure al Berguedà. Fills il·lustres Guillem de Berguedà (1130?-1195/1196), trobador. Sibil·la de Saga (1245-1320), noble i darrera amant de Jaume I. Jaume Cascalls (1341?-1378), escultor. Francesc Descatllar i de Tord (segle XVII-1715), militar austriacista. Ramon Farguell i Montorcí (1769-?), inventor de la màquina de filar anomenada berguedana o maixerina. Gaietà Freixa i Puig (1812-1897), guàrdia civil i general carlí. Antoni Comellas i Cluet (1832-1884), filòsof. Marcel·lí Buxadé i Cunill (1846-1907), enginyer. Ramon Vinyes i Cluet (1882-1952), escriptor. Pere Comas i Calvet (1892-1969), conseller de Justícia de la Generalitat Republicana. Antonieta Feliu i Miró (1896-?), activista política, militant d'ERC. Climent Peix i Armengou (1905-1998), sastre i poeta. Josep Armengou i Feliu (1910-1976), escriptor. Josep Ester i Borràs (1913-1980), dirigent anarquista de la CNT del Berguedà. Pere Tuyet i Casafont (1913-1937), teòleg i poeta. Josep Maria Claret i Huch (1914-1962), advocat i poeta. Marcel·lí Massana i Balcells (1918-1981), guerriller antifranquista. Agustí Ferrer i Gasol (1943-2019), Polític i escriptor berguedà Antoní Massaguer i Mas (1947-2000), militant independentista. Ricard Cuadra i Camprubí (1951-1997), músic, compositor i director. Aramis Fuster (1950), personalitat pública, ocultista Jordi Cussà i Balaguer (1961-2021), escriptor, dramaturg i actor. Alba Xandri Suets (1978), esportista d'alt nivell, viatgera i professora. Festes i tradicions Cada any per Corpus se celebra una festa única i originària de Berga, la Patum. És la festa més important d'aquesta ciutat i dura 5 dies. Hi assisteix gent de tota Catalunya i de molts llocs del món. La Patum és denominada patrimoni de la humanitat per la UNESCO. Altres festes i tradicions berguedanes són: Fira de Santa Tecla. Festa dels Bolets. Carnestoltes. Sant Marc. Fira de Maig (multisectorial). Fira de la xocolata i la ratafia. Fira del joc i del Nadal. Els Elois Festa Major de Santa Eulàlia, patrona de Berga. Gala de Queralt. Ciutats agermanades Guernica (País Basc) Tarascon (França) Högsby (Suècia), 1992. Smara (Sàhara Occidental), 1994. Demografia El 1857 incorpora Queralt, Fumanya i Sant Pere de Madrona; el 1900, Salcelles; el 1970, la Valldan. Galeria Referències Vegeu també Pitarres Ballet de Déu Callissot Ca l'Antic Enllaços externs Pàgina web de l'ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Documental sobre Berga al programa del Canal 33, Viure a Catalunya Oficina de Turisme de Berga


text: Buriàtia (; ), oficialment la República de Buriàtia, és una república de Rússia situada a l'Extrem Orient rus. Forma part del Districte Federal de l'Extrem Orient des de 2018. La seva capital és la ciutat d'Ulan-Udè. Té una superfície de 351,300 kilòmetres quadrats amb una població de 978.588 habitants. És la llar de la nació dels buriats. Geografia La república es troba a la regió central-sud de Sibèria al llarg de la riba oriental del llac Baikal. Superfície: 351,300 kilòmetres quadrats Fronteres: Internes: Província d'Irkutsk (O/NO/N), Territori de Zabaikal (NE/E/SE/S), Tuva (O) Internacionals: Mongòlia (Província de Bulgan, Província de Khövsgöl i Província de Selenge ) (S/SE) Llacs: Llac Baikal (N) Punt més alt: Munku-Sardik () Rius Els principals rius inclouen: Riu Barguzin Riu Irkut Riu Kitoi Riu Oka Riu Selengà Riu Uda Riu Angarà Superior Riu Vitim Llacs Llac Baikal - Buriàtia cobreix el 60% de la costa del llac. Llac Gusinoie Baunt Busani Kapylyushi Sistema de llacs de Yeravna-Khorga Muntanyes Més del 80% del territori de la república es troba a la regió muntanyosa, incloses les Muntanyes Baikal a la riba nord del llac Baikal, les Ulan-Burgas a l'est del llac i les terres altes de Selenga al sud, prop de la frontera entre Mongòlia i Rússia . Recursos naturals Els recursos naturals de la república inclouen or, tungstè, zinc, urani, entre altres. Clima Temperatura mitjana anual: Temperatura mitjana del gener: Temperatura mitjana del juliol: Precipitació mitjana anual: El clima varia segons la zona, amb la capital Ulan-Udè amb un clima d'estepa humida i el nord amb un clima continental humit. Història Era un poble nòmada fins que va començar la colonització russa a mitjans del . La presència russa va augmentar fortament per la construcció del ferrocarril transsiberià. Originàriament, els buriats, un poble asiàtic, van oposar-se fortament contra els colons russos, al cap i a la fi, van abandonar la vida de pastors nòmades que vivien en tendes de feltre i van adoptar una vida agrícola sedentària. Abans de la revolució de 1917, era un país de tradició budista, però dels quaranta monestirs d'antany el 1990 només en quedaven dos. Quan esclatà la revolució de febrer del 1917 es van formar agències del govern provisional a Verkhoiansk, Troitskossavski, Missovsk i les mines de Tarbagatai i unitats administratives entre els buriats (aimaks, koshuns i somons). El 16 d'octubre del 1917 es va organitzar a Irkutsk el Primer Congrés Pansiberià de Soviets, que va elegir un Comitè Central Especial Executiu o Tsentrosibir'. Els bolxevics buriats S. Kh. Nikolajev, G. G. Danchinov i M. M. Sakh'ianova s'hi van distingir. Del 1918 al 1920 van gaudir de cert autogovern sota el Buriat Ulus. El 2 de març del 1920 els soviètics van ocupar Verkhneúdinsk i van dividir el país. L'oest és annexat a la RFSS de Rússia i l'est passa a la República de l'Extrem Orient (Dalny Vostok), amb capital a Verkhneúdinsk. El 14 d'octubre del 1920 el Comitè Central del Partit Comunista de la Unió Soviètica va proposar l'autonomia per a buriats i calmucs. Aleshores hi havia 208.000 buriats, 122.000 a Transbaikàlia i 86.000 a Irkutsk. El 9 de gener del 1922 es va crear l'Óblast Autònoma Buriato-Mongol dins la República Socialista Federativa Soviètica de Rússia (RSFS russa) i una Óblast Autònoma Buriat dins la República de l'Extrem Orient. El novembre del 1922 fou abolida la República de l'Extrem Orient. El 30 de maig del 1923, amb les dues Óblasts Autònomes, es va formar la República Socialista Soviètica Autònoma Buriato-Mongola (Buriaidai-Moghol Avtonomito Sotsialist Sovetik Büged) dins la República Socialista Federativa Soviètica de Rússia, amb capital a Ulan Udè (rus: Verkhneúdinsk). El 1926 la RSSA Buriata tenia 491.000 habitants, dels quals el 43,8% eren buriats, el 52,7% russos (cosacs i pagesos), 4,5% evenkis i 1% tàtars i ucraïnesos. Hi havia 438 escoles primàries (d'elles, 213 buriates) i 12 secundàries (7 buriates). El 20 de gener del 1921 també es va crear la primera revista en buriat, Sheni Baidal («Nova vida»). Endemés, el Tercer Congrés dels Soviets de Buriàtia (del 25 de març al 3 d'abril del 1927) va aprovar la primera constitució buriata, que va ser modificada l'11 d'agost del 1937 pel VIIè Congrés dels Soviets de Buriàtia. Sota Stalin el 1926, van començar els plans quinquennals i la col·lectivització de la terra. Això va provocar una revolta de buriats el 1929, poc coneguda, i que acabà amb una brutal repressió en la qual els russos van matar 35.000 buriats. Molts fugiren a Ulan Bator, però hi trobaren poc suport del dictador Horloogiyn Choybalsan, que s'havia aliat amb Stalin. El 1927-1928 encara hi havia 11,6% de nòmades i un 76,5% de seminòmades. El 1934 es buriatitzaren els noms de les ciutats: Verkhneúdinsk esdevé Ulan Udè, Troitskossavsk Kiakhta i Missovsk Bàbuixkin des del 1941. Endemés, el 1937 decidí separar administrativament de la RSSA els districtes d'Aginskoie i Ust Urdinskij. D'aquesta manera, el 1939 la població era de 540.000, dels quals només el 21,3% eren buriats. Alguns encara practicaven el suj-beleg o compra de la núvia, com els altres pobles turcs i mongols. Fins al 1931 escrivien en mongol clàssic en escriptura vertical, després van adoptar l'alfabet llatí i des del 1934 escrivien en dialecte khori en alfabet ciríl·lic. Els buriats tampoc van escapar de les purgues estalinistes del 1937. Hi van morir assassinats per Rússia els escriptors Solbone Tuia i Ts. Don, i els polítics i intel·lectuals Rinchino, Baraadin, Jamtsarano, Agvan Dorjiev, assassinats i torturats per l'NKVD, i durant la Segona Guerra Mundial uns 35.000 buriats foren mobilitzats al front. El 7 de juliol del 1958 el país deixà de dir-se RSSA Buriato-Mongola per a dir-se Buriàtia. El 1959 tenia 673.000 habitants, dels quals només el 20,3% eren buriats, i per aquesta raó el 1970 es va abolir l'ensenyament del buriat a les escoles com a «innecessari». Apareixerà, però, una nova generació d'intel·lectuals que militaran en la dissidència, com els poetes Dondok Ulzituyev, Dashi Dambaev, Lopsan Tapkhaev, i Bayar Dugarov. Les reivindicacions se centraren en la recuperació de festes populars buriates i mongoles. Amb l'arribada de la perestroika i la desintegració de l'Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques (URSS), Buriàtia va esdevenir una de les vint-i-ú repúbliques de la Federació Russa. El 1989 Bayar Dugarov reivindicà a les autoritats la celebració de la festa tradicional Sagaalgan i d'altres d'enaltiment de la unitat panmongola. Es va crear un Partit Nacionalista Buriat i una apolítica Associació Cultural Panburiata, alhora que hi ha un renaixement no sols del budisme, sinó també del xamanisme. Es restablí l'ensenyament del buriat a les escoles. Les ànsies independentistes se centraren en el terreny econòmic i en la reunificació del territori nacional. També hi ha problemes de contaminació al llac Baikal, denunciat des del 1990 per Bimba Namzalov, director de l'Institut d'Ecologia de la Universitat de Buriàtia, i Tsidip Dorzhiev, vice-rector de la Universitat. Des del 2017, Alexei Tsydenov (1976) és president en funcions, anomenat per Vladimir Putin el 2017. Els buriats són un dels grups ètnics que és representada de manera desproporcionada en les víctimes del costat rus en la segona fase de la invasió russa d'Ucraïna, després de l'annexió de Crimea del 2014. Excepte l'extracció de primeres matèries, Rússia no va desenvolupar gaire la regió que ha quedat empobrida i sense gaire perspectiva de futur. La Fundació Buriàtia Lliure es va fundar el març de 2022 en resposta a la invasió russa d'Ucraïna de 2022, per part dels opositors a la guerra de Buriàtia i membres de la diàspora global de Buriàtia . Forma part del Fòrum de les Nacions Lliures de Post-Rússia, una organització que defensa la dissolució de la Federació Russa. Política El governador de la República és el Cap (antic President), que els electors de la república elegeixen per a un mandat de quatre anys. Del 2004 al 2012 el cap de Buriàtia (juntament amb tots els altres caps de regions de Rússia) va ser nomenat directament pel president rus. L'actual cap de la República és Alexei Tsidenov, que va ser elegit per votació popular el 10 de setembre de 2017. Abans d'això, va ser el Cap en funcions, després d'haver estat nomenat pel president rus Vladimir Putin el febrer de 2017. El parlament de la República és el Khural Popular, escollit popularment cada cinc anys. El Khural Popular té 66 diputats i actualment està dominat pel partit governant del país, Rússia Unida, amb 45 escons. Vladimir Anatolievich Pavlov és president del Khural Popular des del setembre de 2019. La Constitució de la República de Buriàtia es va aprovar el 22 de febrer de 1994. Demografia Població : 972.021 ( Cens 2010 ) Estadístiques vitals Font: Servei d'Estadística de l'Estat Federal de Rússia Grups ètnics Segons el Cens de 2021, els Russos ètnics representen el 64% de la població de la república, mentre que els Buriats ètnics representen el 32,5% de la població. Altres grups inclouen els Soiots (0,5%) i una sèrie de grups més petits, cadascun representant menys del 0,5% de la població total. Religió Tradicionalment, els buriats es van adherir a sistemes de creences que es basaven en la divinització de la natura, la creença en els esperits i la possibilitat de la seva influència màgica en l'entorn. Estaven dirigits per xamans, que sistematitzaven les creences i els cultes tribals. A partir de la segona meitat del segle XVII, les creences i els cultes en forma xamànica van ser desplaçats pel budisme, que es va generalitzar a l'ètnia Buriàtia. A finals del segle XIX, la majoria dels buriats formaven part de la tradició budista. Una síntesi del budisme i les creences tradicionals que van formar un sistema de tradicions ecològiques ha constituït un atribut important de la cultura buriata. L'any 2003, l'Organització Religiosa Local de Xamans, Tengeri, es va registrar oficialment com a organització religiosa a Buriatia. Segons una enquesta de 2012, el 27,4% de la població s'adhereix a l'Església ortodoxa russa, el 19,8% al budisme, el 2% a la fe nativa eslava, el tengrianisme o el xamanisme buriat, el 4% declara ser cristians no afiliats (exclosos els protestants). L'1% són creients cristians ortodoxos sense pertànyer a esglésies o són membres d'altres esglésies ortodoxes, i l'1% són membres d' esglésies protestants . A més, el 25% de la població es declara "espiritual però no religiosa", el 13% atea i el 10,8% segueix una altra religió o no ha donat resposta a l'enquesta. El budisme tibetà i el cristianisme ortodox són les religions més esteses a la república. Molts eslaus, que constitueixen al voltant del 67% de la població, són ortodoxos russos. Des de la ruptura de l'URSS el 1991, un petit nombre s'ha convertit a diverses denominacions protestants o al Rodisme, també coneguda com la fe nativa eslava. També hi ha alguns catòlics entre els eslaus. La majoria dels alemanys (0,11% de la població) també són ortodoxos, així com altres grups no europeus com els armenis (0,23%), els georgians (0,03%) i els soiots (0,37%). Els buriats constitueixen el 30,04% de la població total. La majoria dels buriats urbans són budistes o ortodoxos, mentre que els de les zones rurals sovint s'adhereixen al xamanisme groc, una barreja de xamanisme i budisme, o al xamanisme negre. També hi ha moviments tengrianistes. Els tàrtars siberians constitueixen el voltant del 0,7% de la població. Tanmateix, a causa de l'aïllament del cos principal dels tàrtars, molts d'ells ara són no religiosos o ortodoxos. L'islam és seguit per grups d'immigrants com els àzeris i els uzbeks, que constitueixen un altre 0,7% de la població. Economia L'economia de la república es compon de productes agrícoles i comercials, com ara blat, verdures, patates, fusta, cuir, grafit i tèxtils. La pesca, la caça, la cria de pells, la ramaderia d'ovelles i bovína, la mineria, la ramaderia, l'enginyeria i el processament d'aliments també són importants generadors econòmics. La taxa d'atur de Buriàtia va ser de l'11% el 2020. El PIB nominal per persona el 2018 era de 3.650 USD i la PPA el 2009 era d'11.148 USD. Turisme El llac Baikal és una destinació turística popular, sobretot a l'estiu. Notes Referències Fonts Верховный Совет Республики Бурятия. 22 февраля 1994 г. «Республика Бурятия. Конституция», в ред. Закона No332-IV от 7 июля 2008 г. (Supreme Council of the Republic of Buryatia. February 22, 1994 Republic of Buryatia. Constitution, as amended by the Law #332-IV of July 7, 2008. ). Enllaços externs Lloc web oficial de la República de Buriàtia (in Russian) Lloc web oficial de la República de Buriàtia Lloc web oficial de la República de Buriàtia (en Buriat) (en Rus) Buryatia.org, lloc sobre la vida a la República de Buriàtia Article sobre el budisme a Buriàtia i Mongòlia (en Rus) Web informativa de Buriàtia Buriàtia Pàgines amb traduccions sense revisar


text: El Berguedà és una comarca de Catalunya. Té una superfície total de 1.184,89 km2 i una població de 39.178 habitants (2016). És la més septentrional de les comarques de la província de Barcelona (amb l'excepció del municipi de Gósol, adscrit a la de Lleida). Està situat a l'interior de Catalunya i participa tant dels relleus enlairats del Prepirineu i del Pirineu com dels relleus planers del nord de la Depressió Central. Geografia La meitat septentrional, coneguda com l'Alt Berguedà, és constituïda per l'alta conca del Llobregat i les serres del Prepirineu. En aquesta part hi trobem municipis com Castellar de n'Hug, La Pobla de Lillet, Sant Jaume de Frontanyà, Bagà, Guardiola de Berguedà, Gisclareny, Saldes, Gósol, Borredà, Sant Julià de Cerdanyola, Castell de l'Areny, Castellar del Riu, Cercs, La Nou de Berguedà, Vilada, Vallcebre i Fígols. El límit septentrional, en ple Pirineu, és una autèntica barrera muntanyosa, orientada d'oest a est, amb cims i carenes per sobre dels 2.000 metres, els quals separen el Berguedà de la Cerdanya. Hi trobem les serres de Cadí i Moixeró, el Puig d'Alp i Puigllançada. Al sud d'aquestes serres els rius hi han obert diverses valls: la del Llobregat fins a la Pobla de Lillet i Castellar de n'Hug, la del riu de Bagà, el Bastareny i la del riu Saldes. A l'est hi ha les serres de Catllaràs i Rasos de Tubau. A l'oest les serres són més elevades: Serra del Verd, Ensija, Rasos de Peguera i l'emblemàtica muntanya del Pedraforca. La meitat meridional, coneguda com el Baix Berguedà, està situada al nord de la Depressió Central de Catalunya. Hi ha municipis que es troben a l'inici del Prepirineu, com Berga, Avià, L'Espunyola, Capolat i La Quar i altres que es troben plenament a les planes de la depressió central, com Gironella, Puig-reig, Olvan, Sagàs, Casserres, Viver i Serrateix, Montclar, Montmajor i Santa Maria de Merlès. En aquesta meitat, i especialment a Berga, Gironella i Puig-Reig, s'hi concentra la majoria de la població de la comarca. Clima El clima de l'Alt Berguedà és plujós i fred i amb neu a l'hivern als vessants més enlairats. Les precipitacions mitjanes anuals superen els 1.000 mm, amb un mínim relatiu a l'hivern. La vegetació és constituïda principalment per pinedes de pi roig i rouredes. Als indrets més ombrívols hi ha fagedes i, més rarament, avetoses. A partir dels 1.700 metres domina el pi negre i per damunt dels 2.200 metres els prats alpins. La meitat meridional del Berguedà (Baix Berguedà) és constituïda per relleus poc enlairats. El clima és mediterrani amb una lleugera tendència continental. Les precipitacions mitjanes anuals ronden entre els 700 i els 900 mm, amb un mínim a l'hivern. Les temperatures mitjanes anuals se situen entre els 11° i els 13°, amb hiverns freds i estius no excessivament calorosos. La vegetació espontània és formada per carrascars en els indrets més secs i sòls pobres, i rouredes allà on plou més i els sòls són més profunds. A la part central i occidental sol dominar el roure valencià, i a la part més oriental i septentrional el roure martinenc. Actualment hi ha sobretot brolles amb pins (pi blanc, pi roig) amb moltes àrees de rebolls i rouredes joves, especialment després dels incendis forestals que van arrasar aquesta zona l'any 1994. Història Prehistòria Alguns indicis fan pressuposar el poblament del berguedà, al Paleolític Inferior. Són la peça trobada en una de les terrasses del Llobregat, prop de Gironella, que correspon a un poble de caçadors i recol·lectors de la cultura dels còdols treballats. Un jaciment a la font del Ros a Berga, descobert el 1988, va aportar dades del Paleolític Mitjà i del Superior. A partir del neolític, la presència humana està més documentada amb sepulcres de fossa. En aquests sepulcres, la majoria de les restes humanes pertanyen a individus de la raça mediterrània gràcil (dolicocèfals i de poca alçada). Són sepulcres individuals, a l'indret de la Canal dels Avellaners i a la Cista de Sant Ignasi de Sorba; i sepulcres col·lectius al Coll de l'Oreller i la Tomba del Moro, entre d'altres. A finals del neolític, la cultura de Verasan, té un gran desenvolupament; al Berguedà n'hi ha testimonis a Can Maurí, a la Roca Roja i a la Canal dels Avellaners. Edat antiga L'historiador romà Titus Livi parla de la tribu ibèrica dels bergistans, sotmesa primer per Anníbal (218 aC) i més tard per Cató (195 aC). Edat mitjana Sota l'ocupació sarraïna, el Berguedà esdevingué territori de frontera fins a passar a dependre del Comtat de Cerdanya, del qual se separà per esdevenir, breument, Comtat de Berga a principis del . En aquest context cal situar la figura literària més gran d'aquestes terres: el trobador Guillem de Berguedà. Edat moderna Durant els segles següents, el Berguedà coneixerà les epidèmies de pesta dels segles i , el bandolerisme del XVI, i la guerra dels segadors al XVII. A partir del s. XVIII, després de la Guerra de Successió Espanyola, s'esdevé una època de creixement econòmic i demogràfic amb el desenvolupament de la indústria tèxtil, a la qual el Berguedà aporta la seva pròpia màquina de filar, la berguedana o maixerina. Durant la guerra dels set anys (1833-1840), Berga fou un centre important de la insurrecció carlina; essent seu de la Junta carlina de Catalunya que tingué com a cap el Comte d'Espanya, famós per les seves arbitrarietats i crueltat, i assassinat en circumstàncies envoltades d'una aurèola llegendària. El Berguedà va seguir essent un enclavament carlí destacat en les carlinades posteriors. Edat contemporània Com a fets destacables del , cal esmentar la revolta anarquista de Fígols, el 1932, que s'estengué a altres poblacions de la comarca. Els grupuscles anarquistes també varen protagonitzar col·lectivitzacions i episodis violents durant la Guerra Civil espanyola. Passada la guerra, la situació de la comarca la feu lloc ideal per a les activitats de contraban i també per a les accions dels maquis. La mineria i del tèxtil tornaren a ser la clau de l'activitat econòmica, fins que les crisis econòmiques dels 70 varen portar al seu enfonsament, amb la consegüent regressió econòmica i demogràfica. El 1976 la construcció de l'embassament de La Baells acabà després de ser iniciada el 1970, per ordre del govern espanyol i la Confederación HIdrográfica del Pirineo Oriental seguint la sol·licitud feta el 1947 per part dels usuaris del riu Llobregat. Aquesta construcció seguia els interessos de l'abastiment d'aigua per a Barcelona i el seus voltants metropolitans, regular el cabal del riu per a garantir recs i aprofitaments industrials de les persones que hi viuen més avall. L'embassament suposà que els pobles Miralles, La Baells i Sant Salvador, els tres del municipi de Cercs, quedaren enfonsats. El 2002 els berguedans reivindicaren interessos propis sobre l'embassament fent que eixe any se celebrara el Festival del Riu, que més tard s'anomenà Festival de La Baells. L'Agència Catalana de l'Aigua reformà el festival fent que durarà en compte d'un cap de setmana, des de mitjans de juny fins a mitjans de setembre. Actualment, el Berguedà busca desenvolupar-se a través de la diversificació d'activitats i mirant de potenciar el seu paisatge com a atractiu turístic. La bandera del Berguedà es va aprovar el 3 d'octubre de 1989. Té un blasonament de sinople, un mont de 2 cims d'argent movent de la punta; bordura componada d'or i de gules. Població La població del Berguedà ha estat sempre escassa. El 1860 tenia 31.544 habitants. Els anys següents, anà perdent població i s'arribà a un mínim de 23.257 habitants el 1887. El 1900 ja s'hi censaren 27.217 habitants. Des de llavors, augmenta progressivament: 39.600 habitants el 1930, 41.938 habitants el 1950 i 47.953 habitants el 1960. Des de la dècada de 1960, el descens és notable. L'augment derivat de l'activitat econòmica dels anys anteriors (mineria, indústries tèxtils, explotació forestal, ramaderia i agricultura) s'atura davant una forta crisi generalitzada a la comarca. El 1970 s'hi censen 44.446 habitants i el 1981, 42.152 habitants. El 2001, hi ha 37.995 habitants i el 2007, 40.479. Darrer padró municipal (2005): 39.746 habitants. Però al 2015 van estar 39.517. Economia Les principals activitats econòmiques del Berguedà han estat la indústria i la mineria, que han sofert fortes crisis en els darrers anys. Actualment, l'activitat industrial es localitza preferentment entre Berga i Puig-reig. La potenciació de l'eix del Llobregat amb l'obertura del Túnel del Cadí i la millora generalitzada de les carreteres que hi accedeixen han millorat també les seves perspectives d'activitat econòmica. L'agricultura, la ramaderia i l'aprofitament forestal són activitats complementàries. El turisme és un factor de retenció demogràfica a l'Alt Berguedà. Moltes cases de pagès s'estan reconvertint en residències de turisme rural i s'han obert establiments de restauració. L'embassament de La Baells és un punt d'atracció turístic amb els esdeveniments esportius que es fan durant l'estiu. Demografia Política i govern Galeria d'imatges Referències Vegeu també Llista de monuments del Berguedà Jaciments de Fumanya, amb els fòssils de dinosaures més antics de Catalunya. Pèsols negres Bibliografia Enllaços externs Consell Comarcal Turisme El Berguedà


text: La beta és la segona lletra de l'alfabet grec. S'escriu en majúscula: Β, en minúscula β (o β). Té un valor numèric de 2. El seu nom ve d'una paraula semítica que volia dir tenda, ja que el símbol originari s'hi assemblava. Tot i la seva semblança, cal no confondre-la amb la lligadura ß (Eszett o scharfes S) usada en alemany, que té un so i un origen completament diferents. Ús de beta Física: en minúscula, L'emissió beta és una forma de desintegració dels nuclis dels àtoms. En majúscula, partícula Β (o raigs Β, flux de partícules beta). Partícula emesa en la desintegració beta: està formada per un electró altament energètic, és a dir, que es mou a una velocitat propera a la de la llum. En AFI representa el so de la fricativa bilabial sonora En informàtica, un producte en fase beta està a punt per ser provat en públic En biologia, un tipus de cèl·lula que produeix insulina Referències Lletres gregues


text: Els bosons són partícules d'espín enter que satisfan l'estadística de Bose-Einstein. Els bosons, segons el model estàndard de la física, són les partícules transmissores de les forces: els fotons per a l'electromagnetisme; els bosons W i Z, per a la força feble; els gluons per a la força nuclear forta. A altes energies, o dit d'una altra manera, a distàncies menors que el diàmetre del protó, l'electromagnetisme, i la força feble són dos aspectes de la força electrofeble. Es considera que el fotó i el gluó no tenen massa. Totes les partícules elementals són o bosons o fermions, descrites matemàticament per camps bosònics o fermiònics respectivament. Els bosons, contràriament als fermions, no estan subjectes al principi d'exclusió de Pauli; per tant, un nombre il·limitat de bosons poden ocupar el mateix estat quàntic tots alhora. Això explica per què, a baixes temperatures, els bosons es comporten de manera molt diferent dels fermions; totes les partícules tenen tendència a congregar-se juntes en l'estat quàntic de més baixa energia possible (l'estat fonamental), formant un condensat de Bose-Einstein. L'estadística de Bose-Einstein va ser introduïda pels fotons el 1924 per Bose, i generalitzada per Einstein per als àtoms el 1925. Exemples de bosons: Fotons, són els intermediaris en la força electromagnètica. Bosons W i Z, són els intermediaris en la interacció feble. Gluons, són els intermediaris de la interacció forta. Àtoms d'heli-4 (bosons compostos). Bosons de Higgs. Fonons (excitacions col·lectives en sòlids). Bosons intermediaries o de gauge Un bosó de gauge o bosó intermediari és una partícula (de fet, un bosó) que actua com a portadora d'una interacció fonamental de la natura. Més específicament, la interacció entre les partícules elementals està descrita per les teories de camps de gauge i s'exerceix mitjançant l'intercanvi de bosons de gauge entre si, usualment com a partícules virtuals. Fotons Els fotons formen la radiació electromagnètica (ones de ràdio, llum, raigs ultraviolats, raigs X, raigs gamma...), són emesos i absorbits per la matèria i transporten la interacció electromagnètica. El fotó té espín igual a 1, i, per tant, és un bosó; com que la seva massa en repòs és nul·la, l’helicitat del fotó només pot ser 1 o –1, però no 0. Hom el representa pel símbol γ. Els fotons foren proposats pel físic alemany Albert Einstein (1879-1955), l’any 1905, per donar una explicació satisfactòria a la propagació de la llum en fenòmens com l’efecte fotoelèctric. Amb la realització d’experiències de xoc entre electrons i radiació lluminosa (efecte Compton) hom ha pogut constatar el caràcter de partícula que presenta a vegades el fotó, la qual cosa permet d’associar-li un moment lineal hν/c i una energia hv (essent h la constant de Planck, v la freqüència de la radiació i c la velocitat de la llum al buit). Bosons W i Z Hi ha tres bosons vectorials intermediaris que transmeten la interacció feble: el bosó W+, amb una càrrega elèctrica de +e, això és 1,602 × 10–19 C; el bosó W–, antipartícula de l'anterior i amb càrrega –e (–1,602 × 10–19 C), i el bosó Z0, que és elèctricament neutre. La massa del bosó W és de 80,399 (23) GeV/c2 i la del bosó Z, de 98,187 6 (21) GeV/c2. La massa del protó és de 0,938 GeV/c2, per tant, els bosons W tenen unes masses vuitanta-sis vegades superiors a la del protó, i el bosó Z cent-cinc vegades superior. Aquesta característica és responsable de l'extremadament curta distància de la força feble, la qual té una influència confinada a una distància d'aproximadament 10–17 metres perquè, segons estableix la mecànica quàntica, la distància d'acció d'una força determinada tendeix a ser inversament proporcional a la massa de la partícula que la transmet. L'existència dels bosons vectorials intermediaris i les seves propietats foren predites a finals dels anys seixanta pels físics Sheldon Lee Glashow (1932), Steven Weinberg (1933-2021) i Abdus Salam (1926-1996). Els seus esforços teòrics, coneguts actualment com a teoria electrofeble, expliquen que la força electromagnètica i la força feble, considerades durant molt de temps com entitats separades, són en realitat manifestacions de la mateixa interacció fonamental. Tal com la força electromagnètica es transmet mitjançant partícules portadores conegudes com a fotons, la força feble és intercanviada a través dels tres tipus de bosons vectorials intermediaris W+, W– i Z0. En processos de baixa energia com la desintegració β, les partícules pesants W es poden intercanviar només perquè el principi d'incertesa de Heisenberg permet fluctuacions en massa-energia durant intervals de temps prou curts. Aquestes partícules W no es poden observar directament. No obstant això, és possible produir partícules W detectables en experiments amb acceleradors de partícules que involucren col·lisions entre partícules subatòmiques, sempre que l'energia de la col·lisió sigui prou alta. Una partícula W d'aquesta mena decau després en un leptó carregat (per exemple, un electró, un muó o una tau) i un neutrí associat, o en un quark i un antiquark de tipus diferent (o «sabor») però amb una càrrega total de +1 o –1. El 1983, dos experiments a l'Organització Europea per a la Recerca Nuclear (CERN) a Ginebra detectaren característiques que s'aproximaven estretament a les prediccions per a la formació i desintegració de les partícules W i Z. Els seus resultats constituïen la primera evidència directa dels bosons febles i proporcionaven un fort suport per a la teoria electrofeble. Els bosons Z i W foren observats posteriorment de manera més directa el 1983 en experiments de col·lisions protó-antiprotó d'alta energia realitzats al CERN. El físic del CERN Carlo Rubbia (1934) i l'enginyer Simon van der Meer (1925-2011) van rebre el Premi Nobel de Física del 1984 en reconeixement del seu paper en la descoberta de les partícules W i Z. Les mesures dutes a terme al CERN mostren que quan el bosó Z es desintegra en parelles neutrí-antineutrí, produeix únicament tres tipus de neutrins lleugers. Aquesta mesura és d'importància fonamental, ja que indica que només hi ha tres conjunts de leptons i quarks, els elements bàsics de la matèria. Gluons Els gluons són bosons de gauge o intermediaris de massa nul·la, càrrega elèctrica nul·la i espín 1, se simbolitzen com g. Transmeten la interacció nuclear forta entre quarks. Així els quarks interactuen emetent i absorbint gluons, de la mateixa manera que les partícules carregades elèctricament interactuen mitjançant l'emissió i l'absorció de fotons. Els quarks poden tenir tres diferents càrregues de color (blau, verd i roig) i en emetre o absorbir un gluó canvien de càrrega de color. Tanmateix, els gluons són més complexos que els fotons. Aquests no tenen càrrega elèctrica, però els gluons tenen càrrega de color, la qual cosa significa que interaccionen entre ells. Els gluons es presenten en vuit possibles estats de càrrega de color (verd-antiblau, blau-antiroig...) i, per això, poden acoblar-se a les càrregues de color de quarks i antiquarks. En tenir càrrega de color, els gluons no es poden aïllar i participen en els processos d'interacció nuclear forta acoblant-se també entre si, a més de ser els intermediaris de la interacció. A diferència d'altres forces conegudes, la interacció entre quarks no disminueix amb la distància. Aquest comportament implica que és necessària una enorme quantitat d'energia per separar dos quarks, per exemple, el parell quark-antiquark que forma un mesó. Es crea una corda de gluons entre ells fins al punt que, en arribar a cert moment, és energèticament favorable la creació d'un nou parell quark-antiquark, de manera que l'estat final és de dos mesons, en lloc d'aconseguir quarks lliures. Aquest comportament és el que es denomina confinament dels quarks i fa que siguin inobservables directament. Teòricament poden existir les anomedaes bolles de gluons, que són partícules formades per dos o més gluons, sense presència de quarks. Tot i que existeixen alguns candidats a ser boles de gluons, fins al moment actual no s'han identificat experimentalment amb certesa, ja que els seus nombres quàntics coincideixen amb els dels mesons ordinaris. El mot gluon ‘gluó’, fou encunyat el 1962 pel físic teòric estatunidenc Murray Gell-Mann (1929-2019) i prové de l'anglès glue, ‘cola’. El 1979 es confirmà l'existència dels gluons mitjançant l'observació de la radiació dels gluons pels quarks en estudis de col·lisions de partícules d'alta energia al laboratori nacional alemany, el Deutsches Elektronen-Synchrotron (DESY), a Hamburg. Gravitons Els gravitons són partícules hipotètiques que transmet la interacció gravitacional en el marc de la teoria quàntica de camps, se simbolitzen per G. Encara que no han estat descoberts es pot deduir que la seva massa ha de ser nul·la, ja que la gravitació és una força de llarg abast. La seva càrrega elèctrica ha de ser també nul·la i el seu espín, enter (són, per tant, bosons). El nom graviton ‘gravitó’ fou proposat el 1934 per dos físics teòrics russos, D.I. Blokhintsev (1908-1979) i F.M. Gal'perin. Segons la teoria de la relativitat general d'Albert Einstein, la gravetat és una propietat inherent de l'espai-temps que es manifesta com una curvatura causada per la presència de massa i energia. No obstant això, en la teoria quàntica, que descriu les interaccions a escala de partícules elementals, cal postular una partícula portadora de la força gravitatòria, similar als altres camps de forces coneguts, com l'electromagnetisme (amb el fotó) o les forces nuclears (amb els bosons W i Z). Té un espín igual a 2 unitats, i això el diferencia dels altres bosons coneguts, que tenen spins diferents (0 o 1). Ja que sembla que els gravitons serien idèntics a les seves antipartícules, la noció d'antigravetat és qüestionable. Una característica comuna en diverses alternatives teòriques a la teoria de la relativitat general és que el gravitó té una massa diferent de zero. Aquestes teories es poden descriure com a teories de gravetat massives. Malgrat les nombroses complexitats teòriques d'aquestes teories, des d'un punt de vista fenomenològic les implicacions de la gravetat massiva s'han utilitzat àmpliament per establir límits per a la massa del gravitó. Una de les implicacions genèriques de dotar de massa al gravitó és que el potencial gravitatori disminuirà de manera similar a una caiguda del tipus potencial de Yukawa. Aprofitant aquesta característica de les teories de gravetat massives s'ha investigat la massa del gravitó fent servir els objectes més grans lligats gravitacionalment, és a dir, els cúmuls de galàxies. Les observacions fetes des del 2016 han establert el límit més estricte per a la massa del gravitó, la qual és inferior a 6 × 10−32 eV/c2. Bosó de Higgs El bosó de Higgs o partícula de Higgs és una partícula elemental proposada dins del model estàndard de la física de partícules. Aquesta partícula té una importància fonamental, ja que la seva existència confirma l'existència del camp de Higgs que permet donar una explicació al fet que algunes partícules, com ara el fotó, no tinguin massa i d'altres, com els bosons W i Z, sí que en tinguin. El nom d'aquesta partícula es deu al fet que es tracta d'un bosó i al nom d'un dels seus proponents, Peter Higgs. El bosó de Higgs és un quàntum d'un dels components del camp de Higgs. En un espai buit, el camp de Higgs adquireix un valor diferent de zero, que roman constant en el temps i en tot lloc de l'univers. El valor esperat del buit (VEV) d'un camp de Higgs és constant i igual a 246 GeV. L'existència d'un VeV no zero té una importància fonamental: dona una massa a cada partícula elemental, incloent-hi el bosó de Higgs. En particular, l'adquisició espontània d'un VeV diferent de zero trenca la simetria gaugiana electrofeble, un fenomen conegut com el mecanisme de Higgs. Aquest és el simple mecanisme capaç de donar massa a un bosó de gauge, que és també compatible amb la teoria de gauge. En el model estàndard, un camp de Higgs consisteix en dos camps neutrals i dos de carregats. Els dos components carregats i un del neutre són bosons de Goldstone, que no tenen massa i es converteixen, respectivament, en els components longitudinals de tercera polarització dels bosons W i Z (massius). El quàntic dels restants components neutrals corresponen als bosons massius de Higgs. Un camp de Higgs és un camp escalar, el bosó de Higgs té un espín zero i no té moment angular intrínsec. El bosó de Higgs és també la seva pròpia antipartícula i té simetria CP. El model estàndard no prediu el valor de la massa del bosó de Higgs. Si la massa d'aquest bosó és entre 115 i 180 GeV, llavors el model estàndard pot ser vàlid a totes les escales energètiques fins a l'escala de Planck (1016 TeV). Moltes teories estan a l'expectativa d'una nova física més enllà del model estàndard, que podria sorgir a escales de TeV, basades en les manques del model estàndard. L'escala més alta possible de massa permesa en el bosó de Higgs (o en alguna ruptura espontània de simetria electrofeble) és d'un TeV; després d'aquest punt, el model estàndard es torna inconsistent sense un mecanisme d'aquest tipus perquè la unicitat és violada en certs processos de dispersió. Molts models de supersimetria prediuen que el bosó de Higgs tindrà una massa només lleugerament per sobre dels actuals límits experimentals, a uns 120 GeV o menys. La funció de distribució de Bose-Einstein La funció de distribució f(E) és la probabilitat que una partícula es trobi en un estat d'energia E. Per al cas de partícules que obeeixen l'estadística de Bose-Einstein és: on: E és l'energia, kB és la constant de Boltzmann, T és la temperatura absoluta, i A és una constant de normalització tal que , i és N el nombre total de partícules del sistema. Vegeu també Condensat de Bose-Einstein. Estadística de Bose-Einstein. Fermió. Estadística de Fermi-Dirac. Mecànica quàntica. Referències


text: El Bover (Bootes) és una de les 88 constel·lacions modernes, que ja figurava a la llista de les 48 constel·lacions ptolemaiques. La manera més fàcil de trobar aquesta constel·lació dins el cel és perllongant la línia que formen els estels de la cua d'Ursa major. En aquesta constel·lació s'hi troba un objecte del cel profund NGC 5466. Les galàxies d'aquesta constel·lació són petites i poc brillants. Té unes 90 estrelles observables a simple vista. Destaca Arcturus, la tercera estrella més brillant del cel nocturn. Mitologia Aquesta constel·lació està íntimament associada al mite de les osses (Ursa major i Ursa Minor). Si es consideren com a carros, o com a osses, Boötes pren la personalitat del Bover (conductor d'un carro estirat per bous), o el guardià de les osses. Per als àrabs Boötes seria un llancer. Sia com sia Boötes sol estar associat a una figura protectora i vigilant, la qual cosa faria pensar en un mite anterior comú a tots els altres. Per als sumeris aquesta constel·lació és la representació d'Enlil, fill del déu del cel, Anu. Enlil tenia la Tauleta del destí, per mitjà de la qual es decretaven els destins d'homes i déus. Era l'única constel·lació mesopotàmica d'importància que no pertanyia a les inscrites o properes al Camí de la Lluna. Bootes (el Bover) és una constel·lació lligada a les osses. Antigues llegendes constaten el fet que es troba a prop de Polaris, i per això seria l'home que aguanta el cel (Atlant). Els seus grups de set filles serien les petites constel·lacions de set estels: les Hespèrides (Ossa Menor), les Híades (les banyes de la constel·lació actual de Taurus) i les Plèiades (actualment també a la constel·lació de Taurus). Avui en dia es diu que el Bover és el «Guardià de les Osses». Una segona versió d'aquest mite el considera el gegant Geríon, d'on vindria el nom donat a la constel·lació: el Bover, acompanyat, en època moderna, dels cans de caça. Referències Vegeu també Llista d'estrelles per constel·lació


text: Sir Timothy John «Tim» Berners-Lee, (Londres, 8 de juny de 1955) és un enginyer informàtic britànic i professor del Massachusetts Institute of Technology. Pot portar els següents títols honorífics darrere el cognom: EM (Orde del Mèrit), KBE (Orde de l'Imperi Britànic), FRS (Fellow of the Royal Society). A partir de 1989 coordinà un grup d'investigadors de l'Organització Europea per a la Recerca Nuclear (CERN), amb seu a Ginebra (Suïssa), que desenvolupà el projecte World Wide Web, (el web). El 25 de desembre de 1990, amb l'ajut de Robert Cailliau i personal del CERN, va implementar amb èxit la primera comunicació entre un client i un servidor http a través d'Internet. El 2007, va quedar en primer lloc, al costat d'Albert Hofmann, a la llista dels cent majors genis vius del diari The Daily Telegraph. Berners-Lee és el director de la World Wide Web Consortium (W3C), institució que fundà el 1994, i que supervisa el desenvolupament del web. També és el fundador de la Fundació World Wide Web, i és investigador sènior i titular de la 3Com i fundador president del Computer Science and Artificial Intelligence Laboratori (CSAIL) del Massachusetts Institute of Technology (MIT). És fellow i conseller del Web Science Trust, i membre de la junta consultiva del Centre d'Intel·ligència Col·lectiva del MIT. L'abril de 2009, va ser elegit com a membre de l'Acadèmia Nacional de Ciències dels Estats Units. L'any 2004 fou anomenat Cavaller de l'Imperi Britànic per la Reina Isabel II, fou guardonat també amb el Premi Turing l'any 2016 per les seves nombroses contribucions en els camps de la computació i la tecnologia. Biografia Tim Berners-Lee va néixer a Londres, Regne Unit, el 8 de juny de 1955. Els seus pares eren Conway Berners-Lee i Mary Lee Woods. L'orientació professional li venia de família, ja que els seus pares s'havien conegut en el projecte de desenvolupament del Ferranti Mark I, el primer ordinador comercial amb programa emmagatzemat desenvolupat per l'empresa Ferranti el març de 1951. El seu pare, Conway Berners-Lee, i la seva mare, Mary Lee Woods, van ser matemàtics britànics i especialistes en computació; van treballar amb l'equip que desenvolupà el Ferranti Mark l. Va començar a l'escola primària Sheen Mont i després va passar a l'Emanuel School ambdues a Londres, de 1969 a 1973. Estudià a Queen's College, de la Universitat d'Oxford, de 1973 a 1976, on va rebre un títol de primera classe de Física. Carrera Va començar a treballar a Plessey Telecommunications, un important fabricant d'equip de telecomunicació establert a Poole. Després de dos anys va anar a D.G.Nash Ltd a Ferndown, on va desenvolupar, entre d'altres, programari per impressores intel·ligents i sistemes operatius multitasca. Després de graduar, va viure al poble de Colehill prop de Wimborne Minster, Dorset, Anglaterra. Molt de temps després, el 2001, Berners-Lee va esdevenir patró de l'East Dorset Heritage Trust, una institució benèfica educativa. De Dorset se'n va anar cap a Ginebra, com a col·laborador independent del CERN on, entre juny i desembre de 1980 va proposar un projecte basat en el concepte de l'hipertext, per facilitar l'intercanvi i actualització de la informació entre els investigadors. Va construir un prototip de sistema anomenat Enquire. Després de deixar el CERN el 1980, va passar a treballar a John Poole Image Computer Systems Ltd, a Bournemouth, Anglaterra, però va tornar al CERN l'any 1984 com a becari. El 1989, el CERN era el node d'Internet més gran a Europa i Berners-Lee va veure l'oportunitat d'unir-se l'hipertext amb Internet: «Jo només havia d'agafar la idea de l'hipertext i connectar-la amb el TCP i la idea del sistema de noms de dominis i - ta-da! – ja tenim la World Wide Web». Va escriure la seva primera proposta el març de 1989. El 1990, amb l'ajut de Robert Cailliau, va fer una revisió que va ser acceptada pel seu gerent, Mike Sendall. Va fer servir idees similars a les destacades al programari Enquire per crear el sistema World Wide Web, mitjançant el qual va dissenyar i construir el primer navegador web, que també funcionava com un editor (WorldWideWeb, funcionant amb el sistema operatiu NeXTSTEP), i el primer servidor web, «CERN httpd» (abreviatura de dimoni del protocol de transferència d'hipertext, HyperText Transfer Protocol Daemon en anglès). El primer lloc web va ser construït al CERN i, per primera vegada es va posar en línia el 6 d'agost de 1991. Proporcionar informació sobre que era el World Wide Web, i com es podia utilitzar un navegador i configurar un servidor web. El 1994, Tim va fundar la World Wide Web Consortium (W3C) al Laboratory for Computer Science (LCS) que en combinació amb l'Artificial Intelligence Lab el 2003 esdevé el Computer Science and Artificial Intelligence Laboratory (CSAIL) al Massachusetts Institute of Technology (MIT). Englobava diverses empreses que estaven disposades a crear normes i recomanacions per millorar la qualitat de la xarxa. Berners-Lee va permetre que la seva idea es fes servir lliurement, sense patent i sense drets d'autor. El Consorci World Wide Web va decidir que les seves normes s'han de basar en la tecnologia lliure de drets d'autor, a fi que puguin ser utilitzats fàcilment per qualsevol persona. El desembre de 2004, va acceptar una càtedra de Ciències de la Computació a la Facultat d'Electrònica i Computació, Universitat de Southampton, Anglaterra, per treballar en el seu nou projecte, el Web semàntic. El juny del 2009 el primer ministre britànic Gordon Brown va anunciar que Berners-Lee treballaria amb el govern del Regne Unit per ajudar a fer que les dades foren més obertes i accessibles per la xarxa, sobre la base de treball del Grup de Treball del Poder de la Informació. També va ser un pioner de les veus a favor de la neutralitat de la xarxa. Ja el 2008 va avisar del risc d'utilitzar la xarxa per escampar desinformació i de la necessitat de trobar una manera de separar rumors de ciència real. i ha expressat l'opinió que els ISP havien de fer la seva oferta de connectivitat «sense condicions», i no hauria de tenir ni control ni seguiment de les activitats de navegació dels clients sense el seu consentiment exprés. El WWW En el procés de creació del Web, Tim Berners va considerar dos aspectes que han acabat sent una part important de la ràpida extensió i adopció generalitzada d'aquesta tecnologia que per ell eren essencials, l'adaptabilitat i la gratuïtat. En aquella època Tim cercava desenvolupar un programari de gestió documental que pogués permetre emmagatzemar i recuperar documents amb facilitat. Tots els sistemes presentats al CERN no havien obtingut èxit, ja que obligaven les persones usuaries a reorganitzar la seva forma de treballar per adaptar-se al sistema. Així doncs, l'objectiu del www havia de ser no tenir regles i ser accessible des de qualsevol lloc sense haver de requerir l'accés a un altre. Tim era un gran defensor de la llicència lliure i, a més entenia que l'èxit de la propagació del seu sistema com a base per al desenvolupament de solucions, passava per un accés amb poques limitacions. En aquest sentit, Tim Berners descriu al seu llibre Teixint la xarxa, publicat el 1999: L'origen del nom Quan Tim Berners estava desenvolupant el web va pensar que el seu nom havia de fer referència a nou tipus d'estructura que representava. Primer va pensar a anomenar-lo Mesh of Information (malla d'informació), però mesh en anglès també significa embolic o desastre,i va preferir descartar-la. Posteriorment va pensar en Mine of Information (mina d'informació) però les sigles MOI li varen semblar que tindria una cognotació massa personalista entre els francesos. Aleshores va alterar l'ordre de les paraules i va pensar en The Information Mine, però les sigles TIM encara eren més personalistes. Finalment va recordar el web que és el nom donat en matemàtiques a un conjunt de nodes que tenen relació entre ells. El concepte universal que volia que tingues el seu producte (world wide) i el fet que les sigles resultants eren prou originals en qualsevol idioma, el varen fer decidir per l'opció WWW. L'evolució posterior A partir del llançament del WWW, va començar una competència entre navegadors. El Viola per a UNIX el maig del 1992, obra de Pei Wei, un estudiant de Berkeley. Al cap de poc es va afegir el Midas desenvolupat pel físic Tony Johnson del centre SLAC. La Universitat de Kansas va crear un navegador d'hipertext anomenat Lynx que treballava en format text de 24 x 80 columnes. Era un sistema intern de la universitat que l'estudiant Lou Montulli va adaptar a la xarxa el març del 1993 sota el nom de Lynx 2.0. Contemporàneament, Dave Raggett de HP Bristol va crear l'Arena, un sistema dins de l'àmbit comercial. Però el primer producte gràfic i en conseqüència de més àmplia difusió domèstica del moment arribaria amb el Mosaic de Marc Andreessen i Eric Brina el febrer de 1993. Un temps després Marc Andreessen junt amb l'empresari Jim Clark van contractar Lou Montulli (creador de Lynx) i junt amb bona part de l'equip de Mosaic van crear, l'abril de 1994 a Mount View (Califòrnia), el navegador Netscape que seria el navegador de més difusió amb versions per UNIX i per Windows, fins al llançament de MS-Explorer a l'agost de 1995. Projectes actuals Tim Berners ha estat crític amb les expectatives generades al voltant del Web 2.0 quan hom ha argumentat sobre aquesta plataforma que «si el web 1.0 connectava ordinadors, el web 2.0 connecta persones». Tim opina que no es tracta d'una nova generació de web sinó una forma diferent i, això si, molt més potent de desplegar aplicacions sobre la mateixa plataforma del web inventat per ell. En aquest sentit, eines com les wikipèdies o els blogs són unes eines que fomenten i potencien la participació i col·laboració, però, de fet, no hi ha cap component tecnològic base que no existís des de força anys abans. Berners-Lee va desenvolupar el concepte d'intercreativitat considerat un aspecte vital del futur del web i què definia com: Des del 1998, Tim Berners-Lee està treballant en el projecte del web semàntic, que té com a objectiu crear un medi universal per a l'intercanvi d'informació significativa (semàntica), d'una forma comprensible per a les màquines, del contingut dels documents de la Web. Amb això es pretén ampliar la interoperabilitat dels sistemes informàtics i reduir la mediació dels operadors humans en els processos intel·ligents de flux d'informació. La mateixa concepció del web com a mitjà universal de presentació tenia l'orientació que fos interpretable pels humans i, per tant, té una orientació visual. Aquest aspecte resta capacitat per a l'intercanvi d'informació entre màquines reduint les possibilitats d'accés a la informació de forma sistemàtica i industrialitzada. Un domini controvertit Tim Berners-Lee va oposar-se a la creació de nous dominis com el «.xxx» i el «.mobi». Precisament quan el «.mobi» va néixer, va ser el mateix Tim Berners-Lee el principal detractor i opositor. Afirmava que tot el món havia de poder accedir a les mateixes pàgines web independentment del suport que utilitzés, tant si és un ordinador com un dispositiu mòbil. El principal argument de Tim Berners-Lee era considerar un error que la funció del domini «.mobi» es basaria exclusivament en l'accés a través de telèfons mòbils, ja que ell va desenvolupar el web com una forma de comunicació universal. També va ser protagonista en un conflicte sobre la propietat dels noms dels dominis entre diversos governs i l'ICANN, especialment amb els dominis «.com». Tim Berners-Lee es va posicionar a favor que ningú disposi de la propietat dels noms dels dominis, sinó que aquests siguin un recurs públic. Tim Berners-Lee va concloure que el nom o la propietat dels dominis no era el més important ni el més urgent en el procés d'estandardització, sinó que és més important establir estàndards de vídeo, codificació, estàndards oberts de comunicació de dades, accés a dades científiques i clíniques o la propagació d'informació entre països. Anècdotes Tim Berners Lee va declarar a un periodista del New York Times a un congrés sobre tecnologia i programació, que si pogués tornar vint anys enrere en el temps, una de les moltes coses que canviaria seria la doble barra que apareix a l'hora d'escriure un URL. Com ell mateix afirma: Reconeixements El 1999, Time Magazine va incloure Berners-Lee a la llista de les cent persones més influents del . El 2002 és guardonat amb el Premi Príncep d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica. El 2003, va rebre el Premi a la cooperació del Computer History Museum (Museu d'Història de l'ordinador), per les aportacions al desenvolupament de la World Wide Web. El 15 d'abril de 2004, va ser el primer a rebre el Premi de Tecnologia del Mil·lenni de Finlàndia, per la invenció de la World Wide Web. El premi en efectiu, per un valor d'un milió euros, es va adjudicar el 15 de juny, a Hèlsinki, Finlàndia, pel President de la República de Finlàndia, Tarja Halonen. La reina Elisabet II li va concedir el rang de Knight Commander (el segon més alt càrrec de l'Orde de l'Imperi Britànic), com a part dels Honors d'Any Nou de 2004, i es va investir el 16 de juliol de 2004. El 27 de gener de 2005, va ser nomenat millor britànic de 2004, tant pels seus èxits i per mostrar les principals característiques dels britànics «en si mateix, determinació, un agut sentit de l'humor i adaptabilitat», com posat per David Hempleman-Adams, un membre del panell. El 13 de juny de 2007, va rebre l'Orde del Mèrit i és un dels només 24 membres amb vida amb dret a l'ús de les sigles 'OM' darrere del seu nom. L'Orde de Mèrit és considerada com una distinció atorgada pel monarca regnant, i no requereix assessorament ministerial. El 20 de setembre de 2008, va ser guardonat amb el Premi «IEEE/RSE Wolfson James Clerk Maxwell» de l'Institute of Electrical and Electronics Engineers, per la concepció i el desenvolupament del World Wide Web. El 28 d'abril de 2009 va ser elegit membre de l'Acadèmia Nacional de Ciències. 2009: guanya el Premi Webby per la seva trajectòria 2010: la UNESCO li concedeix la Medalla d'Or Niels Bohr 2011: Rep el Premi Mikhaïl Gorbatxov. 2012: Durant la cerimònia inaugural dels Jocs Olímpics d'Estiu de 2012 va fer un cameo dins l'escena d'homenatge a la World Wide Web que formava part del repàs per la història i les aportacions del Regne Unit als canvis socials de la humanitat. 2013: Premi Nacional de Creativitat José María Ricarte de l' Universitat Autònoma de Barcelona. El 4 d'abril de 2017, l'Association for Computing Machinery (ACM) va anunciar que li concedia el premi Turing de 2016. Doctorats Honoris Causa Berners-Lee és doctor Honoris Causa per les següents universitats: Parsons School of Design, Nova York (1995) Southampton University (1995) Essex University (1998) Southern Cross University (1998) Open University (2000) Columbia University (2001) Oxford University (2001) University of Port Elizabeth (2002) Lancaster University (2004) Universitat Oberta de Catalunya (2008) University of Manchester (2008) Universitat Politècnica de Madrid (2009) Université de Liège (2009) Vrije Universiteit Amsterdam (2009) Harvard University (2011) Publicacions Berners-Lee ha publicat articles científics a les revistes més prestigioses com Nature o Scientific American. Destaquen dos llibres: Vegeu també Web semàntic, el seu projecte actual Neutralitat de la xarxa Vinton Cerf Referències Bibliografia Enllaços externs http://identi.ca/timbl : Identi.ca de Tim Berners-Lee. Informàtics londinencs Professors de l'Institut de Tecnologia de Massachusetts Membres de l'Orde del Mèrit Cavallers Comandants de l'Orde de l'Imperi Britànic Membres de la Royal Society Alumnes de la Universitat d'Oxford Persones vinculades amb el CERN Premis Príncep d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica Doctors honoris causa per la Universitat Oberta de Catalunya Premiats amb el Premi Turing Alumnes de The Queen's College (Oxford) Alumnes de l'Emanuel School Doctors honoris causa per la Universitat Harvard Oficials de l'Orde de l'Imperi Britànic Doctors honoris causa per la Universitat Yale Científics londinencs Premis Salvà i Campillo de la Nit de les Telecomunicacions i la Informàtica