text: Un antibiòtic és una substància química capaç, a baixes concentracions, d'inhibir el creixement d'altres microorganismes o d'eliminar-los. Generalment, els antibiòtics actuen sobre bacteris, o fins i tot sobre cèl·lules d'individus pluricel·lulars, animals o vegetals, provocant alteracions de: la paret cel·lular, la membrana protoplasmàtica, la síntesi proteica o del metabolisme dels àcids nucleics. Els antibiòtics resulten més o menys tòxics per a les cèl·lules humanes o d'organismes superiors. Aquesta toxicitat oscil·la entre valors elevadíssims (actinomicina) i valors ínfims (penicil·lina). Els antibiòtics de toxicitat baixa, i fins als de toxicitat mitjana, poden ser emprats en la terapèutica de moltes malalties causades per microorganismes (eubacteris especialment). En cada cas, però, cal tenir present el marge de toxicitat, i veure fins a quin punt els avantatges aconseguits amb el tractament a base d'antibiòtics compensen o superen les alteracions produïdes per aquests. Normalment, i dins uns límits raonables, el balanç és positiu a favor dels antibiòtics. Es parla d'antibiòtics amb acció bacteriostàtica si es limiten a inhibir el creixement dels bacteris, o bactericida, si arriben a destruir-los. En realitat, però, que l'acció sigui bacteriostàtica o bactericida depèn sovint més de la dosi que no pas de l'antibiòtic emprat. Segons l'eficàcia d'un antibiòtic enfront de diversos microorganismes, se li pot atribuir un espectre d'acció més o menys ampli. Els antibiòtics, evidentment, han revolucionat la terapèutica d'un gran nombre de malalties. Es pot dir que totes les malalties d'etiologia bacteriana resten incloses dins les possibilitats terapèutiques d'un antibiòtic o altre, i només algunes d'origen víric o fúngic en són del tot indiferents. La medicina i la veterinària consumeixen la major part dels antibiòtics que actualment són produïts. Els primers antibiòtics utilitzats eren produïts per microorganismes com a resultant d'una biosíntesi específica. A hores d'ara la majoria dels antibiòtics són producte de síntesi i, constantment, se n'obtenen de nous amb la finalitat d'assolir un efecte antiinfecciós més eficaç i per tal d'eliminar tant com es pugui els efectes secundaris i tòxics. Actualment és habitual la síntesi d'anàlegs de productes bioquímics com els aminoàcids que els microorganismes confonguin a l'hora de sintetitzar de manera que només generin proteïnes inviables que els porti cap a la mort. La importància creixent de la lluita contra la infecció fa que actualment s'agrupin sota el nom d'agents antiinfecciosos els antibiòtics, naturals o de síntesi, i els quimioteràpics o altres substàncies d'utilitat contra qualsevol germen infecciós (eubacteri, virus, fong o paràsit). Amb això, ha sorgit el concepte d'antibioteràpia o, més pròpiament, terapèutica antiinfecciosa, que aplega les característiques i els problemes que comporta el tractament dels estats infecciosos. Història El primer antibiòtic descobert per l'home va ser la penicil·lina. El 1928 Alexander Fleming estava cultivant un bacteri (Staphylococcus aureus) en un plat d'Agar, el qual va ser contaminat accidentalment per fongs. En obeservar-lo va advertir que el medi de cultiu al voltant de la floridura estava lliure d'eubacteris. Prèviament havia treballat en les propietats antieubacterianes del lisozim, i per això va poder fer una interpretació correcta del que va veure: que el fong estava segregant alguna cosa que inhibia el creixement del bacteri. Encara que no va poder purificar el material obtingut (l'anell principal de la molècula no era estable enfront dels mètodes de purificació que va utilitzar), va informar del descobriment en la literatura científica. Pel fet que el fong era del gènere Penicillium, va denominar al producte penicil·lina. A causa de la necessitat imperiosa de tractar les infeccions provocades per ferides durant la Segona Guerra Mundial, es van invertir molts recursos a investigar i purificar la penicil·lina, i un equip liderat per Howard Florey va tenir èxit a produir grans quantitats del principi actiu pur. Molt aviat es va generalitzar l'ús dels antibiòtics. El descobriment dels antibiòtics, així com de l'anestèsia i l'adopció de pràctiques higièniques pel personal sanitari (per exemple, la rentada de mans i utilització d'instruments estèrils) va revolucionar la sanitat i s'ha arribat a dir que és el gran avanç en matèria de salut des de l'adopció de la desinfecció. Sovint es denomina als antibiòtics com a «bales màgiques», degut al que fan blanc en els microorganismes sense perjudicar l'hoste. Paral·lelament al descobriment de nous antibiòtics, han anat apareixent resistències per part dels microbis patògens, com per exemple les beta-lactamases, fet que obliga a la recerca constant de noves formes antibiòtiques. Aviat es va començar a fer síntesi química d'antibiòtics, fent modificacions a les estructures naturals conegudes. Actualment, davant la gran quantitat de resistències, es tendeix a buscar noves espècies bacterianes que tinguin noves formes d'antibiòtics no coneguts. Mecanisme d'acció Com que els antibiòtics tenen efectes sobre una diversitat d'eubacteris, els seus mecanismes d'acció difereixen basat en les característiques vitals de cada organisme diana i que, generalment, són objectius que no existeixen en les cèl·lules de mamífers. Paret cel·lular Alguns antibiòtics exerceixen la seva funció en regions i orgànuls intracel·lulars, per la qual cosa són ineficaços en bacteris que continguin una paret cel·lular, a menys que s'aconsegueixi inhibir la síntesi d'aquesta estructura exterior, present en molts bacteris, però no en animals. Molts antibiòtics van dirigits a bloquejar la síntesi, exportació, organització o formació de la paret cel·lular, específicament els enllaços creuats del peptidoglicà, el principal component de la paret cel·lular, sense interferir amb els components intracel·lulars. Això permet modificar la composició intracel·lular del microorganisme per mitjà de la pressió osmòtica. Com la maquinària intracel·lular roman intacta, això augmenta la pressió interna sobre la membrana fins al punt en què aquesta cedeix, el contingut cel·lular s'allibera a l'exterior, i l'eubacteri mor. També permeten l'entrada d'altres agents antimicrobians que no poden travessar la paret cel·lular. Alguns exemples clàssics són: La bacitracina: inhibeix al transportador lipídic del peptidoglucà cap a l'exterior de la cèl·lula. La penicil·lina: inhibeix la transpeptidació, una reacció en la qual es produeixen els enllaços creuats de la paret cel·lular. Les cefalosporines: molècules que inhibeixen les proteïnes que sintetitzen la paret cel·lular. Membrana cel·lular Certs antibiòtics poden lesionar directament o indirecta-al inhibir la síntesi dels constituents-la integritat de la membrana cel·lular dels bacteris i de certs fongs. Les polimixines, per exemple, són antibiòtics que actuen com a surfactant o detergent que reacciona amb els lípids de la membrana cel·lular dels bacteris. Això destrueix la integritat de la permeabilitat de la membrana, els elements hidrosolubles i alguns que són tòxics pel germen, poden així entrar sense restricció a l'interior cel·lular. La gramicidina a manera porus o canals en les bicapes lipídiques. Acció sobre l'ADN Alguns antibiòtics actuen bloquejant la síntesi de l'ADN, ARN, ribosomes, àcids nucleics o els enzims que participen en la síntesi de les proteïnes, resultant en proteïnes defectuoses. La mitomicina és un compost amb estructura asimètrica i que es fixa a les hèlixs l'ADN i inhibeix o bloqueja l'expressió de l'enzim ADN polimerasa i, per tant, la replicació de l'ADN i l'acoblament de les proteïnes. L'actinomicina, per la seva banda, exerceix el seu mecanisme en la mateixa manera que la mitomicina, només que és una molècula simètrica. Les sulfamides són anàlegs estructurals de molècules biològiques i tenen semblant a les molècules normalment utilitzades per la cèl·lula diana. En fer ús d'aquestes molècules farmacològiques, les vies metabòliques del microorganisme són bloquejades, provocant una inhibició en la producció de bases nitrogenades i, eventualment, la mort cel·lular. Les quinolones i fluoroquinolones actuen sobre els enzims bacterians girasa i topoisomerasa d'ADN, responsables de la topologia dels cromosomes, alterant el control cel·lular sobre la replicació bacteriana i produint alteracions en la lectura del missatge genètic. Acció sobre els ribosomes Aproximadament la meitat dels antibiòtics actuen per inhibició dels ribosomes bacterians, els orgànuls responsables de la síntesi de proteïnes i que són diferents en composició dels ribosomes en mamífers. Alguns exemples inclouen els aminoglucòsids (s'uneixen de manera irreversible a la subunitat 30S del ribosoma), les tetraciclines (bloquegen la unió del Arnt aminoacil al complex ARNm-ribosoma), eritromicina (es fixen de manera específica a la porció 50S dels ribosomes bacterians) i la doxiciclina. Classes Existeixen diverses classes d'antibiòtics i antieubacterians sintètics d'ús comú avui dia. Grosso modo, els antibiòtics poden ser classificats en bactericides o bacteriostàtics, depenent si el fàrmac directament causa la mort de l'eubacteri o si només inhibeix la seva replicació, respectivament. A la pràctica, aquesta classificació es basa en el comportament de l'antibiòtic en el laboratori i en ambdós casos es pot posar fi a una infecció. Segons la relació que hi ha entre l'activitat i la concentració, els antibiòtics poden classificar-se en tres categories: acció bactericida poc relacionada amb la concentració: beta-lactàmics i glicopèptids acció bactericida que depèn de la concentració: aminoglicòsids i fluoroquinolones els que es comporten com a bacteriostàtics: macròlids, tetraciclines i cloramfenicol Associació d'antibiòtics Normalment és preferible la monoteràpia, és a dir l'ús d'un únic antibiòtic, ja que així s'evita la toxicitat i disminueix el risc d'aparició de resistències, malgrat tot hi ha casos en què aquests poden aparèixer ràpidament (tuberculosi, lepra) Sinergia o potenciació. L'acció combinada és major que per separat. Ex: bacterida + bactericida (beta-lactàmic + AMG) Addició. L'acció combinada és igual que per separat. Ex: bacteriostàtic + bacteriostàtic (Cotrimoxazol) Antagonisme. L'acció combinada és inferior. Ex: bactericida + bacteriostàtic (beta-lactàmic + tetraciclines) Indiferència. L'acció combinada no és ni més ni menys potent. Abús dels antibiòtics Les formes usuals d'abús dels antibiòtics inclouen la presa d'antibiòtics per a una malaltia no infecciosa o infecció no bacteriana amb febre, en particular l'ús d'antibiòtics durant una infecció vírica, com un refredat o una grip; així com l'administració incompleta de l'antibiòtic, generalment a causa del fet que el pacient se sent millor una vegada que la infecció comença a cedir. Aquestes situacions poden facilitar l'aparició de poblacions bacterianes que desenvolupin resistència antibiòtica. Durant el 2010, l'Índia fou el consumidor mundial més gran d'antibiòtics destinats a salut humana, amb 12,9x109 unitats d'antibiòtic (aproximadament 10,7 unitats per persona). Existeix un debat sobre la conveniència d'incloure els antibiòtics en la dieta dels animals de granja sans. Els opositors d'aquesta pràctica indiquen que condueix a la resistència als antibiòtics, fins i tot en bacteris que infecten els humans, com els gèneres Salmonella, Campylobacter, Escherichia coli, i Enterococcus. La pràctica continua en molts llocs, però, a causa del fet que els antibiòtics en l'alimentació del bestiar proporcionen un augment de pes i perquè té sentit econòmic per a les granges o ranxos individuals. Als Estats Units s'estima que més d'un 70% dels antibiòtics utilitzats en els EUA es donen amb els aliments animals, com en el cas de l'aviram, porcs i bestiar boví. Un estudi d'infeccions del tracte respiratori va trobar que els metges tendeixen a prescriure antibiòtics a pacient que es pensava que requerien el medicament, però, només 1 de cada 4 d'aquests pacients efectivament els ameritaba. [31] Hi ha diferents formes d'intervenir, tant a pacients com als seus metges, amb la finalitat de reduir la prescripció inadequada d'antibiòtics. L'ús excessiu d'antibiòtics de manera profilàctica entre viatgers també pot ser classificat com un ús inadequat d'aquests medicaments. Constitueix un error comú la utilització de la profilaxi per evitar la colonització per qualsevol microorganisme, o tots ells. Producció comercial No va ser fins al 1941 que Florey i Chain van desenvolupar mètodes per a produir penicil·lina comercialment per a ús humà. Ja que la Segona Guerra Mundial estava en ple apogeu, els esforços de producció de penicil·lina s'enfocaven en la distribució entre els soldats aliats. Per raó de què Anglaterra, on treballaven Florey i Chain, havia perdut la capacitat industrial per produir els requeriments de l'antibiòtic, el procés es va traslladar als Estats Units, potser per aquesta raó la indústria farmacèutica va quedar tan radicada a aquest país. Poc abans de la conclusió de la Segona Guerra Mundial, la penicil·lina ja s'havia posat a l'abast comercial del públic en general. Cap a la fi dels anys 1960, els investigadors van descobrir que els bacteris creixien millor a l'espai exterior. En les condicions de l'espai, els microorganismes fins ara avaluats, són capaços de produir més antibiòtics, fins a un 200% més, que les mateixes espècies ho fan en les condicions de la Terra. El nombre d'antibiòtics coneguts ha augmentat des de prop de 500 el 1960 fins a més d'onze mil el 1994, més de la meitat produïdes a partir d'espècies de Streptomyces. Altres microorganismes productors de massives quantitats d'antibiòtics inclouen fongs filamentosos i bacteris Actinomyces diferents de Streptomyces i altres que no són Actinomyces. El 1980, l'antibiòtic més produït era la cefalosporina, seguida de l'ampicil·lina i la tetraciclina, en total s'estimava que la producció mundial d'antibiòtics aquest any superava les 100.000 tones, amb vendes als Estats Units de prop d'1 bilió de dòlars. En el present, el mercat anual mundial està valorat en més de 20.000 milions de dòlars. El cost d'introduir un nou antibiòtic al mercat, des de la seva recerca i desenvolupament, és d'aproximadament 1,2 bilions de dòlars. La producció industrial d'antibiòtics passa per un procés de fermentació en grans calders, en les quals els microorganismes creixen (de 100.000-150.000 litres cadascú) que contenen medi de cultiu líquid. La concentració d'oxigen, la temperatura, el pH i els nivells de nutrients són controlats a un nivell òptim per a cada microorganisme. L'antibiòtic, que és un metabolit del germen, és extret i purificat fins a obtenir un producte cristal·litzat. En alguns casos, es necessiten altres reaccions, com un intercanvi iònic, precipitació, etc. El gènere Streptomyces és un dels organismes més investigats per la recerca de nous antibiòtics, en la qual s'ha manipulat genèticament la maquinària de producció dels ribosomes per produir nous i millors antibiòtics. Detalls Hi ha tres sistemes de producció d'antibiòtics industrials: a partir dels antibiòtics naturals d'organismes vius com per exemple els aminoglicòsids de producció semisintètica: antibiòtics beta-lactàmics, penicil·lines, cefalosporines, carbapenems de producció sintètica: sulfamines, quinolones, oxazolidones La majoria de compostos antibacterians tenen molècules relativament petites de menys de 1000 daltons. Antibiòtics naturals Segons la definició més general (un antibiòtic és una substància química capaç, a baixes concentracions, d'inhibir el creixement d'altres microorganismes o d'eliminar-los) hi ha molts antibiòtics naturals als regnes animal i vegetal. Antibiòtics d'origen animal En els humans Calostre. Saliva. Llàgrimes. Mucositats de les vies respiratòries. Defensina. Gossos La saliva dels gossos conté antibiòtics polipeptídics. Porcs espins Les pues d'algunes espècies de porcs espins estan recobertes d'una cap d'àcids grassos que tenen efectes antibiòtics. Cocodrils La sang dels al·ligàtors conté antibiòtics naturals. Hipopòtams La pell dels hipopòtams segrega un pigment que, a més de protegir-los dels raigs ultraviolats, té efectes bactericides. Dragó de Komodo En el plasma gaudeixen de poderosos compostos bactericides. Abelles Les abelles produeixen dos antibiótics: Mel Àcid gras afegit al menjar de les larves. Tèrmits Antibiòtics d'origen vegetal Vegetals freqüents All, Allium sativum. Ceba, Allium cepa L.. Llimona. El suc de llimona té propietats antibiòtiques. Llimona dolça Vinagre de poma. Vinya Resveratrol Plantes medicinals Hi ha moltes plantes medicinals amb propietats antimicrobianes. La seva aplicació pot fer-se de diverses maneres: en forma de pegat, a partir de l'oli essencial, ... Absenta Arbre del te (Melaleuca alternifolia). Asafètida Espernallac (Santolina chamaecyparissus). Farigola (Thymus vulgaris). El seu oli essencial conté diversos compostos de caràcter antibiòtic: timol, carvacrol, luteolina, linalol. Milfulles o camamilla vera (Achillea millefolium). Pericó o herba de Sant Joan (Hypericum perforatum) Vegeu també Bacteriòfag Bacteriostàtic Bactericida Antibiograma Bacteriocina Referències Enllaços externs


source: wikipedia

text: En física, el terme anihilació s'aplica al procés que succeeix quan una partícula subatòmica col·lideix amb la seva respectiva antipartícula. Al procés desapareixen les dues partícules però com que l'energia i el moment s'han de conservar, la seva massa es transforma en energia que es manifesta com l'emissió de noves partícules i/o radiació. Les antipartícules tenen exactament el mateix nombre quàntic, però oposat, que les partícules, per tant la suma dels nombres quàntics de la parella original és zero. Com que s'ha de complir la conservació de l'energia i del moment, la suma dels nombres quàntics del conjunt de partícules que es produeixi haurà de ser també zero. Els possibles productes de l'anihilació dependran del tipus d'interacció que es pugui produir a partir de les partícules inicials i de la seva cinemàtica. En l'anihilació de matèria amb antimatèria un quark, i un antiquark es poden anihilar en gluons, en fotons, o en bosons W; un electró, i un positró, es poden aniquilar en fotons, o en un bosó Z. Un electró i un positró s'anihilen donant lloc, normalment, a dos fotons gamma de 511 keV cadascun. Vegeu també Antimatèria Antipartícula Física de partícules Referències Enllaços externs Fermilab Matèria i Antimatèria al Big Bang (falla l'enllaç) Física de partícules


text: Lanisotropia és la propietat de variació de les propietats físiques en ser mesurades des de diferents direccions. És la propietat contrària a la isotropia. L'anisotropia es pot definir com la variació d'una determinada propietat física d'un material, com ara l'absorbància, l'índex de refracció o la densitat, quan es mesura al llarg de diferents eixos. Un exemple comú i ben conegut n'és el de les lents polaritzades de les ulleres de sol o el de les pantalles de cristall líquid. La propietat contrària és la isotropia. Anisotropia de sòlids L'anisotropia dels materials és més acusada en els sòlids cristal·lins, en els quals s'evidencia una relació directa amb l'estructura atòmica i molecular del cos en qüestió. Cal assenyalar que els cristalls no són anisotròpics o isotròpics per se, sinó que aquest concepte està en relació amb cada una de les propietats físiques. Hi ha cristalls anisotròpics per a certes propietats, mentre que es comporten isotròpicament per a d'altres, en diferents graus d'anisotropia. Convé no confondre aquest concepte amb el d'heterogeneïtat i homogeneïtat, també relacionats amb la direcció. Un cos és heterogeni respecte certa propietat si el valor d'aquesta varia al llarg d'una direcció, cosa que únicament succeeix en els cristalls en condicions excepcionals. Per exemple, l'atmosfera és heterogènia respecte la velocitat de la llum perquè la densitat de les diverses capes és diferent i, per tant, la llum viatja a velocitats diferents al llarg d'una mateixa direcció. Altres exemples d'anisotropia Conductivitat elèctrica Dilatació tèrmica Policroisme Pleocroisme Radiació de fons de microones Susceptibilitat magnètica Referències Cristal·lografia Òptica


text: En física de partícules, l'antimatèria és l'extensió del concepte d'antipartícula a la matèria. Així, l'antimatèria està composta d'antipartícules, mentre que la matèria ordinària està composta de partícules. S'admet generalment que l'antimatèria està composta de partícules de la mateixa massa i espín que una partícula de matèria, però amb càrrega oposada (simetria C, de càrrega). Per exemple, un antielectró (un electró amb càrrega positiva, també anomenat positró) i un antiprotó (un protó amb càrrega negativa) podrien formar un àtom d'antimatèria o antiàtom d'hidrogen, de la mateixa manera que un electró i un protó formen un àtom d'hidrogen. El contacte de matèria i antimatèria portaria a l'aniquilació de les dues, originant fotons d'alta energia (raigs gamma) i altres parells partícula-antipartícula. Després de l'equació E = mc2 per part d'Albert Einstein (a partir del 1905) i de la formulació (1924) de la identitat ona-partícula per Louis-Victor de Broglie, no es pot fer una distinció clara entre matèria i energia. Malgrat això, se sol considerar que la matèria és qualsevol fermió, és a dir, leptons, o quarks. Els leptons es caracteritzen per complir el principi d'exclusió de Pauli, segons el qual dos fermions idèntics no poden ocupar un estat quàntic, al mateix temps. Mentre que els bosons, que transmeten les forces entre els fermions, i no compleixen l'exclusió de Pauli, és a dir, molts bosons poden estar en un mateix estat quàntic a un temps, es consideren energia. L'equació de Dirac, una equació de la teoria dels camps quàntics, fou descoberta per Paul Dirac el 1928. Aquesta equació descriu les partícules d'espín 1⁄2, com l'electró. Completament coherent amb la mecànica quàntica, i àmpliament compatible amb la teoria de la relativitat especial, presenta unes solucions per a la natura de l'espín de les partícules, i l'existència d'antipartícules. Encara que originalment va ser formulada per a l'electró, aquesta equació també es pot aplicar a altres partícules d'espín 1⁄2, com el neutrí, el protó, i el neutró. Dirac trobà la vertadera forma de l'equació: E = mc2 És a dir: E2 = p2c2+m2c4 en què E és l'energia, p és la quantitat de moviment, m és la massa, i c és una constant equivalent a la velocitat de la llum. La solució d'aquesta equació dona dues solucions: l'una corresponent a l'energia positiva, i una altra a la negativa. Aquesta teoria és completament coherent amb allò que ha estat observat al laboratori; de fet, el positró va ser descobert experimentalment per Carl Anderson el 1932. El 1996, al CERN es va aconseguir de formar un antiàtom d'antidrogen de vida molt curta compost per un antiprotó i un positró. Notació En física, es fa servir una barra horitzontal o màcron per a diferenciar les partícules de les antipartícules: per exemple protó p i antiprotó p. Per als àtoms d'antimatèria, s'empra la mateixa notació: per exemple, si l'hidrogen s'escriu H, l'antihidrogen serà H. També s'utilitza la diferència de càrrega elèctrica entre ambdues partícules: per exemple, electró e− i positró e+ Ubicació de l'antimatèria Les hipòtesis científiques acceptades afirmen que en l'origen de l'Univers hi havia matèria i antimatèria en iguals proporcions. Però la matèria i l'antimatèria s'aniquilen mútuament, donant com a resultat energia pura, i no obstant això, l'Univers que observem està compost únicament per matèria. Es desconeixen els motius pels quals no s'han trobat grans estructures d'antimatèria en l'Univers. En física, el procés pel qual la quantitat de matèria va superar la d'antimatèria es denomina bariogènesi, i considera tres possibilitats: Petit excés de matèria després del big bang: especula amb el fet que la matèria que forma actualment l'Univers podria ser el resultat d'una lleugera asimetria en les proporcions inicials d'ambdues. S'ha calculat que la diferència inicial entre matèria i antimatèria va haver de ser tan insignificant com d'una partícula més de matèria per cada deu mil milions de parelles partícula-antipartícula. Asimetria CP: el 1967, Andrei Sàkharov va postular per primera vegada que les partícules i les antipartícules no tenien propietats exactament iguals osimètriques, una discussió anomenada la violació CP. Un recent experiment en l'accelerador KEK del Japó suggereix que aquesta hipòtesi pot ser certa, i que per tant no és necessari un excés de matèria en el big bang: simplement les lleis físiques que regeixen l'Univers afavoreixen la supervivència de la matèria per sobre de l'antimatèria. En aquest mateix sentit, també s'ha suggerit que potser la matèria fosca sigui la causant de la bariogènesi en interaccionar de diferent manera amb la matèria o amb l'antimatèria. Existència de galàxies d'antimatèria lligades per antigravetat: molt pocs científics confien en aquesta possibilitat, però encara no ha pogut ser completament descartada. Aquesta tercera opció planteja la hipòtesi que pugui haver regions de l'Univers compostes d'antimatèria. Fins a la data, no hi ha manera de distingir entre matèria i antimatèria a llargues distàncies, ja que el seu comportament i propietats són indistingibles. Hi ha arguments per a creure que aquesta tercera opció és molt improbable: l'antimatèria en forma d'antipartícules es crea constantment en l'Univers en les col·lisions de partícules d'alta energia, com per exemple amb els raigs còsmics. No obstant això, aquests són successos massa aïllats perquè aquestes antipartícules puguin arribar a trobar-se i combinar-se. La NASA ha enviat la sonda AMS (Alpha Magnetic Spectrometer) per buscar rastres d'antimatèria més complexa, que poguessin indicar que encara existeix antimatèria en l'Univers. No obstant això, els experiments no n'han detectat res fins ara. L'agost del 2011, es va publicar que s'havien trobat proves de l'existència d'un cinturó d'antimatèria al voltant de la Terra. Història L'equació de Dirac, formulada per Paul Dirac el 1928, va predir l'existència d'antipartícules a més de les partícules de matèria ordinàries. Des de llavors, s'han anat detectant experimentalment moltes d'aquestes antipartícules: Carl David Anderson, al Caltech, va descobrir el positró el 1932. Vint anys després, el 1955, Emilio Segrè i Owen Chamberlain, a la Universitat de Berkeley, l'antiprotó i antineutró. Però la primera vegada que es va poder parlar pròpiament d'antimatèria, és a dir, de "matèria" composta per antipartícules, va ser el 1965, quan dos equips van aconseguir crear un antideuteró, una antipartícula composta per un antiprotó i un antineutró. L'antipartícula va ser aconseguida en l'Accelerador Protó Sincrotró del CERN, a càrrec d'Antonino Zichichi, i paral·lelament per Leon Lederman, en l'accelerador AGS (Alternating Gradient Synchrotron) del Laboratori Nacional de Brookhaven, a Nova York. El 1995, el CERN va anunciar la creació de nou àtoms d'antihidrogen en l'experiment PS210, liderat per Walter Oelert i Mario Macri, i el Fermilab va confirmar el fet, anunciant poc després la creació, al seu torn, de 100 àtoms d'antihidrogen. F. J Hartmann, de la Universitat Tècnica de Múnic, i un equip d'investigadors japonesos van informar de la creació d'un àtom compost de matèria i antimatèria anomenat heli antiprotó. Aquest àtom constava de dos protons, dos neutrons, un electró i un antiprotó en lloc del segon electró. L'àtom va sobreviure 15 milionèsimes de segon. El 17 de novembre 2010, els científics del CERN van aconseguir crear 38 àtoms d'antihidrogen, i pogueren preservar-los aproximadament en un sisè de segon (172 ms). Això forma part del projecte ALPHA que inclou físics de la Universitat de Califòrnia, de la Universitat de Berkeley i del Lawrence Berkeley National Laboratory. L'equip de científics va demostrar que, entre 10 milions d'antiprotons i 700 milions de positrons, es van aconseguir formar 38 àtoms estables d'antihidrogen, els quals, van durar al voltant de dues dècimes de segon cada un. Al començament del 2011, el projecte ALPHA va aconseguir crear més de 300 àtoms d'antihidrogen i emmagatzemar-los durant 1.000 segons (16 minuts i 40 segons), superant en 4 ordres de magnitud el límit previ. El 14 de desembre del 2009, científics de la NASA amb l'ajuda del telescopi espacial de raigs gamma Fermi, van descobrir raigs d'antimatèria produïts sobre tempestes elèctriques. El fenomen és causat per ràfegues de raigs gamma terrestres (TGF) generades a l'interior de les tempestes elèctriques i associats directament amb els llampecs. Producció i cost de l'antimatèria L'antimatèria és la substància més cara del món, amb un cost estimat d'uns 60.000 milions d'USD el mil·ligram. La producció d'antimatèria, a més de consumir grans quantitats d'energia, és molt poc eficient, igual que la seva capacitat de ser emmagatzemada, que ronda l'1% de les partícules creades. A més, pel fet que l'antimatèria s'aniquila al contacte amb la matèria, les condicions d'emmagatzematge -confinament mitjançant camps electromagnètics- tenen igualment un cost elevat. Una altra estimació del seu cost la va donar el CERN, quan va dir que havia costat alguns centenars de milions de francs suïssos la producció d'una mil milionèsima de gram. A causa d'això, alguns estudis de la NASA plantegen recollir l'antimatèria que es genera de manera natural en els cinturons de Van Allen de la Terra mitjançant camps magnètics, o fins i tot l'exstent als cinturons dels grans planetes gasosos com Júpiter. També es treballa per millorar la tecnologia d'emmagatzematge d'antimatèria. El Dr. Masaki Hori ha anunciat un mètode de confinament d'antiprotons per radiofreqüència, cosa que segons les seves paraules podria reduir el contenidor a la grandària d'una paperera. La doctora Hui Chen, del Lawrence Livermore National Laboratory dels Estats Units, va anunciar que el novembre del 2008 ella i el seu equip havien creat positrons en fer incidir un breu però intens pols làser a través d'una làmina d'or blanc de pocs mil·límetres de gruix. Això hauria ionitzat al material i accelerat els seus electrons. Els electrons accelerats van emetre femtoamperes d'energia, que en decaure originaren partícules materials, donant també com a resultat positrons. Aplicacions Tot i que l'antimatèria està lluny de ser considerada una opció pel seu cost aclaparador i les dificultats tecnològiques inherents a la seva manipulació, les antipartícules sí que estan trobant usos pràctics: la tomografia per emissió de positrons és ja una realitat. També s'investiga el seu ús en teràpies contra el càncer, ja que un estudi del CERN ha descobert que els antiprotons són quatre vegades més efectius que els protons en la destrucció de teixit cancerós. Però l'interès per l'antimatèria se centra en les seves aplicacions com a combustible, ja que l'anihilació d'una partícula amb una antipartícula genera energia pura segons l'equació d'Einstein E = mc2. L'energia generada per quilo (9 × 1016 J / kg), és unes deu mil milions de vegades més gran que la generada per reaccions químiques i deu mil vegades més gran que l'energia nuclear de fissió. Per exemple, s'estima que només serien necessaris 10 mg d'antimatèria per propulsar una nau a Mart. No obstant això, cal indicar que aquestes xifres no tenen en compte que aproximadament el 50% de l'energia es dissipa en forma d'emissió de neutrins, de manera que en la pràctica caldria reduir les xifres de rendiment a la meitat. Antigravetat Encara no es coneix el comportament de les antipartícules en un camp gravitatori: això es podria observar comprovant si un feix horitzontal de positrons o d'antiprotons provinents d'un accelerador es corba cap amunt o cap avall en el camp gravitatori de la Terra, però aquestes partícules produïdes per col·lisions es desplacen a velocitats properes a la de la llum en el buit, de manera que la curvatura a observar estaria en l'ordre d'un diàmetre nuclear per quilòmetre de longitud del feix (0,0000000000001 cm), i per ara no és possible medir corbes tan petites. Si les antipartícules o l'antimatèria es moguessin en sentit invers a la matèria comuna en un camp gravitatori, es tiraria per terra el principi d'equivalència i amb aquest la teoria general de la relativitat, encara que no altres teories relativistes de la gravitació. Antimatèria en la ciència-ficció La capacitat energètica de l'antimatèria, unida a l'exotisme del seu concepte, l'ha convertida en un referent en obres futuristes o de ciència-ficció, tant en combustibles com armaments. Recentment, a més, s'ha especulat amb el perill dels acceleradors de partícules com a mètode de generar antimatèria, pel seu possible robatori amb fins terroristes en el llibre Àngels i dimonis de Dan Brown. La nau probablement més popular que utilitza antimatèria com a combustible sigui l'Enterprise (Star Trek). L'antimatèria també figura com un component important a les obres de l’escriptor xinès de ciència-ficció Cixin Liu, en especial a la seva obra del 2010 白垩纪往事 (Passat Cretaci, traduïda internacionalment com a Sobre formigues i dinosaures). A L'eternauta: El retorn, les "piles d'antimatèria" són un combustible valuós, que suposadament pot servir per a viatges en el temps. A les pel·lícules de Predator, es creu que el braçalet que usen per a l'autodestrucció provoca una explosió d'antimatèria. Referències Enllaços externs Què coi és l'antimatèria Atrapen l'antimatèria que movia la nau de Star Trek Antimatèria


text: L'astrofísica és la branca de la física que estudia l'Univers i els cossos que conté, com ara els estels i les reaccions nuclears que es produeixen al seu interior, les galàxies, els forats negres, els púlsars, les estrelles de neutrons i el medi interestel·lar en general. La cosmologia és astrofísica teòrica a gran escala. Història Si bé els grans avanços de l'astrofísica s'han produït en l'època contemporània, no podem rebutjar els primers limitats descobriments dels autors clàssics com Èudox de Cnidos, Hiparc i Ptolemeu. Aquests astrònoms es decantaren pel geocentrisme. S'hauria d'esperar al per trobar un astrònom que posi en qüestió el sistema geocèntric de Ptolemeu. I aquest va ser Copèrnic (Nikolaj Kopernik), astrònom polonès nat el 19 de febrer del 1473 a Torun, Polònia. Entre altres matèries, estudià astronomia a Bolònia amb Domenico Maria Novara. Novara és un dels primers científics que posa en qüestió el sistema geocèntric de Ptolemeu. L'interès de Copèrnic per la geografia i l'astronomia fou estimulat pel seu professor. Ells dos observaren nombroses ocultacions: eclipsis de lluna, així com l'ocultació de l'estel Aldebaran el 9 de març del 1497 a Bolònia. Tornà a Polònia i construí un observatori a Frauenburg (avui Frombork), on fa les seves recerques d'astronomia. Durant set anys escriu Hypothesibus Motuum Coelistium a se Contitutis Commentariolus (conegut amb el títol de Commentariolus), curt tractat d'astronomia, que acaba el 1515, i que no serà publicat fins al . És en aquesta obra en què anuncia els seus principis de l'astronomia heliocèntrica, que revolucionarà la comunitat científica del seu temps. Escriu l'obra De Revolutionibus Orbium Coelestium, acabada el 1530. Aquesta obra magistral, de la qual va sorgir el pensament cientific modern i la imatge de l'Univers més acceptada fins al principi del , no serà publicada fins al 24 de maig del 1543, poc abans de la seva mort, per un impressor de Nuremberg. El sistema de Copèrnic descansa sobre l'observació que la Terra volta a l'entorn seu, una volta cada dia, la qual cosa explica el moviment diürn de l'esfera celeste. Postula, igualment, que la Terra fa una volta al Sol (heliocentrisme) cada any. Afirma també que els altres planetes fan el mateix a l'entorn del Sol. Copèrnic avança igualment que la Terra oscil·la sobre el seu eix, la qual cosa explicaria la precessió. La teoria de Copèrnic ataca la de Ptolemeu, i la cosmologia, la física, fins i tot la filosofia d'Aristòtil. Copèrnic conserva, de tota manera, alguns elements de l'antic sistema. La idea de les esferes sòlides, o l'esfera dels fixos. El nou sistema proposat per Copèrnic té certs avantatges sobre el del seu predecessor. Explica, entre d'altres, el moviment diari del Sol i dels estels per la rotació terrestre. També explica el moviment del Sol durant l'any. Igualment explica el moviment retrògrad dels planetes exteriors, (Mart, Júpiter i Saturn). La seva teoria pren en compte també els planetes interiors (Venus i Mercuri). Copèrnic avança també una teoria sobre l'ordre dels planetes, les seves distàncies, i, per consegüent, el període de revolució. Copèrnic contradiu Ptolemeu dient que com més gran és l'òrbita d'un planeta, més gran és el temps que caldrà perquè faça una revolució completa al Sol. Teoria que serà aprofundida, més tard, per Isaac Newton, en els Principia Mathematica, obra publicada el 1687. A la meitat del , les teories de Copèrnic, estaven lluny de tenir una ràpida difusió. El primer filòsof que s'hi adherí fou Giordano Bruno, el qual obtingué d'aquestes teories un conjunt de conseqüències que, des del punt de vista de la cosmologia del , són extremadament clarividents. Giordano Bruno, que no era estrictament un astrònom, sinó un filòsof, fou l'únic que acceptà les tesis copernicanes a la segona meitat del . En les seves obres, publicades entre els anys 1584 i 1591, s'hi mostrava entusiasmat. Bruno mantenia la idea que, si es restituïa a la Terra el moviment de rotació, el moviment diürn estel·lar esdevenia una il·lusió, i ja no hi havia cap motiu per a pensar que els estels equidistaven del centre, ni que la regió estel·lar fos finita. Thomas Digges ja havia arribat a aquesta conclusió el 1576. Però, segons ell, la regió estel·lar infinita era la llar de Déu, els àngels i els benaventurats. El 1584, Bruno publicà dos importants diàlegs filosòfics en els quals elimina les esferes planetàries abans que ho fessin Christoph Rothmann, el 1586, i després Tycho Brahe, el 1587. Concep la idea d'un cel fluid, ple d'una substància (aire pur, èter, o spiritus) que no oposa resistència al moviment dels astres, que es mouen per propi impuls. Abandona la idea de jerarquia dins l'Univers. La Terra és un astre més. Bruno afirma també que l'Univers és homogeni, ple dels quatre elements (aigua, terra, foc i aire), que componen també els astres, i sotmesa la matèria a una única llei universal i necessària. Però, si no hi ha diferències entre els astres, i entre la Terra i el cel, entre el Sol i els estels, això implica que el Sol és un estel més, i els estels són sols. Si l'Univers és homogeni, com diu Bruno, els altres estels també tenen planetes. Així l'Univers esdevé homogeni, i infinit, tant en l'espai com en el temps. El conjunt format pel Sol i els planetes és la unitat fonamental de l'Univers infinit. Segons Bruno, la potència infinita d'un Déu infinit crea necessàriament un Univers infinit, format per un nombre infinit de sistemes solars, separats per vastes regions plenes d'èter, perquè l'espai buit no existeix. Bruno no arribà al concepte de galàxia. Els cometes són part del synodus ex mundis, astres, i no -com sostenien altres autors- criatures efímeres, instruments divins, nuncis de la providència. El cometa és un món, és a dir, un astre permanent, format pels quatre elements. La seva concepció cosmològica està marcada per la infinitud, l'homogeneïtat, i la isotropia. La unitat és el sistema planetari. La matèria està unida a un principi actiu animista, i intel·ligent, d'estructura discontínua, feta d'àtoms. Amb aquesta perspectiva materialista i animista, infinitista i atomista, Giordano Bruno anticipa les notes essencials de la cosmologia del . Es pot dir que la mecànica i l'astrofísica, tal com les entenem avui, comencen amb Galileu. Amb les seves investigacions neix un corpus de teories que coneixem com a física clàssica. El 1581, Galileu entra a la Universitat de Pisa per estudiar medicina, però acaba interessant-se per les matemàtiques. Demostra que Aristòtil estava equivocat en suposar que la rapidesa de caiguda dels cossos és proporcional al seu pes. Per demostrar-ho, mesura el temps de caiguda de pesos llençats des de la torre inclinada de Pisa; descobreix l'isocronisme del pèndol observant les oscil·lacions d'un candeler a la catedral. El 1592, Galileu esdevé professor de matemàtiques a la Universitat de Pàdua, on restà 18 anys. Construí un aparell de mesura, el sextant, treballà en una explicació de les marees basada en les teories copernicanes, i escrigué un tractat de mecànica mostrant que les màquines no creen energia, però la transformen. El 1604, a causa de l'aparició d'una nova, Galileu disputa amb els filòsofs que sostenien la tesi d'Aristòtil sobre la immutabilitat del cel. Kepler postula (1609) la seva primera, i segona llei. La primera diu: l'òrbita d'un planeta a l'entorn d'un estel és una el·lipse, amb l'estel en un dels focus. La segona: una línia que va d'un planeta al seu estel escombra àrees iguals, durant intervals iguals de temps. Poc temps després, enuncia la tercera llei (1618): el quadrat del període sideral d'un planeta orbitant és directament proporcional al cub del semieix major de la seva òrbita. Per un altre costat, Galileu, el 1609, ja té un nou telescopi holandès, al qual aplica els seus descobriments científics, i comença a construir els seus propis telescopis totalment diferents dels dels Països Baixos. Al final del 1609, Galileu tenia un telescopi de 20 augments, que li permetia estudiar els cràters de la Lluna i distingir els estels de la Via Làctia. Descobreix quatre satèl·lits de Júpiter. Publica els seus descobriments el 1610, cosa que provocà grans controvèrsies perquè els altres científics no disposen de telescopis que puguen confirmar les seves observacions. Sir Isaac Newton, nat el 25 de desembre del 1642, i mort el 20 de març del 1727, va ser un alquimista, matemàtic, científic, i filòsof, que publicà Philosophiae Naturalis Principia Mathematica (1687), en què descriu la gravitació universal i les tres lleis del moviment (lleis de la inèrcia), base de la mecànica clàssica. Newton fou el primer que demostrà que les lleis naturals governaven els moviments de la Terra i del cel. Newton també creà un model matemàtic per a les lleis de Kepler del moviment dels planetes. Volia també ampliar les seves lleis argumentant que les òrbites (com les dels estels amb cua) no eren solament el·líptiques; sinó que també podien ser hiperbòliques i parabòliques. Newton també demostrà que la llum blanca estava composta d'una mescla dels altres colors. Són també notables els seus arguments a favor que la llum està composta de partícules. Laplace creia en el determinisme, segons el qual el món està governat per lleis matemàtiques immutables. Segons aquesta hipòtesi, si un ésser conegués la posició de totes les partícules de l'Univers, i les forces que les mouen, podria conèixer tant el passat com el futur. Amb les primeres dècades del , arribà l'època daurada de l'astronomia; fa un segle, hom pensava que l'Univers es limitava a la Via Làctia. Es creia que hi havia, potser, uns mil milions d'estels, i entre aquests estels unes taques borroses que pareixien estels emergents, o tal vegada moribunds. Edwin Hubble i d'altres demostraren que moltes d'aquestes taques eren vertaderes galàxies. En efecte, l'abril del 1920, un viu debat enfrontà els estatunidencs Harlow Shapley, i Heber Doust Curtis. Hubble ho resolgué tres anys més tard, quan demostrà l'existència de galàxies exteriors a la nostra. L'astrofísica moderna està basada en els següents pilars: els descobriments de la mecànica clàssica, que donen resultats acurats per explicar algunes observacions astronòmiques; la teoria de la relativitat general, publicada el 1916; la llei de Hubble-Lemaître, publicada el 1927 i 1929, que relaciona la distància d'una galàxia amb el desplaçament cap al roig del seu espectre; i el model estàndard de física de partícules, que si bé es basa en descobriments fets des de finals del , fou formulat com el coneixem actualment a la dècada del 1970; i la teoria quàntica de camps relativista per a sistemes que es mouen a gran velocitat, prop de la velocitat de la llum, i en els quals intervé la mecànica quàntica. Referències


text: L'ainu () (Ainu: , Aynu itak; japonès: Ainu-go) és una llengua aïllada (única supervivent del grup de llengües ainu) parlada pels membres del grup ètnic dels ainus a l'illa de Hokkaidō (Ainu Mosir en ainu), al nord del Japó. Domini lingüistic, història i sociolingüística Hi ha indicis toponímics d'antiga presència ainu al nord de l'illa japonesa de Honshu. Fins a mitjan , les llengües ainu, a més de Hokkaido, també es parlaven en diversos territoris que actualment formen part de la Federació Russa: a la meitat sud de l'illa de Sakhalín a les illes Kurils. al sud de Kamtxatka, com a resultat de l'establiment d'una petita comunitat ainu de les Kurils, que el 1877 optà per Rússia enfront del Japó (arran que el tractat de Sant Petersburg de 1875 atribuí tot l'arxipèlag al Japó). En 1945-1947 l'estalinisme deportà la gran majoria d'ainus de Sakhalín i de les Kurils cap al Japó, juntament amb els japonesos que s'hi havien establert. Avui dia, els ainu escadussers de totes aqueixes regions són russòfons, Kamtxatka inclosa (per exemple, el darrer parlant de la variant d'ainu de Sakhalín morí a Hokkaido el 1994). Tot i així, uns centenars de persones es reivindiquen d'ètnia ainu, si bé l'Estat refusa de reconèixer-los perquè d'ençà 1979 considera extingida l'ètnia. Sols la variant de Hokkaidō sobreviu, tot i que és ara mateix una llengua moribunda que ha estat en perill durant com a mínim les passades poques dècades. La major part dels 25.000-200,000 ainu ètnics del Japó parlen sols japonès en l'actualitat, i la majoria amaguen el seu origen, per por de discriminacions. A la ciutat de Nibutani (part de Biratori, a Hokkaidō), on viuen molts dels parlants nadius que resten, hi ha 100 parlants, dels quals sols 15 usaven la llengua diàriament a finals dels anys 1980. Segons càlculs de 2011 hi havia a Hokkaido unes trenta mil persones que s'identificaven com a ainu, de les quals 304 entenien la llengua i quinze n'eren parlants actius (però, probablement, no transmissors). Tot plegat és conseqüència directa de la política de japonització exercida sistemàticament per tots els règims japonesos, almenys des d'inicis del , i codificada en la llei de "protecció dels ex-aborígens" de 1899. No fou fins al 1997 que el Japó engegà un procés de reconeixement relatiu dels ainu. Hi ha actualment un moviment actiu que prova de fer reviscolar la llengua, principalment a Hokkaidō però també a altres llocs, amb la intenció de revertir un descens de segles en el nombre de parlants. Açò ha conduït a un augment en la quantitat de persones que l'aprenen com a segona llengua, especialment a la regió de Hokkaidō. Tot açò es deu en gran part als esforços pioners d'un folklorista ainu dels últims temps, de nom Shigeru Kayano, que era un parlant nadiu de la llengua. Tradicionalment, l'ainu no s'escrivia. Les històries passaven oralment d'unes persones a altres. El relat més conegut d'aquesta cultura és el de Yukar, que explica la vida d'un heroi que fa servir els seus poders màgics. A causa de la poca quantitat de persones que encara parlen la llengua, se n'han començat a recollir per escrit els contes i històries. Fonologia Les síl·labes a són del tipus CV(C) (és a dir, tenen un començ de síl·laba obligatori i una coda de síl·laba opcional) i hi ha pocs conglomerats consonàntics. Vocals Hi ha 5 sons vocàlics en ainu: Consonants Les consonants oclusives poden ser sonores entre vocals i després de nasals. Tant com es realitzen com , i esdevé abans de i a final de síl·laba. Hi ha un poc de variació entre dialectes; al dialecte de Sakhalín, els finals sil·làbics , , , varen sofrir lenició i es varen 'mesclar' donant . Després de , aquesta es pronuncia . Una parada glotal s'insereix freqüentment al començ de les paraules, precedint una vocal tònica, però no és fonèmica. Hi ha un sistema de tons. L'accentuació de paraules específiques varia un poc entre dialectes. Generalment, les paraules que inclouen afixes tenen un cop tònic alt que recau sobre l'arrel o sobre la primera síl·laba si aquesta és tancada o té un diftong, mentre que altres paraules tenen el cop tònic en la segona síl·laba. Hi ha, però, excepcions a aquesta generalització. Tipologia i gramàtica L'ainu és una llengua SOV, amb postposicions. El subjecte i l'objecte es marquen habitualment amb postposicions. Els substantius es poden agrupar per a modificar-se entre ells; el substantiu principal se situa al final. Els verbs, que són intrínsecament transitius o intransitius, accepten varis afixes derivacionals. Tipològicament, l'ainu té un ordre de paraules (i alguns altres aspectes fonològics) semblants al japonès i al coreà, mentre que el seu elevat grau de síntesi recorda més les llengües al nord i a l'est. Numerals Els numerals s’usen per expressar el significat «un», «dos/dues», etc. Amb un petit canvi en la forma s’usen en enumeració i a partir de diversos afixos s’expressa el nombre de persones, objectes, cops, dies... En els casos en què el substantiu no vagi acompanyat de cap modificador, el numeral va abans del nom (tu cisé, dues cases); quan hi ha un modificador de substantiu a la frase, el numeral pot anar abans o després del nom (tu pírka cisé / pírka cisé tup, dues cases boniques); però quan n’hi ha dos o més, el numeral sempre apareix al final (pírka pon cisé tup, dues cases boniques i petites). Aquestes formes es deriven dels numerals reconstruïts per al proto-ainu, que són: *si-nE- '1', *tuu- '2', *dE- '3', *ii-nE- / *pOqOn '4', *aski ~ *asik '5', *ii+hdan- '6', *a-d[E]+hdan '7', *tu+pE+hdan '8', *si-nE+pE+hdan '9', *hdan- '10. Les formes de l’11 al 19 i del 21 al 29 es construeixen a partir de la fórmula ikásma ("que excedeix"): siné ikásma wan (onze, "un que excedeix deu"), tu ikásma wan (dotze, "dos que excedeixen deu"), re ikásma wan (tretze, "tres que excedeixen deu")...; siné ikásma hot (vint-i-u, "un que excedeix vint"), tu ikásma hot (vint-i-dos, "dos que excedeixen vint"), re ikásma hot (vint-i-tres, "tres que excedeixen vint")... A partir del 30, s’utilitzen els múltiples de vint com a referència, tot sostraient i addicionant per aconseguir la resta de xifres, a partir de les fórmules ikásma i e- ("que cal afegir [per obtenir]"): wan e-tú-hot (trenta, "deu que cal afegir per obtenir dos cops vint"), siné ikásma wan e-tú-hot (trenta-u, "un que excedeix als deu que cal afegir per obtenir dos cops vint"), iwán ikásma wan e-íne-hot (setanta-sis, "sis que excedeixen als deu que cal afegir per obtenir quatre cops vint"), asíkne-hot (cent, "cinc cops vint")... Pel que fa als números grans, cal tenir en compte que tradicionalment els ainus no solien donar importància a la seva concreció i, per tant, que no s’utilitzaven massa en converses quotidianes. Per comptar altres elements, tal com s’ha vist anteriorment, s’afegeix l'element a comptar després del numeral: cisé (cases): siné cisé (una casa), tu cisé (dues cases), re cisé (tres cases)...; siné cisé ikásma wan cisé (onze cases), tu cisé ikásma wan cisé (dotze cases)... pa (anys): siné pa (un any), tu pa (dos anys), re pa (tres anys)...; siné pa ikásma wan pa (onze anys), tu pa ikásma wan pa (dotze anys)... wo (unitat de llargada equivalent a uns 15 centímetres): siné wo (15 cm), tu wo (30 cm), re wo (45 cm)... suy (cops, vegades) *per indicar "un cop", enlloc de siné, s’utilitza ar-: ar-suy (un cop), tu-suy (dos cops), re-suy (tres cops)... Aquests numerals són els que s’utilitzen en el dialecte de Saru, però hi ha variacions en funció de la variant dialectal. A Yakumo, per exemple, la construcció dels múltiples de 10 a partir del 20 es fa a utilitzant la fórmula ikásma: wan ikásma hot (trenta, "deu que excedeixen vint"), wan ikásma tuhót (cinquanta, "deu que excedeixen dos cops vint")...; o en altres zones s’utilitza ik (Bihoro), siné ik (Obihiro, Yakumo) o atúyta (Ishikari) per anomenar el 100. Escriptura Oficialment, l'ainu s'escriu amb una versió modificada del sil·labari katakana, que s'usa a l'idioma japonès per a les paraules estrangeres. També s'empra l'alfabet llatí. LAinu Times usa ambdós sistemes. Salutació i comiat Fórmules de salutació i comiat en la variant dialectal de Saru. Hola; bon dia: iránkarapte! Endavant (per convidar o donar permís per entrar): ahúp an. Adéu: saránpa. A reveure: suy unúkar=an ro! Bona nit; que dormis bé: apúnno sini (yan)! Un moment, si us plau: pónno (irúka) éntere. Gràcies: iyáyraykere! (formal); híoy'oy! (informal) Com et dius?: mak e=réhe an?; e=here mak an? Em dic (nom): (nom) ku=né. Com va?: é=iwanke wa e=an ya? Va bé: pirka wa; kú=iwanke wa. Referències Llengües aïllades Ainus Llengües del Japó Llengües de Rússia


text: Atto (símbol a) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10-18, o 1/1.000.000.000.000.000.000 o, cosa que és equivalent, 0,000 000 000 000 000 001. Confirmat el 1964, el mot prové del danès atten, que significa divuit. Per exemple; 1 attòmetre = 1 am = 10-18 metres = 0,000 000 000 000 000 001 metres 1 attogram = 1 ag = 10-18 grams = 0,000 000 000 000 000 001 grams 1 attosegon = 1 as = 10-18 segons = 0,000 000 000 000 000 001 segons Prefixos del SI


text: Toponímia: Massís de l'Altai, regió muntanyosa de l'Àsia República de l'Altai, subjecte federal de Rússia que limita amb Mongòlia, Xina i el Kazakhstan al sud-oest Territori de l'Altai, subjecte federal de Rússia que limita amb el Kazakhstan, les províncies de Novosibirsk i Kèmerovo i amb la república de l'Altai Altai o Aletai, ciutat del Turquestan Oriental, avui a la República Popular de la Xina Prefectura d'Altai, prefectura del Turquestan Oriental, avui a la República Popular de la Xina Província de Govi-Altai, província de Mongòlia Altai (ciutat), ciutat de Mongòlia, a l'aimag o província de Govi-Altai Etnografia: Altai (tribu), tribu turca. Lingüística: Llengua altai, una de les llengües turqueses Vegeu també Altais, una estrella de la constel·lació del Dragó.


text: Làzeri o azerbaidjanès o azerbaidjanés és una llengua turquesa parlada per uns 9.000.000 de persones a l'estat de l'Azerbaidjan, incloent-n'hi 414.900 a la República Autònoma de Nakhtxivan (Azerbaidjan) i altres 20.000.000 aproximadament als estats veïns (sobretot a l'Iran, al territori d'Azerbaijan meridional). La llengua té dos grans dialectes, l'àzeri del nord, parlat a la República de l'Azerbaidjan i el Daguestan, on és oficial, i l'àzeri del sud, parlat a la regió iraniana de l'Azerbaidjan, on és la llengua majoritària, tot i que no hi és oficial. Encara que hi ha un grau molt alt d'intel·ligibilitat mútua entre ambdues formes d'àzeri, hi ha diferències significatives en fonologia, lèxic, morfologia, sintaxi i fonts de préstecs. També es parla en menor grau a les comunitats àzeris de Geòrgia i Turquia i a les comunitats de la diàspora, principalment a Europa i Amèrica del Nord. La seva literatura és molt rica. Dintre de la seva família, només és superada per la uzbeka. Els primers textos àzeris daten del i estaven escrits amb alfabet àrab. Quan les llengües turqueses van canviar a la grafia llatina, el 1924 ho feu l'àzeri del nord, però en 1939 la Unió Soviètica va imposar l'alfabet ciríl·lic, que va ser el d'ús fins a la independència de l'Azerbaidjan. Els àzeris iranians van intentar recuperar el 1991 la grafia àrab, que a l'Iran s'havia mantingut sempre, però finalment es va imposar l'ús dels caràcters llatins. L'idioma té moltes paraules provinents del mongol i de l'àrab clàssic, per influència de l'islam. És una llengua aglutinant, com la resta de llengües turqueses. No té articles ni gènere i acostuma a col·locar el verb al final de la frase. L'àzeri és mútuament intel·ligible amb el turc i el turcman, fins al punt que en diferents moments han estat considerats la mateixa llengua. Exemple d'àzeri amb traducció al català: «Ey göylərdə olan Atamız, adın müqəddəs tutulsun...», «Pare nostre que ets al cel, sigui santificat el teu nom...». Alfabets Comparació d'algunes paraules Vegeu també Àzeris. Referències Enllaços externs Àzeri amb àudio. Àzeri, alfabets i pronunciació en omniglot.com.


text: Alien és una pel·lícula de ciència-ficció de l'any 1979 dirigida per Ridley Scott. És la primera part d'una saga de quatre pel·lícules que tenen com a protagonista a Ellen Ripley, interpretada per Sigourney Weaver, que es converteix en la principal oponent d'una sèrie de criatures pertanyents a una raça alienígena, comunament anomenades aliens. Alien es considera la primera pel·lícula important de Hollywood amb una heroïna com a protagonista. El seu impacte cultural va ser tan gran que es van fer novel·les i historietes, basats en la seva història. Aquesta pel·lícula ha estat doblada al català. Alien va rebre un gran acolliment per la crítica i un gran èxit de taquilla, rebent un Premi als Millors Efectes Visuals, un Premi Saturn a la Millor Pel·lícula de Ciència-ficció, un Premi Saturn a la Millor Direcció per Ridley Scott i un Premi Saturn a la Millor Actriu de Repartiment per Cartwright, així com moltes altres nominacions. Ha estat molt elogiada en les dècades posteriors, sent introduïda en el Registre Nacional de Cinema de la Biblioteca del Congrés dels Estats Units en el 2002 per a preservació històrica com una pel·lícula que és "cultural, històrica i estèticament significativa", sent classificada per l'American Film Institute en el 2008 com la setena millor pel·lícula en el gènere de la ciència-ficció. L'èxit de Alien va generar una franquícia de novel·les, còmics, videojocs i joguines, així com tres continuacions i dues preqüeles. També va llançar la carrera de Weaver en donar-li el paper principal de la pel·lícula. La història de les trobades del seu personatge, Ellen Ripley, amb les criatures que donen títol a la saga es va convertir en la temàtica que va impulsar les seqüeles Aliens (1986), Alien 3 (1992) i Alien Resurrection (1997). Les continuacions posteriors Alien vs. Predator (2004) i Aliens vs. Predator: Requiem (2007) van abandonar aquest tema a favor del crossover amb la franquícia Predator. Argument La nau espacial de transport comercial USCSS Nostromo viatja des del planeta Thedus de tornada a la Terra amb un enorme remolc amb 20 milions de tones de mena, portant als set membres de la seva tripulació en somni criogènic. En rebre una transmissió d'origen desconegut provinent d'un planetoide proper, l'ordinador central de la nau, "Mare", desperta a la tripulació, els qui creuen estar prop de la Terra. No obstant això, els tripulants s'adonen que la nau viatja per una regió de la galàxia que no és el sistema solar. El capità Dallas (Tom Skerritt) reuneix a la tripulació per comentar-los que l'ordinador va canviar el rumb de la nau per acudir a una transmissió d'origen desconegut rebuda cada dotze segons i que Mare la identifica com un senyal de SOS. Dallas assumeix la responsabilitat d'investigar aquesta transmissió i, amb l'ajuda de l'oficial científic Ash (Ian Holm), persuadeix a la resta de l'equip perquè col·labori. Per càlculs de la trajectòria de la nau descobreixen que estan en el sistema extrasolar Zeta II Reticuli, en els límits coneguts d'astronavegació pels humans i amb rumb desconegut. Finalment, el Nostromo arriba a una lluna d'un planeta gegant gasós, desconegut i anellat. En això, la tripulació desenganxa la Nostromo del remolc i descendeix al planetoide, ja que és d'allí d'on prové la transmissió; en el seu aterratge, la nau sofreix alguns danys. El capità Dallas, l'oficial executiu Kane (John Hurt) i la navegadora Lambert (Veronica Cartwright) surten a la superfície del planetoide a investigar l'origen del senyal, mentre que la sotsoficial Ellen Ripley (Sigourney Weaver), Ash i els enginyers Brett (Harry Dean Stanton) i Parker (Yaphet Kotto) es queden en la nau per monitorar-los i fer reparacions. Dallas, Kane i Lambert descobreixen que el senyal ve del que sembla una nau espacial alienígena encallada fa temps. Dins troben les restes fossilitzades d'un gran alienígena assegut en la cadira del pilot, amb un boquet en el seu abdomen perforat des de dins cap a fora. Mentrestant, Ripley ordena a "Mare" una minuciosa descodificació binària de la transmissió per a la seva correcta reinterpretació i, durant l'activitat, Ripley s'adona que és un senyal d'advertiment i no de socors com va fer pensar "Mare". Dins de la nau alienígena, Kane descobreix una enorme càmera plena de nombrosos ous, un dels quals allibera una criatura que s'adhereix al seu casc, trencant el seu visor i deixant-ho inconscient. Dallas i Lambert el porten fins a la Nostromo, on Ash els permet entrar desaconsellant el protocol de quarantena proposat per Ripley. Allí intenten arrencar a la criatura del rostre d'en Kane, descobrint que la seva sang és extremadament corrosiva. Finalment, la criatura es desprèn per si sola i cau morta. Amb la nau reparada, la tripulació desenganxa, acobla el remolc i emprèn el viatge cap a la Terra. Kane desperta aparentment il·lès, però durant un menjar abans d'entrar en hiperson comença a asfixiar-se convulsivament fins que un ésser emergeix violentament del seu pit, matant-lo i ocultant-se en la nau. Com que no té armes convencionals, la tripulació intenta localitzar i capturar a la criatura amb sensors de moviment, armes d'electroxoc i llança-flames. Brett segueix al gat de la tripulació, anomenat Jones, fins a una sala en la qual troba a la ja desenvolupada criatura, que l'ataca abans de desaparèixer pels conductes de ventilació de la nau. Dallas entra en els conductes amb la intenció de forçar a l'alienígena a entrar en una resclosa on pugui ser expulsat a l'espai, però l'ésser li tendeix una emboscada. Lambert, moribund, implora a la tripulació restant que escapin en una llançadora, però Ripley, següent al comandament, ho denega, al·legant que la llançadora no aguantaria a quatre persones. Accedint a l'ordinador de la nau, Ripley descobreix que l'Ash va rebre les ordres de portar la nau fins a la seva corporació propietària amb l'alienígena dins, a costa del que li pogués ocórrer a la tripulació. Ash l'ataca, però Parker intervé i li copeja amb un extintor, arrencant d'arrel el seu cap i demostrant que Ash és un androide. Abans de ser incinerat, Ash notifica que els restants tripulants no sobreviuran. Més tard, aquests ideen un pla per activar el sistema d'autodestrucció de la Nostromo i escapar en la llançadora, però Lambert i Parker són assassinats per la criatura mentre van pels subministraments necessaris. Ripley inicia la seqüència d'autodestrucció i es dirigeix a la nau amb el gat Jones, però troba a l'alienígena bloquejant el seu camí. Sense èxit, la sotsoficial intenta avortar l'autodestrucció, tornant a la comporta de la llançadora; però, per al seu alleujament, l'ésser ja no es troba allí i la sotsoficial aconsegueix escapar en la càpsula abans que la Nostromo exploti. Mentre es prepara per entrar en hiperson, Ripley descobreix que la criatura es troba amb ella en la llançadora. Després de posar-se un vestit espacial, Ripley despresuritza la nau obrint l'escotilla per llançar l'ésser a l'espai. Ripley llança un ganxo contra ell, però el cable embussa la porta i l'alienígena s'hi manté agafat. La criatura tracta d'introduir-se en la nau per un motor, però Ripley ho activa i l'impulsor envia a l'alienígena a l'espai, acabant finalment amb ell. Després d'això, Ripley i el gat entren en hiperson i es preparen per al seu viatge de tornada a la Terra. Repartiment Les audicions del repartiment de Alien van ser fetes a Nova York i Londres. Amb només set personatges humans en la història, Scott es va esforçar a trobar actors forts que poguessin mostrar la seva energia en l'estil visual de la pel·lícula. Va contractar la directora de repartiment Mary Selway, amb qui havia treballat en The Duellists, per al Regne Unit, mentre Mary Goldberg ho feia als Estats Units. En el desenvolupament de la història O'Bannon es va centrar a dissenyar primer la criatura, deixant els personatges per a després. Ell i Shusett havien escrit tots els rols dels homes del rodatge, constatant que "la tripulació és unisex i tots els seus rols són intercanviables entre homes i dones." Això va deixar a Scott, Selway i Goldberg lliures d'interpretar els personatges com volguessin i fer el repartiment d'acord amb això. Volien que la tripulació de la Nostromo mostrés astronautes treballant en un ambient realista, un concepte anomenat "camioners espacials". Scott va declarar que el concepte va estar parcialment inspirat per Star Wars, la qual es va desviar del futur pristi usualment representat en les pel·lícules de ciència-ficció de l'època. El repartiment va ser format per: Sigourney Weaver com a Ripley, la tinent de la Nostromo i protagonista de la pel·lícula. La decisió de donar el personatge principal a una dona va ser donada per Giler i Hill, que sentien que això podria ajudar Alien a competir amb altres gèneres de ciència-ficció enterament masculins. Weaver, que tenia experiència al cinema però era relativament desconeguda en la pel·lícula, va impressionar a Scott, Giler i Hill amb la seva audició. Ella va ser l'última actriu a ser nomenada al repartiment, i va practicar el seu paper en els estudis mentre els decorats estaven en construcció. El rol de Ripley va ser el primer paper principal de Weaver, i li va fer guanyar nominacions al Premi Saturn a la Millor Actriu i un Premi BAFTA pel Principiant Més Prometedor al Paper Protagonista del Cinema. Veronica Cartwright com a Lambert, la navegant del Nostromo. Cartwright tenia experiència en pel·lícules de terror i ciència-ficció, havent actuat en la pel·lícula Els Ocells (1963) i La invasió dels ultracossos (1978). Originalment tenia el paper de Ripley, i no va ser informada del canvi de rol fins que va arribar a Londres pel vestuari. A Cartwrihgt li va disgustar que el seu personatge fos emocionalment feble, però de totes maneres va acceptar el paper: "Em va convèncer sobre que jo espantava 'audiència; jo era un reflex de com se sentia el públic." Cartwright va guanyar un Premi Saturn a la Millor Actriu de Repartiment per la seva actuació. Ian Holm com a Ash, l'oficial científic de la nau que revela ser un androide amb ordres de portar la Nostromo a la Terra amb la criatura viva. Holm, un actor veterà que havia participat en vint pel·lícules, va ser el membre del repartiment amb més experiència. John Hurt com a Kane, l'oficial executiu que es converteix en una presa per a la criatura. Hurt va ser la primera elecció de Scott per al personatge, però va ser contractat a Sud-àfrica per negocis, de manera que Jon Finch va rodar en el seu lloc. No obstant això, Finch va emmalaltir el primer dia i se li va diagnosticar diabetis severa i bronquitis. A causa d'això, Hurt va arribar a Londres per substituir en Finch. La seva actuació li va valer una nominació per al premi BAFTA al Millor Actor de Repartiment. Yaphet Kotto com a Parker, l'enginyer cap. Kotto va ser triat per donar diversitat ètnica a la tripulació de la Nostromo. Tom Skerritt com a Dallas, el capità de la Nostromo. Skerritt havia estat anomenat en fases primerenques del rodatge, però ho va declinar a causa del baix pressupost i a l'absència de director. Més tard, Scott va ser nomenat en Direcció i el pressupost va ser doblat, Skerritt va acceptar el paper de Dallas. Harry Dean Stanton com a Brett, l'enginyer tècnic. Les primeres paraules de Stanton a Scott van ser "no m'agraden les escenes de ciència-ficció o les pel·lícules de monstres." Scott va convèncer en Stanton d'actuar en el rol de Brett després d'assegurar-li que Alien era realment un thriller més aviat semblant a Tingues Little Indians. Bolaji Badejo com a Alien, el principal antagonista de la pel·lícula. Un estudiant de disseny nigerià, Badejo va ser descobert en un bar per un membre del repartiment, que el va posar en contacte amb Ridley Scott. Scott creia que Badejo, de més de dos metres d'alt i amb una constitució física prima, podria fer retratar a la criatura com si els seus braços i cames fossin massa llargs per ser reals, creant la il·lusió que no era possible que hi hagués un humà sota el vestit. Els especialistes Eddie Powell i Roy Scammell també van interpretar a l'Alien en algunes escenes. Per ajudar els actors a preparar-se per als seus papers, Ridley Scott va escriure pàgines de rerefons per a cada personatge explicant-ne les històries. Va filmar alguns dels assajos per capturar espontaneïtat, improvisació i tensió entre els membres del repartiment, especialment entre els menys experimentats, com Weaver, traduït de forma convincent en la pel·lícula com la tensió entre els respectius personatges. El crític de cinema Roger Ebert va notar que els actors de Alien eren de més edat del que era típic en els thriller de l'època, i que això podia ajudar a fer els personatges més convincents: Cap d'ells és particularment jove. Tom Skerritt, el capità, en tenia 46; Hurt en tenia 39 però semblava més gran; Holm en tenia 48; Stanton, 53, Yaphet Kotto, 42; i solament Cartwright i Weaver, amb 29 i 30 anys, es trobaven en l'edat usual dels personatges de thrillers. Algunes pel·lícules d'acció recents tenen joves actors com a protagonistes o secundaris, però, en mostrar-los més grans, Alien aconsegueix una certa textura amb personatges que no són aventurers, sinó treballadors, contractats per una companyia per portar vint milions de tones de mena a la Terra. David McIntee, autor de Beautiful Monsters: The Unofficial and Unauthorised Guide to the Alien and Predator Films, ha elogiat l'actuació i la caracterització dAlien. Nota que parteix de l'eficàcia de la pel·lícula a aterrir als espectadors "ve del fet que tots poden identificar-se amb els personatges... Tots a bord de la Nostromo són normals, quotidians, igual que la resta de nosaltres, encara que viuen i treballen en el futur." Disseny i rodatge Alien va ser filmat des del 5 de juliol fins al 21 d'octubre de 1978. El rodatge es va dur a terme en Shepperton Studios, a Londres mentre que els models en miniatura i la filmació es va realitzar en Bray Studios, en Water Oakley. El temps de producció va ser curt a causa del baix pressupost de la pel·lícula i a les pressions de la 20th Century Fox per acabar a temps. Un equip de més de 200 treballadors i tècnics van construir els tres escenaris principals; la superfície del planetoide, l'interior de la Nostromo i l'interior de la nau espacial abandonada. El director d'art Els Dilley va crear miniatures amb escala 24:1 de la superfície del satèl·lit i les naus basant-se en dissenys de Giger, i després va fer el buidatge i la fosa fent-les més tard a major escala mitjançant bastides de fusta coberts de fibra de vidre per al seu ús en els decorats. S'usaren tones de sorra, guix, fibra de vidre, roca i grava a l'estudi per esculpir el paisatge desèrtic del planetoide, mentre que els actors caminarien sobre ell amb vestits espacials. Els vestits en si estaven fets amb nailon, eren gruixuts i voluminosos i no tenien sistema de refrigeració, per la qual cosa al principi no hi havia ventilació per deixar escapar el diòxid de carboni. Combinat amb una ona de calor, aquestes condicions van causar que els actors gairebé es desmaiessin i va fer falta que infermeres amb pilotes d'oxigen els ajudessin a seguir endavant.McIntee, 33. Per a escenes de l'exterior de la Nostromo, una pota d'aterratge de 18 metres va ser construïda per donar sensació de grandària. Ridley Scott pensava que encara no es veia prou gran, de manera que va demanar els seus dos fills i al d'un dels càmeres que actuessin en el film vestint vestits espacials més petits amb la finalitat de fer que el conjunt semblés més gran."The Darkest Reaches: Nostromo and Alien Planet", The Beast Within: The Making of Alien. La mateixa tècnica va ser usada per a l'escena en la qual els tripulants troben al pilot alienígena mort en la nau espacial abandonada. Els nens gairebé van arribar a desplomar-se per la temperatura dels vestits, i es van afegir sistemes d'oxigen per ajudar a la respiració dels actors. Els decorats dels tres pisos de la Nostromo van ser creats gairebé íntegrament en una sola peça, amb cada nivell ocupant una planta i diverses sales connectades per corredors. Per desplaçar-se pels sets els actors van haver de circular pels passadissos i túnels, afegint a la pel·lícula una sensació de claustrofòbia i realisme. Els decorats usaven grans transistors i pantalles d'ordinador de baixa resolució per donar a la nau un aire industrial i "usat", donant l'aparença d'una construcció feta amb "vella tecnologia retroadaptada". Ron Cobb va crear símbols d'estil industrial i codis de colors per als senyals de diverses àrees de la nau. La companyia propietària de la Nostromo no és nomenada en la pel·lícula, i és referida pels personatges com "la companyia". No obstant això, el nom i el logo de "Weylan-Yutani" apareix en diverses peces del set, així com pantalles i llaunes de cervesa. Cobb va crear un nom que implica una aliança comercial entre Gran Bretanya i Japó, derivant "Weylan" de British Leyland Motor Corporation i "Yutani" del nom d'un veí japonès de Cobb. El nom de la companyia en la seqüela de 1986 Aliens va ser "Weyland-Yutani", i això es va mantenir com un element central de la saga. El director d'art Roger Christian va usar ferralla i peces soltes per crear l'escenografia i l'utillatge a fi d'estalviar diners, una tècnica que s'havia utilitzat en Star Wars.McIntee, 31-32. Alguns dels corredors de la Nostromo van ser creats amb porcions d'un bombarder desballestat, i un mirall va ser usat per crear la il·lusió d'un espai molt major a la zona sota coberta. Els supervisors d'efectes especials Brian Johnson i Nick Allder van fer moltes de les peces i accessoris com a cadires giratòries, pantalles d'ordinador, sensors de moviment i llançaflames. Quatre gats van ser usats per representar a Jones, el gat de la tripulació de la Nostromo. Durant la filmació Sigourney Weaver va descobrir que era al·lèrgica a la combinació de pèl de gat i glicerina usada per simular suor en la pell dels actors. Llevant la glicerina va ser capaç de seguir treballant amb gats. H.R. Giger va dissenyar i va treballar en tots els aspectes alienígenes de la pel·lícula, com l'aparença orgànica i biomecànica de la nau alienígena en contrast amb l'aspecte industrial de la Nostromo i els seus elements humans. Per a l'interior de la nau alienígena i la càmera dels ous es van emprar ossos secs i guix per esculpir la major part de l'escenari. Veronica Cartwright va descriure els decorats de Giger com "tan eròtic... Són grans vagines i penis... Tot el cas és que vas dins d'un enorme úter o alguna cosa semblant... És una mena de visceralitat". El set amb el pilot alienígena mort, a la qual l'equip de rodatge va cridar "Space Jockey", va resultar ser problemàtic, ja que 20th Century Fox no volia gastar-se els diners en sets cars que solament serien usats durant una escena. Ridley Scott va descriure el set com la coberta d'un vaixell misteriós, i l'equip de producció va ser capaç de convèncer a l'estudi que l'escena era important per impressionar a l'audiència i de fer-los comprendre que això no era una pel·lícula de sèrie B. Per estalviar diners, solament una de les parets del decorat va ser creada, i el "Space Jockey" va ser dipositat sobre un disc giratori que permetia enfocar des de diferents angles en relació amb els actors. Giger aerografió el set sencer i el Space Jockey a mà. L'origen del Space Jockey no va ser explorat en la pel·lícula, però Scott teoritzà més tard que podria haver estat el pilot de la nau, i que la nau podria haver estat un vaixell de càrrega capaç de llançar els ous de Alien sobre un planeta en el qual els Aliens emprarien les formes de vida autòctones per reproduir-se. En les primeres versions del guió els ous estarien localitzats en una piràmide que seria localitzada més tard per la tripulació del Nostromo; en el seu interior es trobaria una atmosfera respirable i estàtues i jeroglífics representant el cicle de vida dels Aliens, així com les cultures humana, Space Jockey i Alien. Cobb, Foss i Giger van crear per separat dissenys conceptuals per a aquestes seqüències, però van anar finalment descartats a causa de les preocupacions pressupostàries i a la necessitat de retallar la durada de la pel·lícula. En el seu lloc, la càmera dels ous va ser situada en el celler de la nau estavellada i va ser filmada en el mateix set que l'escena de l'Space Jockey; el disc giratori i la cadira del pilot van ser llevats i el decorat va ser remodelat per fer el de la càmera dels ous.Alien originalment anava a concloure amb la destrucció de la Nostromo mentre que Ripley escapava en la llançadora Narcissus. No obstant això, Ridley Scott va idear un "quart acte" en el qual l'Alien apareixia en la llançadora i Ripley havia de confrontar-ho. Va llançar la idea a la 20th Century Fox i va negociar incrementar el pressupost per filmar l'escena durant diversos dies més. Scott volia que finalment l'Alien assassinés a Ripley i que entrés en una clau de veu usant la de Ripley, però els productors van vetar la idea, ja que consideraven millor que l'Alien morís al final de la pel·lícula. Influència L'èxit de la pel·lícula d'Alien va provocar una sèrie de pel·lícules inspirades en temàtiques similars, com per exemple Xtro, Insemnoid, The Thing i Leaviathan (1989). El videojoc de Nintendo Metroid va rebre també la influència d'Alien. Un dels seus personatges, Ridley, es diu així en honor del director d'Alien, i és probable que l'enemic Mother Brain s'anomeni així per Mare, l'ordinador central de la nau. Modificacions abans d'acabar el rodatge El guió original va ser escrit per Donen O'Bannon, es titulava Star Beast (Bèstia estel·lar) i té diverses diferències amb l'obra final: 1. Originalment, la nau s'anomenaria Snark, com una criatura fantàstica de Lewis Carroll ("La caça del Snark"), l'autor de "Les aventures d'Alicia al País de les Meravelles", després es va canviar per Nostromo com l'obra de Joseph Conrad. 2. Tota la tripulació seria masculina, després es va decidir incloure dues tripulants femenines. 3. L'actor Tom Skerritt interpretaria al tripulant Ripley, encara que en el desenvolupament dels personatges es va fer una altra audició perquè Ripley fos una dona, aquest fet va influir en l'èxit del llargmetratge. El guió va ser reescrit per Walter Hill i David Giler per eliminar el superflu de la trama i orientar-ho més a l'acció, la qual cosa va provocar conflictes amb O'Bannon. El primer director va ser Walter Hill, posteriorment substituït per Ridley Scott. Scott va renunciar a filmar una escena on Dallas i Ripley mantenien relacions sexuals per minimitzar la censura. Originalment, quan els tres tripulants del Nostromo arriben a l'origen de la transmissió, troben que el pilot extraterrestre fossilitzat, en els seus últims moments de vida, va gratar un triangle en la seva consola de control; surten de la nau extraterrestre, per descobrir una piràmide on Kane entra per explorar i descobreix un altar amb uns estranys ous, una atmosfera respirable i uns jeroglífics que descriuen el cicle de vida de la criatura. En comptes de l'anterior, Giger va substituir la piràmide per una enorme càmera dins de la nau i va suprimir l'altar i els jeroglífics. Aquests tres conceptes van ser reconsiderats en la seqüela Alien vs. Predator de l'any 2004, excepte la part del Space Jockey, el misteriós alienígena pilot. Es va filmar incompletament una escena on Kane prepara el menjar de la tripulació, abans de morir, però mai va ser inclosa. No obstant això, és material addicional en l'edició en DVD. Es va filmar una escena que mostra a la criatura de cos complet, encongida en el sòl, després s'apropa ajupida a Lambert i s'aixeca per matar-la. L'escena tampoc es va incloure en la pel·lícula perquè Ridley Scott va voler mantenir el misteri sobre l'aspecte complet de la criatura. També és material addicional en l'edició DVD. Escenes i parts eliminades de la primera versió d'Alien El material eliminat és addicional en el DVD de la pel·lícula: La tripulació escoltant la misteriosa transmissió, que ocorre després de la junta. Després Lambert traça en un mapa estel·lar la trajectòria recorreguda per la nau. Rastreja la procedència de la transmissió per saber la seva destinació. L'escena va ser llevada per apressar l'escena de l'arribada al planeta. Mentre Parker i Brett fan reparacions a la nau, Ripley els crida perquè la informin dels seus avanços. Aquesta escena mostra antipatia entre Ripley i Parker. Mentre Ash i Dallas examinen en Kane, Ripley arriba a la infermeria i Lambert la bufeteja, reclamant-li la frustrada quarantena que gairebé li va obligar a complir en Kane. Això desemboca en una curta lluita entre les dones fins que són separades. L'eliminació de l'escena oculta el ressentiment de Lambert cap a Ripley. Després de revisar-se els danys que va provocar el vessament d'àcid, la tripulació de nou en la infermeria discuteix sobre la destinació d'en Kane. L'escena va ser eliminada per ser incongruent per entendre la trama. Immediatament després de la mort d'en Kane i abans del seu funeral, apareix una altra escena en el menjador, ja net, on la tripulació discuteix el que faran. L'escena va ser eliminada per ser incongruent per entendre la trama. Una mort diferent per Brett. Quan Ripley consola a Lambert, després del que li passa en Dallas, i li pregunta si va mantenir relacions sexuals amb l'Ash. La conversa s'interpreta com una reconciliació entre elles. Segons el guió de la pel·lícula, hi hauria una escena després de la conversa anterior, on Parker es trobava a l'estranya criatura fora dels conductes de ventilació. Només es va escenificar una porció en la qual Parker transmet instruccions a Ripley que és al pont. Una seqüència on Parker mira a l'estranya criatura entrant al conducte de ventilació, l'entrada se segella abruptament ferint-la i el vessament d'àcid activa l'alarma de despresurització de la nau. L'escena retorna a Lambert en el pont. Després que Ripley mira els cadàvers de Lambert i Parker, descobreix el cau creat per la criatura, també en Brett mort i, en Dallas agonitza dins dels capolls. Diu uns comentaris de lament i ho crema tot. L'eliminació d'aquesta escena oculta un detall del cicle vital de la criatura. Versió modificada A l'octubre de 2003 apareix una nova versió del llargmetratge, en DVD, que restaura algunes escenes i curts eliminats de la primera versió: La tripulació escoltant la misteriosa transmissió. La pilot Lambert bufetejant la Ripley. Un diàleg eliminat durant la discussió de Ripley amb Dallas en el corredor, per permetre-li a Ash conservar el cadàver de la criatura que es va aferrar a la cara de Kane. Més preses en la mort de Brett. El descobriment que fa Ripley del cau de la criatura, però s'exclouen els seus comentaris lamentant-se. Una presa no vista on la criatura empeny la caixa del gat fora del seu camí després de veure-la, dins de l'escena on interromp el pas a Ripley cap a la nau de fuita. Però també elimina unes altres: La conversa entre Ripley i Dallas, on ell comenta que la companyia va substituir l'oficial científic original per Ash dos dies abans de partir de Thedus. Una seqüència de Dallas preguntant a Mare la probabilitat de matar la criatura i no obtenint resposta, abans d'entrar en els conductes de ventilació a enfrontar-la. Precontinuació en 3D El juliol de 2009, 20th Century Fox i el mateix Ridley Scott van anunciar que la saga tornaria a la pantalla gran en una precontinuació rodada en 3D i dividida en dues pel·lícules. La primera part va ser estrenada l'estiu de 2012 amb el títol de Prometheus. Curiositats A causa de la pel·lícula The Brood, també del 1979, Alien també és catalogat dins del subgènere de terror Bodi Horror. Va comptar amb un pressupost d'11 milions de dòlars. El guió complet d'O'Bannon apareix en la col·lecció DVD Tetralogia d'Alien de l'any 2003. Per escriure el guió original, Dan O'Bannon es va inspirar en una vella idea d'adaptar un mite de la Segona Guerra Mundial, sobre gremlins que no només avariaven un bombarder en ple vol sinó que també mataven a la tripulació. Els anuncis publicitaris al cinema i la televisió advertien que la pel·lícula era misteriosa, però mai revelaven el seu contingut amb la finalitat de despertar l'interès dels espectadors per anar a veure-la. El misteriós anunci mostrava un sòl àrid i un enfocament augmentat d'un ou de gallina trencant-se per la meitat, alliberant llum i vapor. Immediatament després es mostrava el títol i el lema En l'espai ningú escolta els teus crits. Només un d'aquests anuncis va revelar per fi que es tractava d'una pel·lícula de terror-ciència-ficció. El disseny de la criatura, les seves edats, les naus, els seus interiors, el relleu de la lluna, van ser creats pel pintor surrealista suís Hans Ruedi Giger. L'estat adult de la criatura estava inspirat en una de les seves pintures. Per la seva obra va rebre l'únic Oscar que va guanyar Alien. El llargmetratge també va ser nominat a la millor direcció artística. L'extra que es disfressava de la criatura era Bolaji Badejo, un estudiant universitari nigerià de dos metres d'altura i molt prim que encaixava perfectament amb la silueta de la criatura. Badejo va fer cèlebre la seva disfressa, però el seu nom és desconegut. L'efecte de corrosió immediata del pis de la infermeria (quan estudiaven el paràsit d'en Kane), va ser fet amb una barreja de cloroform, acetona, ciclohexilamina i àcid acètic que es van vessar sobre escuma de poliestirè. Nostromo La U.S.C.S. S. Nostromo''' és la nau espacial fictícia que apareix en la pel·lícula. Es tracta d'una nau de càrrega remolcadora de 243,8 metres de longitud que transportava a la tripulació d'Ellen Ripley. El nom de la nau és pres dels antics pilots mestres navegants de vaixells. El nom de la nau està pres de la novel·la homònima de l'autor anglès d'origen polonès Joseph Conrad, Nostromo. Una història del litoral, escriptor per qui Ridley Scott estava influenciat, al grau de portar al cinema una de les novel·les de Conrad anomenada "Els Duelistes". Situat erròniament per alguns crítics com a autor d'obres d'aventura, Conrad beu, no obstant això, d'aquest esperit que d'alguna manera guiava la conducta dels homes de mar: la veritable aventura que està en el viatge, el coneixement, enfrontar el desconegut, el mar per antonomàsia, l'espai per similitud, i sortir airós. I és aquest mateix esperit el que es troba present en Alien, on la nau Nostromo, és moguda per l'expressió potser més acabada de l'esperit aventurer: la salvació de l'home, en aquest cas no una salvació espiritual, sinó objectiva, la del mateix home com a espècie diferenciada en l'espai. Lalien que dona nom al film és el polissó, que en el si mateix de la nau troba les condicions per a reproduir-se, la qual cosa posa en perill la tripulació que representa l'espècie humana. Fortament automatitzada, la nau era capaç de volar en pilot automàtic supervisat per la intel·ligència artificial de la nau, denominada Mare, mentre la tripulació roman en animació suspesa, del que es pot deduir la manca de qualsevol tipus de tecnologia hiperespacial o de curvatura de l'espaitemps. L'absència de seccions rotatòries i la capacitat atmosfèrica de la nau, el previ desacoblament de l'immens mòdul de càrrega, fan suposar l'existència de generadors de gravetat artificial a l'interior de la nau i de propulsors gravimètrics. La nau està equipada amb mòduls de fuita amb les seves pròpies càpsules d'hibernació i motors subluz pel viatges interplanetaris. El nom original era Leviatan. Dates d'estrena Alien, el vuitè passatger'' va ser estrenada mundialment en les següents dates: 25 de maig de 1979: Estats Units 21 de juliol de 1979: Japó 13 d'agost de 1979: Brasil 6 de setembre de 1979: Regne Unit 12 de setembre de 1979: França 14 de setembre de 1979: Bèlgica 26 de setembre de 1979: Espanya 12 d'octubre de 1979: Dinamarca 25 d'octubre de 1979: Alemanya Occidental 26 d'octubre de 1979: Finlàndia 31 d'octubre de 1979: Itàlia 2 de novembre de 1979: Suècia 13 de novembre de 1979: Noruega 15 de novembre de 1979: Hong Kong 6 de desembre de 1979: Austràlia 25 de desembre de 1979: Argentina 30 de desembre de 1979: Grècia 28 de març de 1980: Uruguai 15 de gener de 1981: Hongria 1 de juliol de 1982: Txecoslovàquia 1 d'octubre de 1987: Corea del Sud Premis El 1980 guanyà l'Oscar als millors efectes especials i fou nominada a l'Oscar a la millor direcció artística. Referències Bibliografia Enllaços externs Enciclopedia en castellà d'Alien & Depredador Guanyadors del premi Saturn Pel·lícules de robots Pel·lícules del 1979 doblades al català Pel·lícules del Regne Unit del 1979 Pel·lícules dels Estats Units del 1979 Pel·lícules dirigides per Ridley Scott Pel·lícules guanyadores de l'Oscar als millors efectes visuals Pel·lícules d'Alien Thrillers de ciència-ficció dels Estats Units