text: Dinamarca (en danès: Danmark), oficialment el Regne de Dinamarca (en danès, Kongeriget Danmark), és un país escandinau de l'Europa septentrional localitzat a la península de Jutlàndia, i forma una comunitat integrada per tres parts autònomes, la mateixa Dinamarca i els seus dos territoris d'ultramar o territoris dependents, Groenlàndia i les Illes Fèroe. El territori continental limita al sud amb Alemanya, i amb el Mar del Nord a l'oest i el Mar Bàltic a l'est. L'estret de l'Skagerrak, al nord, separa Jutlàndia de Noruega, mentre que, a l'est, el Kattegat, l'Øresund i l'estret de Bornholm separen Dinamarca de Suècia. Dinamarca és una monarquia constitucional amb un sistema parlamentari de govern. A més del govern federal hi ha governs locals en 98 municipis. Dinamarca és membre de la Unió Europea des de 1973, però no forma part de l'Eurozona, la unió monetària dels estats membres de la Unió que han adoptat l'euro com llur moneda oficial. Dinamarca és membre fundador de l'OTAN. Dinamarca té una economia capitalista de mercat amb un estat de benestar extens, i ocupa, segons algunes publicacions, el nivell més elevat d'igualtat de la renda del món. Dinamarca és un país ric i modern, amb un dels estàndards de vida més elevats d'Europa. La llengua nacional, el danès, està molt relacionada amb el suec i el noruec, llengües pròpies dels altres països escandinaus amb els quals Dinamarca té enllaços culturals i històrics molt importants. El 82% de la població de Dinamarca, i el 90,3% dels danesos són membres de l'Església luterana. El 9% de la població és estrangera, la gran majoria provinents d'altres països escandinaus. Etimologia L'etimologia del topònim Danmark ha estat un tema d'ampli debat. La discussió se centra principalment en el prefix Dan- i si aquest fa referència a la tribu germànica dels dani o al personatge històric de Dan, així com en el significat exacte de la terminació -mark. Hi ha moltes referències a diversos pobles coneguts com a dani de diversos territoris escandinaus i d'Europa en alguns dels escrits grecs i romans (com ara els de Ptolemeu, Jordanes o Gregori de Tours), així com en la literatura medieval (com ara la Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum d'Adam de Bremen, el poema èpic Beowulf, el Widsith o l'Edda poètica). Per a alguns, la primera part del mot vol dir 'terra plana', relacionada amb l'alemany Tenne, 'terra trillada', l'anglès den, 'cova', o fins i tot amb el sànscrit dhánuṣ-, 'desert'. La terminació -mark es creu que vol dir 'bosc' o 'terra fronterera' (com en «marca»), amb una referència probable als boscos fronterers del Ducat de Schleswig. En català, igual que en portuguès, el nom de Dinamarca és pres del castellà, el qual és producte d'una metàtesi del llatí Danimarca. Hi ha autors que han proposat formes alternatives per anomenar aquest país, per evitar la forma castellanitzada, com ara Danimarca (com el llatí medieval i l'italià) o Danemarca (paral·lela al francès Danemark i igual que l'occità), forma ja usada al . Aquesta forma, de més a més, seria més coherent amb el gentilici danès, -esa. Geografia Geografia física Dinamarca està situada al nord d'Alemanya, al sud-oest de Suècia i al sud de Noruega i està envoltada per la Mar Bàltica i el Mar del Nord. Es compon de la península de Jutlàndia (Jylland en danès), que forma part del continent europeu, i un gran nombre d'illes i illots, 1.419 amb més de 100 m2 de les que 443 tenen nom i 76 estan habitades, essent les més grans Sjælland, Fiònia (Fyn) i Vendsyssel-Thy. Moltes illes estan interconnectades entre elles o amb el continent aprofitant els diferents estrets (Øresund, Gran Belt, Petit Belt i Femern Bælt entre d'altres) a través de ponts i túnels, alguns notables com el pont de l'Øresund (Øresundsforbindelsen) que uneix Sjælland amb la regió sueca d'Escània, el pont del Gran Belt (Storebæltsforbindelsen) que connecta Sjælland amb Fiònia i el pont del Petit Belt que connecta Fiònia amb la península de Jutlàndia. L'illa de Bornholm es troba allunyada del país, a uns 150 km a l'est de Copenhaguen, al Mar Bàltic, davant de la costa sud-oriental de Suècia. El punt més septentrional és la punta de Grenen al nord de Skagen (57° 45′ 7′′ N), i el més meridional és l'extrem sud de l'illa Falster (Gedser Odde), al sud de la vila de Gedser (54° 33′ 35′′ S). El punt més occidental és Blåvands Huk (8° 4′ 22′′ W), al sud-est de la vila d'Oksbøl, i el més oriental a l'illa d'Østerskær (15° 11′ 55′′ E) a l'arxipèlag d'Ertholmene, a l'est de Bornholm. Relleu Dinamarca forma part de la gran plana bàltica que comprèn també la plana sueca i la plana alemanya, que en els períodes glacials fou recoberta pel glaç. L'enfonsament posterior que donà naixement a la Bàltica, bé que fragmentà l'actual Dinamarca, no ha fet perdre a les seves terres el caràcter físic unitari. El relleu fou gastat pel gel i és força pla; l'altura mitjana del país és de només 31 metres sobre el nivell del mar, amb un gran nombre de llacs i d'estanys i força torberes. El punt natural més alt és el turó de Møllehøj amb 170,86 metres, situat al municipi de Skanderborg, el segueixen en importància el Yding Skovhøj amb 170,77 metres, al municipi de Horsens, i l'Ejer Bavnehøj amb 170,35 metres, també al municipi de Skanderborg. El punt més baix, 7 metres sota el nivell del mar, és a la península d'Odsherred a l'illa de Sjælland, a un antic braç de mar avui convertit en pòlder i conegut com a Lammefjord tot i que no es tracta d'un fiord. Atesa l'estructura del país totes les terres són a prop de la costa, no hi ha cap zona que estigui a més de 52 km del mar. A la meitat occidental de Jutlàndia el sòl és constituït per sorra i còdols que portà l'aigua procedent de la fosa del glaç, i és una regió poc fèrtil; és coberta de landes i únicament és utilitzada per a la cria de bestiar. En aquesta regió la costa és baixa, rectilínia i amb tot un rosari d'estanys. Per contra, a la meitat oriental de Jutlàndia i a les illes, que són a la part central de l'antiga glacera, el sòl és recobert d'una argila molt fèrtil i apta per al conreu. La costa és baixa, tallada, i amb golfs estrets i segurs, on hom ha establert ports comercials i de pesca. Hidrografia Els rius de Dinamarca no són massa llargs, els més importants són a la península de Jutlàndia i desguassen a la mar del Nord, el Gudenå amb 176 km és el més llarg del país i desguassa al Kattegat, el segueixen el Storå amb 104 km, el Varde amb 100 km, el Skjern amb 94 km (i el més cabalós del país), el Suså amb 83 km i el Vidå amb 69 km. A l'illa de Fiònia destaca el riu Odense (Odense Å) amb 60 km. A Dinamarca hi ha 1.032 llacs que tenen un nom, els més grans són l'Arresø, l'Esrum Sø, el Stadil Fjord, el Mossø, el Saltbæk Vig i el Tissø. L'Arresø és el llac més important de Dinamarca. Clima Malgrat que Dinamarca està situada entre dos mars, el Bàltic i el mar del Nord, les precipitacions anuals són moderades, d'entre 700 i 800 mm a l'oest i d'entre 500 i 600 mm a l'est. Les temperatures són equilibrades, al mes de juliol hi ha una mitjana de 16 °C a la zona del mar del Nord i a l'est, a Sjælland, pot arribar a 18 °C. Les temperatures diürnes són sobre els 20 °C mentre que les nocturnes són al voltant dels 13 °C. A l'hivern la influència del corrent del Golf i del seu derivat, el corrent de l'Atlàntic Nord, es fa notar fent que les temperatures no baixin excessivament, a tot el país les temperatures es mantenen a prop del punt de congelació, uns 2 °C durant el dia i al voltant de -3 °C a la nit. La temperatura de l'aigua a la costa varia des del 3 °C a l'hivern fins als 17 °C a l'estiu. Vegetació La flora danesa consisteix en unes 1200 espècies de plantes vasculars, d'aquestes unes 200 han estat introduïdes per l'home procedents d'altres zones. El 12% de la superfície de Dinamarca és ocupada pels boscos. La vegetació natural és el bosc de fulla caduca típic de les zones temperades (bosc temperat de fulla caduca), però el bosc primari no és gens habitual. La vegetació natural acostuma a ser un bosc mixt amb arbres com el roure, l'om i el faig, essent aquests del gènere fagus els més comuns. A la zona est del país hi ha boscos de coníferes. Geografia humana Demografia Segons les estadístiques del govern de Dinamarca, l'1 de gener de 2007 el 91,1% de la població danesa, estimada en 5,4 milions, era d'ascendència danesa. El 8,9% eren immigrants o descendents d'immigrants recents, principalment dels Balcans, el sud i l'oest de l'Àsia, molts dels quals van arribar a partir de la "Llei dels estrangers" (Udlændingeloven) creada el 1983 que va permetre la immigració dels membres de família. També hi ha una minoria inuit de Groenlàndia i una d'altra provinent de les Illes Fèroe. Durant els últims anys, tanmateix, s'han aprovat lleis molt més estrictes quant a la immigració. La població danesa, l'1 de gener de 2008, era de 5.475.791, amb una densitat de població de 129,16 habitants per quilòmetre quadrat. La població no està distribuïda equitativament. Tot i que la superfície a l'est del Gran Belt només és de 9.622 km2, o el 22,7% de la superfície total de Dinamarca, l'1 de gener de 2008, hi vivia el 45% de la població. La densitat de població d'aquesta regió és de 256,2 habitants per quilòmetre quadrat. Per contra, la densitat de població de l'oest del país és de 91,86 habitants per quilòmetre quadrat. El 2008 la mediana d'edat era de 40,5 anys. La taxa d'alfabetització era del 99%. La taxa de natalitat era d'1,74 nens per dona. La taxa de creixement poblacional és del 0,28%. El danès és la llengua oficial de l'Estat. Ciutats Dinamarca és un país molt urbanitzat, i el 86% de la població viu en zones urbanes. Al voltant del 40% de la població habita l'illa de Sjælland, on hi ha l'àrea metropolitana de Copenhaguen o Hovedstadsområdet, l'altra gran regió urbana és la Regió metropolitana de l'est de Jutlàndia que representa un 23% de la població del país. Les 25 aglomeracions urbanes més importants són: (Dades referides a l'1 de gener del 2010, font: Danmark Statistik) Copenhaguen 1.181.239 Århus 242.914 Odense 166.305 Aalborg 123.432 Esbjerg 71.459 Randers 60.227 Kolding 57.087 Horsens 52.998 Vejle 50.832 Roskilde 46.701 Helsingør 46.189 Herning 45.890 Hørsholm 45.816 Silkeborg 42.396 Næstved 41.729 Fredericia 39.513 Viborg 35.656 Køge 34.937 Holstebro 34.024 Taastrup 32.260 Slagelse 31.918 Hillerød 29.951 Sønderborg 27.194 Holbæk 27.157 Svendborg 27.113 Política i govern Estructura de govern El Regne de Dinamarca és una monarquia constitucional en què el rei és el cap d'Estat, des del 1973 ocupa el tron la reina Margarida II de Dinamarca. El monarca designa i destitueix els primers ministres i els altres ministres. El primer ministre és el cap de govern i és elegit pel parlament. Abans de ser validats amb l'aprovació reial, totes les lleis han de ser discutides al Consell d'Estat Danès o Statsrådet, presidit pel monarca mateix. Tot i que el monarca té la potestat executiva, aquest poder és merament cerimonial. S'espera que el monarca sigui totalment apolític i que no exerceixi la seva influència en el govern de cap manera. Per exemple, els membres de la família reial no voten en les eleccions i els referèndums tot i tenir-ne el dret. El primer ministre exerceix l'autoritat executiva en representació del monarca, acompanyat dels ministres del govern que encapçalen diversos departaments. El gabinet, incloent-hi el primer ministre, conformen el Govern de Dinamarca. Els ministres són responsables davant el Parlament de Dinamarca, conegut com a Folketing en danès, el cos legislatiu, que és considerat com a òrgan suprem; és a dir, que pot legislar en qualsevol matèria i no està limitat per les decisions dels seus predecessors. El Folketinget és el parlament nacional. Té l'última autoritat legislativa segons la doctrina de la sobirania parlamentària. El parlament està integrat per 175 membres electes a més de dos membres per Groenlàndia i dos per a les Illes Fèroe. El sistema electoral es basa en l'escrutini proporcional plurinominal per a 135 escons i en el mètode Sainte-Laguë per a 40 escons Les eleccions parlamentàries es realitzen cada quatre anys, però el primer ministre pot convocar a eleccions a discreció. Una moció de censura del parlament pot forçar el primer ministre a renunciar. El sistema polític danès ha generat tradicionalment coalicions. La majoria dels governs de la postguerra han estat coalicions minoritàries que han governat amb el suport d'altres partits. El govern actual, format després de les eleccions del 2022, està format per una coalició entre els Socialdemòcrates, el partit Venstre (Esquerra) i el Partit Moderats (Dinamarca) amb suport parlamentari dels partits de les Illes Feroe i de Groenlàndia. Organització territorial i administrativa Dinamarca es divideix en cinc regions (regioner) i noranta-vuit municipis. Les regions van ser creades l'1 de gener de 2007 com a part de la Reforma Municipal Danesa per reemplaçar els tradicionals comtats (amter en danès), creats el 1662 i dels que en restaven tretze després de la reforma territorial del 1970. Al mateix temps, els municipis o comunes (kommuner en plural, kommune en singular) més petits es van fusionar amb d'altres de més grans, reduint-ne el nombre de 270 a 98. La responsabilitat més important de les nou regions és el servei de sanitat nacional. A diferència dels antics comtats, aquestes regions no poden recaptar impostos i el servei de salut és principalment finançat per un impost nacional (sundhedsbidrag) del 8% combinat amb altres fons del govern i dels municipis. Cada Consell Regional està integrat per 41 polítics electes en les eleccions municipals daneses, les primeres que van seguir l'actual model territorial van ser les de l'any 2005, tot i que els nous municipis i regions van començar a ser efectives el primer de gener del 2007. L'arxipèlag d'Ertholmene (amb 96 habitants el 2008) no pertany a cap municipi ni a cap regió, ans pertany al Ministeri de Defensa. Groenlàndia i les Illes Fèroe també són part del Regne de Dinamarca, com a membres del Rigsfællesskabet però són autònoms i gairebé sobirans, i cadascú està representant per dos escons al parlament. Política de Defensa Les forces armades de Dinamarca són conegudes com la Defensa Danesa (en danès: Forsvaret). El Ministre de Defensa n'és el Comandant en Cap i serveix com a responsable diplomàtic principal arreu del Món. En temps de pau, el Ministeri de Defensa disposa de 15.281 militars i 4.884 civils. En el cas del personal militar. A aquests cal sumar aproximadament uns 12.000 reservistes i 46.651 membres de la Guàrdia Nacional (en danès: Hjemmeværnet), una força voluntària encomanada de la defensa territorial, resposta a emergències i suport de les autoritats policials i d'emergències. Dinamarca dona suport de fa temps a les missions de pau internacionals, però des de la intervenció de l'OTAN a la Guerra de Kosovo el 1999, ha ampliat l'espectre d'operacions militars en les quals participa, destancant-ne especialment l'ISAF (de l'anglès: International Security Assistance Force) a l'Afganistan, així com l'enviament d'un contingent de 450 militars a l'Iraq entre el 2003 i el 2007. Aquestes iniciatives s'han descrit sovint per les autoritats com a part d'una nova “política exterior activa” de Dinamarca. Economia L'economia de Dinamarca opera amb mercats eficients, amb estàndards de vida superiors a la mitjana Europa. L'economia danesa és moderna, amb tècniques agrícoles d'alta tecnologia, una moneda estable i una alta dependència del comerç internacional. La taxa d'atur és baixa (2% el 2008), i el govern ha aplicat polítiques amples de benestar. Tot i ser un petit país, Dinamarca és un exportador net d'aliments i energia, i gaudeix d'un superàvit en la seva balança de pagaments. Dinamarca és l'economia més competitiva i dinàmica de la Unió Europa, segons el Report del Fòrum Econòmic Mundial del 2008. A més ha estat catalogat com el millor país per a fer negocis del món. Dinamarca és membre de la Unió Europea, i ha implementat i superat els criteris de convergència per adoptar l'euro, però la població s'hi va oposar en un referèndum el 2000, tot i que la corona danesa està fixada amb l'euro mitjançant el Mecanisme de Taxa de Canvi Europeu. Dinamarca és la llar de moltes companyies multinacionals, entre les quals: A. P. Moller-Maersk Group, Danfoss, Lego, Bang & Olufsen, Carlsberg, Vestas, Novozymes i les farmacèutiques Lundbeck i Novo Nordisk. Dinamarca també és coneguda pel seu moviment de cooperativa quant a l'agricultura i per la seva indústria d'aliments (Danish Crown i Aria Foods). Els danesos tenen una perspectiva positiva del comerç lliure; en una enquesta recent, el 76% va respondre que la globalització és bona. El 70% del comerç es realitza dins la Unió Europea. Cultura i lleure Dinamarca és reconeguda internacionalment per les seves moltes contribucions a la vida intel·lectual i cultural contemporània. La cultura danesa, tot i inspirar-se en les influències europees, també té una herència folklòrica important. Quant a la literatura danesa, el romanticisme va influenciar el famós escriptor danès Hans Christian Andersen, conegut per les seves històries. Quant a la filosofia, Søren Kierkegaard va ser molt influent en l'existencialisme. Dinamarca també ha tingut un paper important en les ciències. Les observacions de Tycho Brahe van obrir el camí al desenvolupament de l'astronomia moderna. Per altra banda, Niels Bohr va realitzar descobriment importants en la física nuclear; Niels Finsen va estudiar els usos terapèutics i medicinals de la llum. Tots dos van rebre premis Nobel per llurs treballs. Religió No hi ha cap separació oficial d'Església i Estat a Dinamarca. Segons les estadístiques oficials, del gener del 2009, el 81,5% de la població danesa és membre de l'Església luterana estatal, l'Església Nacional Danesa (Den Danske Folkekirke), la qual va ser establerta per la constitució de Dinamarca. Segons l'article sisè, la família reial danesa ha de pertànyer a l'església estatal. El 2% de la població professa l'islam i el 3% altres denominacions cristianes, entre les quals, el catolicisme. Tot i així, l'enquesta de l'Eurobaròmetre més recent va publicar que el 31% dels danesos "creuen que hi ha un déu"; el 49% va respondre que "creuen en algun tipus d'esperit o força de vida" i el 19% que no "creu que hi hagi cap esperit, déu o força de vida. Forn Siðr (El camí antic) un tipus de neopaganisme germànic, basat en la religió nòrdica nadiua antiga, ha estat reconeguda per l'Estat oficialment des del 2003. Esport El futbol és l'esport més popular de Dinamarca, la selecció nacional ha participat a 4 edicions de la Copa del Món de Futbol i va guanyar el Campionat d'Europa de futbol del 1992. Brian Laudrup, Michael Laudrup o Peter Schmeichel són futbolistes danesos internacionalment coneguts. La vela i altres esports aquàtics són també força populars així com el bàdminton o l'handbol. La selecció femenina d'handbol ha guanyat tres medalles olímpiques, un campionat del món i tres d'Europa. Gastronomia La cuina danesa, com la dels altres països nòrdics i la del nord d'Alemanya, es basa principalment en la carn i el peix. Això és a causa del passat agrari del país, a la seva situació geogràfica entre dos mars i al seu clima amb llargs hiverns. La cuina danesa és coneguda pels seus entrepans oberts denominats smørrebrød, una mena de mandonguilles grans de carn denominades frikadeller i postres com el kransekage o el wienerbrød. Pel que fa a les begudes, hi ha cerveses com la Carlsberg o la Tuborg que són mundialment famoses, també es produeix aquavit i un bíter molt popular denominat Gammel Dansk. La seva versió de l'hamburguesa és coneguda com a Bøfsandwich. El juny del 2010 el restaurant Noma de Copenhaguen, amb el cuiner Rene Redzepi al capdavant, va ser considerat com el millor restaurant del món en encapçalar la llista dels 50 millors restaurants publicada per la revista britànica The Restaurant Magazine, guardó que també va assolir l'any 2011. Redzepi és conegut pel seu treball de reinvenció, reinterpretació i refinament de la cuina nòrdica, és el representant més internacional del que s'anomena la nova cuina nòrdica (Det ny nordiske køkken). Història Prehistòria i Antiguitat Les troballes arqueològiques més antigues de Dinamarca daten del 130.000 al 110.000 aC, durant el període Interglacial Riss-Würm. El territori ha estat habitat des del 12500 aC i hi ha proves de la pràctica de l'agricultura des del 3900 aC. L'Edat de bronze nòrdica (1800 al 600 aC) a Dinamarca fou caracteritzada per la construcció de túmuls, els quals deixaren diversos objectes com ara els lurs i el carro solar de Trundholm. Durant l'Edat de ferro preromana (del 500 aC a l'1 dC), els grups nadius començaren a migrar cap al sud, tot i que els primers danesos arribaren al país entre l'Edat de ferro prerromana i l'Edat de ferro germànica, durant l'Edat de ferro romana (1 al 400 dC). Les províncies romanes mantenien relacions i rutes comercials amb les tribus nadiues de Dinamarca; de fet, s'han trobat monedes romanes en territori danès. L'evidència d'una influència cultural celta significativa data d'aquest període i es reflecteix en la troballa del calderó de Gundestrup. Els historiadors creuen que abans de l'arribada dels precursors dels danesos, que hi arribaren de les illes daneses de l'est (Sjælland i Escània) i parlaven una forma primerenca de germànic septentrional) la major part de Jutlàndia i algunes illes eren habitades pels juts. Aquests foren convidats a emigrar a la Gran Bretanya com a mercenaris del rei britònic Vortigern, i els foren donats els territoris sud-orientals de Kent, l'Illa de Wight, i altres àrees. Foren, posteriorment, absorbits pels invasors angles i saxons. La població juta que romangué a Jutlàndia fou assimilada pels danesos. Els vikings Els vikings escandinaus expulsaren els angles i juts de Jutlàndia i s'hi establiren. Els vikings eren guerrers i navegants escandinaus els quals dominaren els mars d'Europa. Exploraren i colonitzaren Islàndia, Groenlàndia, i Vinland. Gràcies a llurs habilitats en la construcció de vaixells, saquejaren i conqueriren regions de França i les Illes Britàniques. També reeixiren en l'establiment de rutes comercials entre les costes i els rius d'Europa, que s'estenien des de Groenlàndia fins a Constantinoble mitjançant els rius russos. Dinamarca així es convertí en una potència nord-europea. Els danesos s'unificaren i es convertiren oficialment al cristianisme el 965 dC sota el regnat de Harald Blåtand, la història del qual està registrada en les Pedres de Jelling. El seu fill, Sven I, conquerí Anglaterra entre el 1013 i el 1014. Canut II estengué el regne, que inclogué Noruega i la regió meridional de Suècia. Després de la seva mort, la unió amb Anglaterra i Noruega es dissolgué, i Dinamarca entrà en un període de guerres civils i violència. Posteriorment, durant els segles i els danesos continuaren expandint els seus dominis i conqueriren la major part dels territoris costaners del mar Bàltic, establint un reialme poderós i pròsper. Amb el progrés econòmic, el feudalisme danès arribà al seu zenit i es desenvoluparen la indústria pesquera i la ramaderia, i sorgí un grup de mercaders i artesans important. Tanmateix, les discòrdies entre la noblesa i la corona forçaren el rei, Eric V a signar la Carta Magna danesa, o carta de privilegis, per mitjà de la qual la corona se subordinava a la llei i el Danehof, una assemblea de nobles, es convertia en una institució administrativa. Durant el regnat de Valdemar IV i la seva filla Margarida I el regne tornà a enfortir-se i, després de la Batalla de Falköping, Margarida feu que el fill de la seva germana, Eric de Pomerània fos coronat rei de Dinamarca, Noruega i Suècia, en la Unió de Kalmar. Suècia s'independitzà i tornà a unificar-se en diverses ocasions. Davant la repressió brutal de Cristià II, la situació es resolgué el 17 de juny de 1532 quan el rei suec Gustau Vasa conquerí la ciutat d'Estocolm, i declarà la independència definitiva de Suècia. Dinamarca i Noruega romangueren en una unió personal fins a la resolució del Congrés de Viena el 1814. Era moderna El rei Cristià IV de Dinamarca atacà Suècia en la Guerra de Kalmar de 1611 al 1613, però no aconseguí el seu objectiu de forçar Suècia a reunificar-se amb Dinamarca. La guerra no provocà cap canvi territorial, però Suècia fou forçada a pagar una indemnització de guerra d'1 milió de riksdaler de plata, quantitat coneguda com el pagament d'Älvsborg. Cristià feu ús dels diners per a fundar diversos pobles i fortaleses, entre els quals, Glückstadt (fundada com a rival d'Hamburg, Christiania (després de l'incendi que destruí la ciutat original), Christianshavn, Kristianstad i Kristiansand. Cristià també construí un gran nombre d'edificis, entre els quals, Børsen, Rundetårn, Nyboder i el castell de Rosenborg. Inspirat en la Companyia Holandesa de les Índies Orientals, fundà la Companyia danesa i planejà prendre Sri Lanka com a colònia, però la companyia només pogué aconseguir Tranquebar en la costa índia. En la Guerra dels Trenta Anys, Cristià provà de convertir-se en el líder dels estats luterans d'Alemanya, però fou derrotat en la Batalla de Lutter en la qual un exèrcit catòlic, sota el comandament de Albrecht von Wallenstein ocupà i saquejà Jutlàndia. Dinamarca evità donar cap concessió territorial, però la intervenció del rei suec Gustau II Adolf a Alemanya fou vista com un senyal que el poder militar de Suècia estava creixent mentre que la influència danesa en la regió estava en declivi. El 1643, l'exèrcit suec envaí Jutlàndia i el 1644 Skåne. El 1645, en el Tractat de Brömsebro, Dinamarca cedí Halland, Gotland, les últimes regions d'Estònia, i diverses províncies de Noruega. El 1657, el rei Frederic III declarà la guerra a Suècia i marxà cap a Bremen-Verden. Fou derrotat i els exèrcits de Carles X Gustau conqueriren Jutlàndia i Fiònia, així com la major part de Sjælland abans de signar el Tractat de Roskilde el febrer de 1658, que donà a Suècia el control d'Escània, Blekinge, Trøndelag i l'illa de Bornholm. Carles X Gustau es penedí de no haver destruït completament Dinamarca, i l'agost de 1658 començà un setge de dos anys de Copenhaguen però no aconseguí conquerir-la. En el tractat de pau següent Dinamarca aconseguí mantenir la seva independència i reprendre el control de Trøndelag i Bornholm. Dinamarca assajà de reprendre el control d'Escània en la Guerra d'Escània (1675-1679) però fracassà. Després de la Gran Guerra del Nord (1700-1721), Dinamarca aconseguí restaurar el control d'aquelles regions del Ducat de Schleswig i Holstein governades per la casa de Holstein-Gottorp. Dinamarca prosperà durant les últimes dècades del atesa la seva neutralitat que li permeté comerciar amb tots dos costats en les guerres contemporànies. En les Guerres Napoleòniques, Dinamarca al començament provà de tenir una política de neutralitat per a continuar amb el comerç lucratiu amb l'Imperi Francès i amb el Regne Unit, i s'uní a la Segona Lliga de la Neutralitat Armada amb l'Imperi Rus, Suècia i Prússia. El Regne Unit el considerà com a acte hostil i atacà Copenhaguen el 1801 i 1807. Dinamarca llavors decidí aliar-se amb Napoleó. El control britànic de les rutes marítimes entre Dinamarca i Noruega fou desastrós per a l'economia de la unió, i Dinamarca es declarà en fallida. El Congrés de Viena demandà la dissolució de la unió entre Dinamarca i Noruega, la qual fou confirmada en el Tractat de Kiel de 1814. Dinamarca havia tingut l'esperança de restaurar la unió escandinava el 1809, però aquestes esperances foren destruïdes quan els estaments de Suècia rebutjaren la proposta per a permetre Frederic VI de Dinamarca succeir a Gustau IV Adolf de Suècia que havia estat deposat, i en comptes, donaren la corona a Carles XIII. Noruega formà una unió amb Suècia que durà fins a 1905. Dinamarca conservà les colònies d'Islàndia, les Illes Fèroe i Groenlàndia. A més de les colònies nòrdiques, Dinamarca mantingué el control de l'Índia Danesa (Tranquebar) de 1620 a 1869, la Costa Daurada Danesa (Ghana) de 1658 a 1850, i les Índies Orientals Daneses (les Illes Verges Americanes) de 1671 a 1917. El 1848, les accions empreses per Dinamarca contra els ducats de Slesvig i Holstein van portar a la Primera Guerra de Schleswig entre Dinamarca i la Confederació Germànica quan les tropes prussianes, aliades amb altres Estats alemanys, i sota mandat de la Confederació van ocupar el Schleswig el 23 d'abril però per pressions internacionals, Prússia va ser forçada a consentir que Dinamarca es quedés amb tots dos ducats. El moviment nacional i liberal danès cresqué durant la dècada de 1830, i després de les Revolucions de 1848, Dinamarca es convertí, pacíficament, en una monarquia constitucional el 5 de juny de 1849. Després de la Segona Guerra de Schleswig, el 1864, Dinamarca fou forçada a cedir Schleswig i Holstein a Prússia. Dinamarca retornà a la seva política tradicional de neutralitat, la qual conservà durant la Primera Guerra Mundial. Segles XX i XXI Després de la derrota d'Alemanya en la Primera Guerra Mundial, el Tractat de Versalles oferí la regió, aleshores alemanya, de Slesvig-Holstein a Dinamarca. Amb por d'un irredemptisme alemany, Dinamarca refusà considerar reprendre aquests territoris i insistí a fer un plebiscit per al retorn de Schleswig. Els dos Plebiscits de Schleswig tingueren lloc el 10 de febrer i el 14 de març. El 10 de juliol de 1920, després del plebiscit i la signatura del rei (del 6 de juliol) en el document de reunió, el rei Cristià X cavalcà cap a la frontera antiga. La reunificació del Nord de Schleswig (Sønderjylland) se celebra cada 15 de juny a Valdemarsdag. La invasió alemanya de Dinamarca el 9 d'abril de 1940, només tingué dues hores de resistència militar abans que el govern danès es rendís. La cooperació econòmica entre Alemanya i Dinamarca continuà fins al 1943, quan el govern danès refusà continuar cooperant i l'armada danesa enfonsà els seus vaixells i envià la majoria dels seus oficials a Suècia. Durant la guerra, el govern donà molt suport als jueus que vivien dins el país, i la resistència aconseguí fer sortir la majoria dels jueus a Suècia. Dinamarca encapçala moltes operacions internes o de sabotatge en contra de les instal·lacions alemanyes. Islàndia trencà els enllaços polítics amb Dinamarca i es convertí en una república independent. El 1948, les Illes Fèroe reberen autonomia. Després de la guerra, Dinamarca es convertí en un dels membres fundadors de les Nacions Unides i l'OTAN, i el 1973, s'uní a la Comunitat Econòmica Europea (en l'actualitat la Unió Europea) al mateix temps que el Regne Unit i Irlanda, en un referèndum públic. Groenlàndia rebé autonomia el 1979. Ni Groenlàndia ni les Illes Fèroe són membres de la Unió Europea; les illes declinaren fer-se membres el 1973, i Groenlàndia se separà de la comunitat el 1986, a causa de les polítiques pesqueres de la comunitat. Notes i referències Vegeu també Municipis de Dinamarca Regions de Dinamarca Reis de Dinamarca Selecció de bàsquet de Dinamarca Llista de peixos de Dinamarca Den Gamle By Enllaços externs Subdivisió administrativa de Dinamarca


source: wikipedia

text: Dilbert és una tira còmica satírica dibuixada i guionitzada per Scott Adams ha aparegut en els periòdics des de 1989 sobre un entorn d'oficina micro-gestionat, caracteritzant a l'enginyer de programari epònim. En Dilbert està absorbit per la feina i per un cap dèspota i maleducat, que sempre li exigeix responsabilitats més enllà de la lògica. El personatge comparteix la seva vida amb en Dogbert, el seu irreverent, egocèntric i megalòman gos, i altres personatges secundaris com el becari sobreexplotat, el cap inútil, el company de feina que no fa brot o la secretària que es dedica a fer-li la vida impossible al treballadors entre d'altres, en una original retrat del present i símbol per a tots els desencantats del món laboral. La descarnada visió que ofereix del mateix suposa així mateix una primícia, ja que en 'Dilbert' és la primera sèrie animada que aborda aquest tema amb sarcasme. La tira ha donat lloc a diversos llibres, una sèrie animada de TV de dues temporades (1999 i 2000) i nombrosos productes enllaçats que van des de ninots farcits fins a gelats. En 2022 fou cancel·lada per San Francisco Chronicle, i en 2023 per The Washington Post, USA Today i Los Angeles Times en considerar que va introduir el primer personatge negre (Dave the Black Engineer) per burlar-se de la cultura woke. Referències Vegeu també Principi de Dilbert Tires còmiques Sèries de còmics creades a la dècada de 1980


text: La Diada d'Europa es commemora el dia 9 de maig en record a la declaració realitzada per l'aleshores Ministre francès d'Afers Exteriors, Robert Schuman, a París el dia 9 de maig de 1950, mitjançant la qual es donà el tret de partida a la creació de la Comunitat Europea del Carbó i de l'Acer (CECA). Història El 9 de maig de 1950, just cinc anys després de la signatura de l'armistici de la Segona Guerra Mundial, el ministre francès d'Exteriors Robert Schuman va proposar, a partir d'una idea del seu assessor Jean Monnet, un pla que pretenia situar la producció francesa i alemanya del carbó i l'acer -elements necessaris per a la construcció d'armament- sota el control d'una autoritat única i supranacional. Aquest projecte, anomenat Pla Schuman, va donar lloc un any més tard a la creació de la primera de les Comunitats Europees, la CECA, origen del procés d'integració europea que ha acabat edificant l'actual Unió Europea. El 9 de maig s'ha convertit en el símbol europeu que, juntament amb l'euro, la bandera europea i l'himne europeu, identifiquen l'entitat política de la Unió Europea. El Dia europeu és un símbol exclusiu de la UE, a diferència de la bandera i l'himne que són símbols de tota Europa per extensió. Això es deu al fet que la declaració Schuman va ser posterior a la creació del Consell d'Europa, d'on provenen els altres dos símbols. Celebració A pesar de ser l'únic dia de celebració oficial en tota la Unió Europea, a la pràctica cap dels estats membres de la Unió no organitza festivitats commemoratives d'alt nivell, com les que es realitzen amb motiu de les festes nacionals de cada estat. Cada any la Comissió Europea publica un cartell promocional, que comprèn un motiu diferent cada vegada, acompanyat d'un lema referent a un tema d'actualitat dins de la UE. Vegeu també Declaració Schuman Dia de la Victòria (Europa Oriental) Referències Símbols de la Unió Europea Europa


text: En física i química, la densitat (símbol d, la lletra grega ro) és una magnitud escalar que indica la massa per unitat de volum d'una substància. La densitat és directament proporcional al valor de la massa i inversament proporcional al volum del cos. Matemàticament s'expressa com la massa dividida pel volum: La unitat de mesura en el Sistema Internacional és el quilogram dividit per metre cúbic (kg/m3), encara que per motius històrics i pràctics, de vegades es mesura en gram dividit per centímetre cúbic (g/cm3). Per una substància pura, la densitat té el mateix valor numèric que la seva concentració màssica. Diferents materials normalment tenen diferents densitats, les quals poden ser importants pel que fa a la seva flotabilitat, puresa i embalatge. L'osmi i l'iridi són els elements químics més densos coneguts en condicions estàndard de pressió i temperatura. Per simplificar la comparació de densitats entre diferents sistemes d'unitats, de vegades la densitat se substitueix per la quantitat adimensional anomenada densitat relativa, la qual és la proporció entre la densitat d'un material respecte la d'un material pres com a referència (normalment l'aigua). En el cas de l'aigua, per exemple, una densitat relativa inferior a la unitat significa que la substància en qüestió flota en aigua. Matemàticament la densitat relativa s'expressa així: La densitat d'un material varia amb la temperatura i la pressió. Aquesta variació normalment és petita per a sòlids i líquids però molt més important per gasos. L'increment de pressió sobre un objecte fa decréixer el seu volum i, per tant, incrementar la seva densitat. L'increment de temperatura d'una substància (amb algunes excepcions) redueix la seva densitat, ja que n'incrementa el volum. En la majoria de materials, l'escalfament de la part inferior d'un fluid causa el fenomen de la convecció de la calor de baix cap amunt a causa de la disminució de la densitat del fluid escalfat. La magnitud recíproca de la densitat d'una substància s'anomena volum específic, el qual és molt utilitzat en termodinàmica. La densitat és una propietat intensiva, ja que no depèn de la quantitat de substància. Densitat d'un punt D d'un medi continu La densitat en un medi continu és una magnitud escalar no fonamental definida en cada punt material. Sigui D un punt material d'un medi continu. Sigui una successió de volums materials de volum Vi (decreixents) i de massa mi, tals que tots continguin el punt D en el seu interior. S'anomena densitat del punt D al límit de la successió dels quocients quan Vi tendeix a 0: Canvis de densitat En general, la densitat es pot canviar variant o bé la pressió o bé la temperatura. Un augment de la pressió sempre augmenta la densitat d'un material. L'increment de la temperatura generalment fa disminuir la densitat, encara que existeixen excepcions notables a aquesta generalització: per exemple, la densitat de l'aigua augmenta entre el seu punt de fusió a 0 °C i els 4 °C, i es pot observar un comportament similar en la silicia a temperatures baixes. L'efecte de la pressió i la temperatura sobre les densitats de líquids i sòlids és petit. La compressibilitat d'un líquid o sòlid sol estar al voltant dels 10−6 bar−1 (1 bar = 0,1 MDa) i la dilatació tèrmica al voltant dels 10−5 K−1. Això significa que, més o menys, es necessita deu mil vegades la pressió atmosfèrica per disminuir el volum d'una substància en un u per cent. Una expansió de volum d'un u per cent sol requerir un increment de temperatura de l'ordre de milers de graus Celsius. En canvi, la densitat dels gasos es veu fortament afectada per la pressió. La densitat d'un gas ideal és: On és la massa molar, és la pressió, és la constant dels gasos i és la temperatura absoluta. Això significa que la densitat d'un gas ideal pot ser doblada doblant la pressió o reduint la temperatura absoluta a la meitat. En el cas de la dilatació tèrmica volúmica a pressió constant i per a petits intervals de temperatura, la densitat varia de la següent manera: On és la densitat a una temperatura de referència i és el coeficient de dilatació tèrmica del material a temperatures properes a . Densitat d'una solució La densitat d'una solució química és la suma de les concentracions màssiques dels components de la solució: Si l'equació anterior s'expressa com una funció de les densitats dels components purs de la mescla i la seva fracció volumètrica, queda de la següent manera (sempre que no hi hagi interacció entre els components): Llista de densitats Aigua Aire Diversos materials Altres La corona d'or d'Arquimedes L'anècdota més coneguda sobre Arquimedes explica com va inventar un mètode per determinar el volum d'un objecte amb una forma irregular. D'acord amb Vitruvi, una nova corona amb forma de corona triomfal havia estat fabricada amb metall pintat del color d'or per Hieró II (rei de Siracusa) el qual li va demanar a Arquimedes determinar si la corona estava feta només d'or o si li havia agregat plata un orfebre deshonest. Arquimedes havia de resoldre el problema sense malmetre la corona, de manera que no la podia fondre i convertir-la en un cos regular per calcular-ne la densitat. Mentre prenia un bany, va notar que el nivell d'aigua pujava a la tina quan entrava, i així es va adonar que aquest efecte podria ser utilitzat per a determinar el volum de la corona. A causa del fet que l'aigua no es pot comprimir, la corona, en ser submergida, desplaçaria una quantitat d'aigua igual al seu volum. En dividir el pes de la corona pel volum d'aigua desplaçada es podria obtenir la densitat de la corona. La densitat de la corona seria menor si altres metalls menys densos li haguessin estat afegits. Llavors, Arquimedes va sortir corrent nu pels carrers, tan emocionat pel seu descobriment que no va recordar vestir-se, cridant «Eureka!» (en grec antic: «εὕρηκα!», que significa 'Ho he trobat!'). La història de la corona daurada no apareix en els treballs coneguts d'Arquimedes. A més, s'ha dubtat que el mètode que descriu sigui factible, a causa del nivell d'exactitud prohibitiu que s'hauria requerit per mesurar el volum d'aigua desplaçada. En comptes d'això, Arquimedes podria haver buscat una solució a la que aplicava el principi de la hidroestàtica conegut com el principi d'Arquimedes, descrit en el seu tractat Sobre els cossos flotants. Aquest principi planteja que tot cos submergit en un fluid experimenta una empenta vertical i cap amunt igual al pes de fluid que desallotja. Utilitzant aquest principi, hauria estat possible comparar la densitat de la corona daurada amb la d'or pur en usar una balança. Situant en un costat de la balança la corona a investigar i en l'altre una mostra d'or pur del mateix pes, es procediria a submergir la balança en l'aigua; si la corona tingués menys densitat que l'or, desplaçaria més aigua a causa del seu major volum i experimentaria una major empenta que la mostra d'or. Aquesta diferència de flotabilitat decantaria la balança com correspon. Galileu creia que aquest mètode era «el mateix que va usar Arquimedes, a causa del fet que, a més de ser molt exacte, depèn encara de demostracions retrobades pel mateix Arquimedes». Vegeu també Densitometria Referències


text: Sigles en anglès de l'àcid desoxiribonucleic Sigles de Democratic National Assembly, partit polític de Trinitat i Tobago Sigles de Daily News and Analysis, diari publicat en anglès a l'Índia


text: Toponímia: Darwin (Austràlia), capital del Territori del Nord d'Austràlia Darwin (Califòrnia), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia Darwin (cràter), cràter d'impacte de la Lluna Darwin (Illes Malvines), petita ciutat de les illes Malvines Darwin (Minnesota), poble menut de Minnesota Darwin (Uruguai), petita localitat de l'Uruguai Illa Darwin, illa a l'arxipèlag de Galápagos Biografies: Charles Galton Darwin (Cambridge, 1887 – 1962), matemàtic Charles Robert Darwin, coautor de la idea de selecció natural i de la teoria de l'evolució Erasmus Darwin, metge i avi de Charles Emma Darwin (1808– 1896), esposa i cosina del naturalista anglès Charles Darwin George Darwin (1845-1912), astrònom i matemàtic anglès, fill del naturalista de Charles Darwin Leonard Darwin, fill de Charles Robert Darwin Robert Darwin (1766 – 1848), metge anglès, sobretot conegut per ser el pare del naturalista Charles Darwin Miscel·lània: Apple Darwin, sistema operatiu de Mac OS X Bombardeig de Darwin, atac emprès per l'Imperi Japonès el 1942 contra Austràlia, acció significativa a la campanya del Pacífic de la Segona Guerra Mundial Premis Darwin, premi irònic que pren el nom del creador de la teoria de l'evolució Charles Darwin Medalla Darwin-Wallace, guardó que la Societat Linneana de Londres atorga cada cinquanta anys, des del 1908 Missió Darwin, proposta de missió espacial de l'ESA


text: En física, la dualitat ona-partícula o dualitat ona-corpuscle és un principi segons el qual tots els objectes del nostre univers presenten de manera simultània propietats de les ones i de les partícules. Aquest és un concepte fonamental de la mecànica quàntica. La dualitat ona-corpuscle es fa servir en microscòpia electrònica, en què la petita longitud d'ona associada a l'electró pot ser emprada per veure objectes molt menors que els observats mitjançant la llum visible. Totes les partícules estudiades en mecànica quàntica, de cadascuna de les diferents espècies, es poden considerar idèntiques entre si; totes tenen les mateixes propietats quàntiques; per tant, quan parlem d'un electró, per exemple, parlem d'una partícula, amb la mateixa massa, o la mateixa càrrega elèctrica, que un altre electró, és a dir, una partícula elemental, i per tant no podem parlar de mig, o de tres quarts, d'electró. El mateix passa amb el fotó, amb el neutrí, o el quark. Fins podem dir que els barions, el nucli d'un àtom, o el mateix àtom, són partícules, encara que no pas elementals, com les anteriors. Per altra banda, totes les partícules esmentades, considerades individualment, es comporten com una ona, que es propaga segons una funció d'ona. La dualitat ona-corpuscle va resoldre una aparent paradoxa demostrant que la llum pot tenir propietats de partícula i propietats ondulatòries. D'acord amb la física clàssica, hi ha diferències entre ona i partícula. Una partícula ocupa un lloc en l'espai i té massa mentre que una ona s'estén en l'espai caracteritzant-se per tenir una velocitat definida i massa nul·la. Que les partícules es poden comportar com a ones i viceversa és un concepte introduït per Louis-Victor de Broglie, físic francès de principis del i comprovat experimentalment en múltiples ocasions. El 1924, en la seva tesi doctoral, va proposar l'existència d'ones de matèria, és a dir, que tota matèria tenia una ona associada a aquesta. Aquesta idea revolucionària, fundada en l'analogia amb què la radiació tenia una partícula associada, propietat ja demostrada aleshores, no va despertar gran interès, tot i l'encert dels seus plantejaments, ja que no tenia proves de produir-se. No obstant això, Einstein va reconèixer la seva importància i cinc anys després, el 1929, De Broglie va rebre el Nobel en Física pel seu treball. El seu treball deia que la longitud d'ona de l'ona associada a la matèria era: en què és la constant de Planck i és la quantitat de moviment de la partícula de matèria. Història En finalitzar el , gràcies a la teoria atòmica, se sabia que tota matèria estava formada per partícules elementals anomenades àtoms. L'electricitat es va pensar primer com un fluid, però Joseph John Thomson va demostrar que consistia en un flux de partícules anomenades electrons, en els seus experiments amb raigs catòdics. Tots aquests descobriments van portar a la idea que una gran part de la natura estava composta per partícules. Al mateix temps, les ones eren ben enteses, juntament amb els seus fenòmens, com la difracció i la interferència. Es creia, doncs, que la llum era una ona, tal com va demostrar l'experiment de Young i efectes tals com la difracció de Fraunhofer. En entrar al , però, van aparèixer problemes amb aquest punt de vista. L'efecte fotoelèctric, tal com va ser analitzat per Albert Einstein el 1905, va demostrar que la llum també posseïa propietats de partícules. Més endavant, la difracció d'electrons va ser predita i demostrada experimentalment, amb la qual cosa, els electrons posseïen propietats que havien estat atribuïdes tant a partícules com a ones. Aquesta confusió que enfrontava, aparentment, les propietats de partícules i d'ones va ser resolta per l'establiment de la mecànica quàntica, en la primera meitat del . La mecànica quàntica ens serveix com a marc de treball unificat per a entendre que tota matèria pot tenir propietats d'ona i propietats de partícula. Tota partícula de la natura, sigui un protó, un electró, un àtom o qualsevulla que sigui, es descriu mitjançant una equació diferencial, generalment, l'equació de Schrödinger. Les solucions a aquestes equacions es coneixen com a funcions d'ona, ja que són inherentment ondulatòries en la seva forma. Poden difractar i interferir, portant-nos als efectes ondulatoris ja observats. A més, les funcions d'ona s'interpreten com a descriptors de la probabilitat de trobar una partícula en un punt de l'espai donat. Vol dir això que, si es busca una partícula, se'n trobarà una amb una probabilitat donada per l'arrel quadrada de la funció d'ona. En el món macroscòpic, no s'observen les propietats ondulatòries dels objectes perquè aquestes longituds d'ona, com en les persones, són massa petites. La longitud d'ona es dona, en essència, com la inversa de la grandària de l'objecte multiplicada per la constant de Planck (h), un nombre extremadament petit. Huygens i Newton Les primeres teories comprensibles de la llum van ser exposades per Christiaan Huygens, que va proposar una teoria ondulatòria d'aquesta, i en particular, demostrant que cada punt d'un front d'ona que avança és, de fet, el centre d'una nova pertorbació i la font d'un nou tren d'ones. Tanmateix, la seva teoria tenia debilitats en altres punts i va ser aviat enfosquida per la teoria corpuscular d'Isaac Newton. Tot i que, prèviament, sir Isaac Newton havia discutit aquest prolegomen avantguardista amb Pierre de Fermat, un altre reconegut físic de l'òptica en el , l'objectiu de la difracció de la llum no es va fer patent fins a la cèlebre reunió que tingué amb el genial Karl Kounichi, creador del principi de primalitat i la seva màxima de seqüencialitat, realitzada en el camp de Woolsthorpe durant la gran epidèmia de pesta del 1665. Recolzat en les premisses dels seus contemporanis, Newton proposa que la llum és formada per petites partícules, amb les quals s'explica fàcilment el fenomen de la reflexió. Amb una mica més de dificultat, va poder explicar també la refracció a través de lent i la separació de la llum solar en colors mitjançant un prisma. A causa de l'enorme alçada intel·lectual de Newton, la seva teoria va ser la dominant per un període d'un segle aproximadament, mentre que la teoria de Huygens va ser oblidada. Amb el descobriment de la difracció al , però, la teoria ondulatòria va ser recuperada i, durant el , el debat entre ambdues va sobreviure durant un llarg temps. Fresnel, Maxwell i Young A començament del , amb l'experiment de la doble escletxa, Thomas Young i Augustin-Jean Fresnel certificaren científicament les teories de Huygens. L'experiment va demostrar que la llum, quan travessa una escletxa, mostra un patró característic d'interferències similar al de les ones produïdes en l'aigua. La longitud d'ona pot ser calculada mitjançant aquests patrons. James Clerk Maxwell, a finals del mateix segle, va explicar la llum com la propagació d'una ona electromagnètica mitjançant les equacions de Maxwell. Aquestes equacions, àmpliament demostrades mitjançant l'experiència, van fer que Huygens fos de nou acceptat. Einstein i els fotons El 1905, Einstein va aconseguir una notable explicació de l'efecte fotoelèctric, un experiment fins aleshores preocupant que la teoria ondulatòria era incapaç d'explicar. Ho va fer postulant l'existència de fotons, feixos de llum amb propietats de partícules. En l'efecte fotoelèctric, s'observava que si un feix de llum incidia en una placa de metall produïa electricitat en el circuit. Presumiblement, la llum alliberava els electrons del metall, i en provocava el flux. No obstant això, mentre que una llum blava feble era suficient per a provocar aquest efecte, fins i tot la més forta i intensa llum vermella no ho provocava. D'acord amb la teoria ondulatòria, la força o amplitud de la llum es trobava en proporció amb la seva brillantor: La llum més brillant hauria de ser més que suficient per a crear el pas d'electrons pel circuit. No obstant això, estranyament, no ho produïa. Einstein va arribar a la conclusió que els electrons eren expel·lits fora del metall per la incidència de fotons. Cada fotó individual comportava una quantitat d'energia (N) que es trobava relacionada amb la freqüència ? de la llum, mitjançant l'equació següent: en què h és la constant de Planck (el valor n'és 6,626 × 10 -34 J · s). Només els fotons amb una freqüència alta (per sobre d'un valor llindar específic) podien provocar el corrent d'electrons. Per exemple, la llum blava emetia uns fotons amb una energia suficient per a arrencar els electrons del metall, mentre que la llum vermella no. Una llum més intensa per sobre del llindar mínim pot arrencar més electrons, però cap quantitat de llum per sota d'aquest podrà arrencar-ne un de sol, per més intensa que sigui la seva brillantor. Einstein va guanyar el Premi Nobel de Física a 1921 per la seva teoria de l'efecte fotoelèctric. De Broglie El 1924, el físic francès Louis-Victor de Broglie (1892-1987) va formular una hipòtesi en la qual afirmava que: Per a postular aquesta propietat de la matèria, De Broglie es va basar en l'explicació de l'efecte fotoelèctric, que poc abans havia donat Albert Einstein, suggerint la natura quàntica de la llum. Per a Einstein, l'energia transportada per les ones lluminoses estava quantitzada, distribuïda en petits paquets d'energia o quants de llum, que més tard serien anomenats fotons, i l'energia depenia de la freqüència de la llum mitjançant la relació: , en què és la freqüència de l'ona lluminosa i la constant de Planck. Albert Einstein proposava, d'aquesta manera, que en determinats processos les ones electromagnètiques que formen la llum es comporten com corpuscles. De Broglie es va preguntar que per què no podria ser de manera inversa, és a dir, que una partícula material (un corpuscle) pogués mostrar el mateix comportament que una ona. El físic francès relacionà la longitud d'ona, λ (lambda) amb la quantitat de moviment de la partícula, mitjançant la fórmula: en què λ és la longitud de l'ona associada a la partícula de massa m que es mou a una velocitat v, i h és la constant de Planck. El producte és també el mòdul del vector , o quantitat de moviment de la partícula. Veient la fórmula, s'aprecia fàcilment que, a mesura que la massa del cos o la seva velocitat augmenta, disminueix considerablement la longitud d'ona. Aquesta hipòtesi es va confirmar tres anys després per als electrons, amb l'observació dels resultats de l'experiment de la doble escletxa de Young a la difracció d'electrons en dues investigacions independents. En la Universitat d'Aberdeen, George Paget Thomson va fer passar un feix d'electrons a través d'una prima placa de metall i va observar els diferents esquemes predits. En els laboratoris Bell, Clinton Joseph Davisson i Lester Halbert Germer van llançar electrons sobre un monocristall de níquel que es difractaren per reflexió (experiment de Davisson-Germer). L'equació de De Broglie es pot aplicar a tota la matèria. Els cossos macroscòpics també tindrien associada una ona, però, atès que la seva massa és molt gran, la longitud d'ona és tan petita que en aquests es fa impossible apreciar les seves característiques ondulatòries. De Broglie va rebre el Premi Nobel de Física el 1929 per aquesta hipòtesi. Thomson i Davisson van compartir el Nobel del 1937 pel seu treball experimental. Naturalesa ondulatòria dels objectes grossos Similars experiments han estat repetits amb neutrons i protons, el més famós d'aquests realitzat per Immanuel Estermann i Otto Stern el 1929. Experiments més recents realitzats amb àtoms i molècules demostren que actuen també com a ones. Una sèrie d'experiments emfasitzant l'acció de la gravetat en relació amb la dualitat ona-corpuscle van ser realitzats a la dècada dels 70 utilitzant un interferòmetre de neutrons. Els neutrons, part del nucli atòmic, constitueixen gran part de la massa d'aquest i, per tant, de la matèria. Els neutrons són fermions, i per això, en cert sentit, són la quinta essència de les partícules. Tanmateix, en l'interferòmetre de neutrons, no actuen només com a ones mecanoquàntiques sinó que també aquestes ones es trobaven directament subjectes a la força de la gravetat. Tot i que això no va ser cap sorpresa, ja que se sabia que la gravetat podia desviar la llum i fins i tot actuava sobre els fotons (experiment de Pound-Rebka), mai s'havia observat anteriorment actuar, sobre les ones mecanoquàntiques dels fermions, els constituents de la matèria ordinària. El 1999, es va informar de la difracció del ful·lerè de C 60 per investigadors de la Universitat de Viena. El ful·lerè és un objecte massiu, amb una massa molecular de 720. La longitud d'ona de De Broglie és de 2,5 picòmetres, mentre que el diàmetre molecular n'és d'1 nanòmetre, és a dir, 400 vegades més gran. Fins al 2005, aquest és l'objecte sobre el qual s'han observat propietats ondulatòries mecanoquàntiques de manera directa. La interpretació d'aquests experiments encara crea controvèrsia, ja que es van assumir els arguments de la dualitat ona-partícula i la validesa de l'equació de De Broglie en la seva formulació. Teoria i filosofia La paradoxa de la dualitat ona-corpuscle és resolta en el marc teòric de la mecànica quàntica. Aquest marc és profund i complex, a més d'impossible de resumir breument. Com que la partícula en la natura, sigui fotó, electró, àtom o el que sigui, pot descriure's en termes de la solució d'una equació diferencial, típicament de l'equació de Schrödinger, però també de l'equació de Dirac, aquestes solucions són funcions matemàtiques anomenades funcions d'ona. Les funcions d'ona poden difractar i interferir amb d'altres o amb si mateixes, a més d'altres fenòmens ondulatoris predictibles descrits en l'experiment de la doble escletxa. Les funcions d'ona s'interpreten sovint com la probabilitat de trobar la corresponent partícula en un punt donat de l'espai en un moment donat. Per exemple, en un experiment que contingui una partícula en moviment, hom pot buscar que la partícula arribi a una localització en particular en un moment donat utilitzant un aparell de detecció que es dirigeix a aquest lloc. Mentre que el comportament quàntic segueix unes funcions deterministes ben definides (com les funcions d'ona), la solució a aquestes equacions són probabilístiques. La probabilitat que el detector trobi la partícula és calculada utilitzant la integral del producte de la funció d'ona i el seu complex conjugat. Mentre que la funció d'ona es pot pensar com una propagació de la partícula en l'espai, en la pràctica, el detector veurà o no veurà ''la partícula sencera en qüestió, mai no podrà veure una porció d'aquesta, com dos terços d'un electró. Heus aquí l'estranya dualitat: la partícula es propaga en l'espai de manera ondulatòria i probabilística, però arriba al detector com un corpuscle complet i localitzat. Aquesta paradoxa conceptual té explicacions en forma de la interpretació de Copenhaguen, el camí de la formulació integral o la teoria dels molts mons. És important puntualitzar que totes aquestes interpretacions són equivalents i resulten en la mateixa predicció, tot i que ofereixen unes interpretacions filosòfiques molt diferents. Mentre la mecànica quàntica fa prediccions precises sobre el resultat d'aquests experiments, el seu significat filosòfic encara es busca i es discuteix. Aquest debat ha evolucionat com una ampliació de l'esforç per a comprendre la dualitat ona-corpuscle. Què significa per a un protó comportar-se com a ona i com a partícula? Com pot ser un positró matemàticament equivalent a un electró movent-se cap enrere en el temps sota determinades circumstàncies, i quines implicacions té això per a la nostra experiència unidireccional del temps? Com pot una partícula teleportar-se a través d'una barrera mentre que una pilota de futbol no pot travessar un mur de ciment? Les implicacions d'aquestes facetes de la mecànica quàntica encara segueixen desconcertant molts dels que s'hi interessen. Alguns físics íntimament relacionats amb l'esforç per a assolir les regles de la mecànica quàntica han vist aquest debat filosòfic sobre la dualitat ona-corpuscle com els intents de sobreposar l'experiència humana en el món quàntic. Atès que, per naturalesa, aquest món és completament no intuïtiu, la teoria quàntica ha de ser apresa sota els seus propis termes independents de l'experiència basada en la intuïció del món macroscòpic. El mèrit científic de buscar tan profundament un significat en la mecànica quàntica és, per a ells, sospitós. El teorema de Bell i els experiments que inspira són un bon exemple de la recerca dels fonaments de la mecànica quàntica. Des del punt de vista d'un físic, la incapacitat de la nova filosofia quàntica de satisfer un criteri comprovable o la impossibilitat de trobar una fallada en la predictibilitat de les teories actuals la redueix a una posició nul·la, fins i tot amb el risc de degenerar en una pseudociència. Vegeu també Mecànica ondulatòria. Ona (física). Electromagnetisme. Referències Bibliografia Anton Zeilinger. Difracció i interferència amb el ful·lerè C60 . University of Vienna. R. Nau. Dualitat ona-corpuscle Hyperphysics. Georgia State University, Department of Physics and Astronomy. Mecànica quàntica Física de partícules


text: La demostració ontològica de Gödel és una formalització del principi d'Anselm de Canterbury: el seu argument ontològic per l'existència de Déu pel matemàtic Kurt Gödel. L'argument ontològic de Sant Anselm, en la seva forma més succinta, és: "Déu, per definició, és allò sobre el qual no es pot imaginar res més gran. Déu existeix a l'enteniment. Si Déu existís a l'enteniment, el podríem imaginar a Ell més gran si existís a la realitat. Així, cal que Déu existeixi (Déu existeix)." Gottfried Leibniz va donar una versió més elaborada; aquesta és la versió que Gödel va estudiar i va intentar clarificar amb el seu argument ontològic. Encara que Gödel era profundament religiós, mai va publicar la seva prova, ja que temia que no s'interpretaria bé i que es pensaria que l'existència de Déu estava demostrada més enllà de qualsevol dubte. En canvi, només ho va considerar com una investigació lògica i una formulació clara de l'argument de Leibniz amb totes les suposicions expressades. Va ensenyar els arguments repetidament als amics al voltant de 1970 (segons consta al diari d'Oskar Morgenstern) i es van publicar després de la seva mort. A continuació es mostra un resum de la demostració matemàtica. Lògica modal La demostració usa lògica modal, que distingeix entre veritats necessàries i contingents. Una veritat és necessària si no es pot evitar, com 2 + 2 = 4 en l'anell dels enters; en contrast, una veritat contingent només és el cas, per exemple "més de la meitat de la Terra està coberta per aigua". En la interpretació més comuna de lògica modal, es consideren "tots els mons possibles". Si una afirmació és certa en tots els mons possibles, llavors és una veritat necessària. Si una afirmació és certa en el nostre món, però no en tots els mons possibles, és una veritat contingent. Una afirmació que és certa en algun món (no necessàriament el nostre) s'anomena una veritat possible. Una propietat assigna a cada objecte a cada món possible un valor lògic (vertader o fals). No tots els mons tenen els mateixos objectes. Una propietat només ha d'assignar valors lògics als objectes que existeixen a un món particular. Per exemple, considerem la propietat P(x) = x és gris i considerem l'objecte s = la meva camisa En el nostre món, P(s) és cert perquè la meva camisa és grisa; en algun altre món P(s) és fals, i en algun altre món, P(s) no tindria sentit perquè les camises no existeixen allà. Diem que de la propiertat P es dedueix la propietat Q, si qualsevol objecte en qualsevol món que té la propiertat P, també té la propietat Q en aquell mateix món. Per exemple, de la propietat P(x) = x és més alt de 2 metres es dedueix la propietat Q(x) = x és més alt d'1 metre. Axiomes Ara suposem els cinc axiomes següents: Axioma 1: És possible separar propietats positives del conjunt de propietats. Suposem que aquestes tres condicions es compleixen a totes les propietats positives: Axioma 2: Si P és positiu i de P es dedueix Q, Q és positiu. Axioma 3: Si P1, P2, P3, ... són propietats positives, la propietat (P1 i P2 i P3...) també és positiva. Axioma 4: Si P és una propietat, llavors o bé P o la seva negació és certa, però no els dos. Això es pot resumir dient que "les propietats positives formen un ultrafiltre". Finalment, suposem: Axioma 5: L'existència és una propietat positiva (Pos(NE)). Aquesta és la suposició clau a l'argument d'Anselm. Ara definim una nova propietat G: si x és un objecte a algun món possible, llavors G(x) és cert si i només si P(x) és cert en aquell mateix món per a totes les propietats positives P. G s'anomena la propietat "divina". Un objecte x que té la propietat divina s'anomena Déu. Crítica a les definicions i els axiomes Hi ha diverses raons que fan que aquestes suposicions no siguin realistes com a prova d'existència d'un Déu teològic, incloent les següents: La selecció de propietats positives és arbitrària excepte que l'existència (segura) ha de ser positiva (i G(x) cal que sigui positiva a algunes versions). Encara que un individu donat pot no escollir algunes assignacions, hom ho pot fer, i la demostració és igualment vàlida per a totes les seleccions. Així, Gödel va demostrar (si hom accepta les definicions i axiomes) que cada combinació de propietats existeix en un objecte a cada món on aquella combinació de propietats estigui definida, i que un objecte així seria un Déu (si les propietats són positives). Pot ser impossible satisfer el segon axioma almenys en alguns mons. Per exemple, el conjunt de propietats sovint relacionades amb un Déu poden contenir contradiccions; per exemple. Per aquesta raó, aquest axioma es va substituir en versions més tardanes de la demostració per la suposició que G(x) és positiu (Pos(G(x)). Gödel defineix clarament la positivitat (és un atribut de propietats, independent dels objectes). Així, una propietat que és positiva per un objecte és positiva per a tots, i a la inversa. Si a "positiu" se li dona algun valor moral o utilitari estàndard quan s'aplica, no és difícil trobar contraexemples. L'axioma final és d'Anselm, i es discuteix a argument ontològic. Derivació Segons aquestes suposicions, es pot assegurar que en algun món existeix Déu. Volem demostrar que necessàriament, en tot món existeix un Déu únic. Per tal d'aconseguir això, Gödel primer defineix essències: si x és un objecte en algun món, llavors la propietat P es diu que és una essència de x si P(x) és certa en aquell món i de P se segueixen totes les propietats que x té en aquell món. També diem que x existeix en el sentit dur si per a cada essència P de x és cert el següent: a cada món possible, existeix un element y amb P(y). D'aquestes hipòtesis, ara és possible demostrar que existeix un i només and un Déu a cada món. [La demostració no està inclosa a l'article.] Sobel va senyalar que els axiomes de Gödel són massa forts: impliquen que tots els mons possibles són idèntics. Anderson va donar un sistema d'axiomes lleugerament diferent per evitar aquest problema. Enllaços externs Kurt Gödel's Ontological Argument Enciclopèdia de la Filosofia de Stanford: Gödel's Ontological Argument Bibliography of studies on Gödel's Ontological Argument Teologia Filosofia de l'edat contemporània


text: , nom artístic de Leonardo Wilhem DiCaprio, és un actor de cinema estatunidenc cinc vegades nominat als Oscar i guanyador d'un Globus d'Or. Va guanyar l'Òscar a millor actor amb la pel·lícula The Revenant (2016). El 1993, amb una de les seves primeres pel·lícules, a A qui estima, en Gilbert Grape?, va representar un discapacitat intel·lectual tan convincentment que alguns van pensar que ho era realment. Malgrat tot, el salt a la fama li va arribar el 1997 amb la seva interpretació de Jack Dawson a la famosa i cèlebre pel·lícula Titànic. Des de llavors ha protagonitzat nombroses pel·lícules de gran èxit, com Romeu i Julieta (1996), Catch me if you can (2002), i Blood Diamond (2006). També ha aparegut a les cintes més recents de Martin Scorsese (Gangs of New York (2002), L'aviador (2004), Infiltrats (2006), i El lobo de Wall Street (2014) fet que ha portat als experts a comparar la seva relació amb aquella que va beneficiar Robert De Niro al principi de la seva carrera. Des de 2000, el seu nom és sovint associat al del director Martin Scorsese, amb qui ja ha rodat quatre pel·lícules. Paral·lelament als seus oficis d'actor i de productor, és conegut pel seu fort compromís a favor de l'ecologisme: ha escrit i produeix el documental L'onzena hora, l'últim viratge, que tracta de l'escalfament global. Biografia Leonardo DiCaprio neix a Los Angeles l'11 de novembre de 1974. Deu el seu nom al cèlebre pintor Leonardo da Vinci, ja que la seva mare, embarassada, estava admirant una obra de Leonardo da Vinci, i va sentir diverses puntades de peu del seu fill. El seu pare va pensar que era un senyal. És fill del dibuixant i editor de còmics Georges DiCaprio (d'origen italià i alemany) i d'Irmelin Indenbirken, secretària d'origen germano-rus originària d'Oer-erkenschwick a Alemanya, la família de la qual va emigrar als Estats Units els anys 1950. Els seus pares es divorcien el 1975. Té un germanastre, Adam, procedent de les segones núpcies del seu pare. Procedent d'aquesta barreja de diverses cultures, passa les seves vacances a Francfort, més exactament a Steinbach, a Alemanya, però viu amb la seva mare al barri de Hollywood a Los Angeles. Leonardo és lliure de dedicar-se a qualsevol activitat des de jove i sobretot als cursos d'actuació, àmbit en el qual es pot realitzar plenament. A tretze anys, Leonardo DiCaprio comença per rodar spots publicitaris i obté de seguida petits papers a la televisió, entre els quals Growing Pains de Neal Marlens (1991), sèrie en la qual destacaria. Carrera Leonardo s'interessa pel cinema i roda el seu primer paper en una pel·lícula de terror, Critters 3. Després el 1993, té el paper del gendre maltractat de Robert De Niro a This Boy's Life. Leonardo atreu encara més l'atenció en la seva pel·lícula següent, A qui estima, en Gilbert Grape?, on fa el paper d'un discapacitat mental, robant el protagonisme a Johnny Depp. Obté per a aquesta pel·lícula el 1994 una doble nominació com a millor actor secundari als Premi Globus d'Or i en els Òscars. Durant 1995 actua en diverses pel·lícules, com Rimbaud Verlaine en la qual té el paper del poeta homosexual Rimbaud i que la revista Entrevue ha considerat com pornogràfica gai, després Basketball Diaries, adaptació del llibre autobiogràfic del poeta i músic novaiorquès Jim Carroll on encarna un jove toxicòman al costat de Mark Wahlberg i Juliette Lewis. Segueix amb el western de Sam Raimi, Ràpida i mortal, al costat de Sharon Stone, Gene Hackman i Russell Crowe i finalment en el drama familiar Senzills Secrets, on comparteix el cartell amb Meryl Streep, Diane Keaton i Robert De Niro. Malgrat les seves bones actuacions, Leonardo DiCaprio no accedeix a un estatus de primer pla fins al 1996 amb el Romeo + Juliet de Baz Luhrmann, adaptació moderna de l'obra de William Shakespeare. Ho enllaça amb Celebrity de Woody Allen i L'home de la màscara de ferro on comparteix el cartell amb un repartiment impressionant (John Malkovich, Jeremy Irons, Gérard Depardieu i Gabriel Byrne). Però, sobretot, es guanya un estatus d'"heroi romàntic", a la pel·lícula Titanic de James Cameron on actua d'amant de Rose, interpretada per Kate Winslet. La pel·lícula coneix un èxit planetari que propulsa DiCaprio cap al rang d'estrella mundial. Manté aquest estatus amb la pel·lícula de Danny Boyle, The Beach, el 2000, encara que el seu personatge sigui aquí un antiheroi. La seva imatge canvia amb les seves pel·lícules següents: actua d'estafador davant de Tom Hanks a Catch Me If You Can de Steven Spielberg, després roda tres pel·lícules sota la direcció de Martin Scorsese: Gangs of New York (2002) amb Daniel Day-Lewis, Cameron Diaz i Liam Neeson, L'aviador (2005) o la seva interpretació del célebre Howard Hughes li val el Globus d'Or al millor actor dramàtic després Infiltrats, on fa d'agent de la policia de l'Estat de Boston, infiltrat en la màfia irlandesa, al costat de Matt Damon, Jack Nicholson i Mark Wahlberg. Gràcies a aquesta pel·lícula Martin Scorsese guanya per primera vegada l'Òscar al millor director i a la millor pel·lícula el 2006. L'any següent surt Blood Diamond d'Edward Zwick, on Dicaprio interpreta un traficant de diamants de Rodèsia (actualment Zimbàbue), a Sierra Leone, denunciant així el tràfic dels diamants de sang. Deu anys després de Titanic, Leonardo DiCaprio retroba Kate Winslet i Kathy Bates a Revolutionary Road de Sam Mendes. El 2008, l'actor roda Body of Lies dirigida per Ridley Scott, una pel·lícula d'espionatge i d'acció que es desenvolupa a l'Orient Mitjà i on comparteix protagonisme amb Russell Crowe, amb qui ja s'havia creuat al rodatge de The Quick and the Dead el 1995, abans que els dos actors atenyessin la notorietat. La col·laboració de Leonardo DiCaprio amb Martin Scorsese prossegueix amb el thriller Shutter Island, adaptació de la novel·la de Dennis Lehane, estrenat al començament de l'any 2010. Segueix amb el rodatge d'Inception de Christopher Nolan, al costat de Marion Cotillard, Joseph Gordon-Levitt, Ellen Page, Ken Watanabe, Tom Hardy, Cillian Murphy i Michael Caine. Aquest film de ciència-ficció de molt gran pressupost tracta de la manipulació dels somnis i de l'arquitectura de l'esperit i ha sortit l'estiu del 2010. Es prepara per encarnar John Edgar Hoover, el fundador de l'FBI, sota la direcció del director Clint Eastwood. Compromís a favor del desenvolupament sostenible El 1998, DiCaprio i la seva mare donen 35.000 dòlars per crear una associació de defensa del medi ambient i reconstruir una biblioteca destruïda per un incident climàtic. El 2004, sosté financerament la campanya presidencial del demòcrata John Kerry. Durant el rodatge de Diamant de sang, DiCaprio treballa amb vint-i-quatre nens del poble de SOS Children's Village in Maputo, a Moçambic, i es declara molt afectat per aquest treball amb nens. DiCaprio condueix un cotxe ecològic i ha equipat la seva casa amb panells solars. El 2007, promociona el cotxe híbrid Toyota Prius. En una entrevista a la revista Ukula, a propòsit de la pel·lícula L'onzena, l'últim viratge (que ha coescrit, coprodueix i del qual és el narrador), presenta la lluita contra el reescalfament climàtic com el desafiament número u en la defensa del medi ambient. Nominat en els Oscars 2007 com l'antic vicepresident Al Gore, ha pujat en escena amb el futur Premi Nobel De La Pau per tal de precisar que la cerimònia dels Òscars havia incorporat pràctiques intel·ligents per a la defensa del medi ambient en la preparació i la producció de la cerimònia. Els dos homes han reafirmat la seva voluntat de defensar el medi ambient. El 6 de juny del 2007, Leonardo DiCaprio és present en la cerimònia The American Leg of Life Earth per promocionar la defensa del medi ambient. Va ser convidat pel parlament escocès per explicar l'acció de la seva fundació per a la defensa del medi ambient, per tal de sensibilitzar als problemes que causa el reescalfament climàtic. Els diners que va recollir per a aquesta intervenció van ser donats a la seva associació. El 2008, dona 400.000 dòlars per la campanya presidencial de Barack Obama. L'actor ha comprat igualment, per tretze milions d'euros, quaranta-dues hectàrees de terres a l'illa de Blackadore Caye, a Belize, sobre les quals construirà, al costat d'un ecolodge de luxe, una pista d'aterratge per a jets privats i d'altres distraccions de més de 25 milions d'euros. Totes aquestes accions li han valgut diversos premis de part de grups de defensa del medi ambient i han inspirat altres estrelles del cinema com Orlando Bloom i Penelope Cruz. L'actor ha ingressat un milió de dòlars al Fons Clinton-Bush per a Haití a favor de les víctimes del terratrèmol d'Haití del 2010. Vida privada Ha tingut per companya oficial la model brasilera Gisele Bündchen durant cinc anys. Des de 2005, surt amb una altra top model, Bar Refaeli. Van tallar i va tenir un affair l'estiu passat amb l'actriu estatunidenca Blake Lively. Filmografia A la televisió 1990: Santa Barbara: Mason Capwell, de jove 1990: Parenthood: Gary Buckman 1990: The New Lassie: un jove 1991: Roseanne: camarada de classe de Darlene 1991- 1992: Growing Pains: Luke Brower (última temporada) Com a productor 2004: L'assassinat De Richard Nixon de Niels Mueller 2004: L'aviador de Martin Scorsese 2007: Gardener of Eden de Kevin Connolly 2007: The 11th Hour de Nadia Conners i Leila Conners Petersen 2008: In Dark Woods 2009: Esther de Jaume Collet-serra 2010: Shutter Island de Martin Scorsese 2011: The Chancellor Manuscript (previsió) Com a guionista 2007: The 11th Hour de Nadia Conners i Leila Conners Petersen Premis i nominacions Premis 1997: Ós de Plata a la millor interpretació masculina per Romeo + Juliet 2003. Globus d'Or al millor actor dramàtic per L'aviador 2006: Premi Satellite al millor actor secundari per The Departed 2014: Globus d'Or al millor actor musical o còmic per The Wolf of Wall Street 2016: Globus d'Or al millor actor dramàtic per The revenant 2016: Oscar al millor actor per The revenant Nominacions 1994. Oscar al millor actor secundari per What's Eating Gilbert Grape. 1994. Globus d'Or al millor actor secundari per What's Eating Gilbert Grape. 1998. Globus d'Or al millor actor dramàtic per Titanic 2003. Globus d'Or al millor actor dramàtic per Catch Me If You Can 2005. Oscar al millor actor per L'aviador 2005. BAFTA al millor actor per L'aviador 2007. Oscar al millor actor per Diamant de sang 2007. Globus d'Or al millor actor dramàtic per Diamant de sang i per a Infiltrats 2014. BAFTA al millor actor per Infiltrats 2009. Globus d'Or al millor actor dramàtic per Revolutionary Road 2012. Globus d'Or al millor actor dramàtic per J. Edgar 2013. Globus d'Or al millor actor dramàtic per Django desencadenat 2014. Oscar a la millor pel·lícula per The Wolf of Wall Street 2014. Oscar al millor actor per The Wolf of Wall Street 2014. BAFTA al millor actor per The Wolf of Wall Street'' 2016. BAFTA al millor actor per The revenant Referències Enllaços externs Pàgina oficial de l'actor Ecologistes estatunidencs Guanyadors del Globus d'Or al millor actor dramàtic Guanyadors del premi Oscar al millor actor Cavallers de les Arts i les Lletres Premis de la Berlinale Guanyadors del Globus d'Or al millor actor musical o còmic Actors de sèries de televisió de Los Angeles Actors de cinema de Los Angeles Time 100


text: Deneb (Alfa del Cigne / α Cygni) és l'estel més brillant de la constel·lació del Cigne. El seu nom prové de l'àrab 'cua', ja que aquest estel de magnitud aparent -1,25 (el 19è més brillant del nostre cel) representa la cua del Cigne, una figura clàssica que es veu volant perpètuament cap al sud, seguint la ruta de la Via Làctia. La constel·lació del Cigne forma una creu, amb Deneb al damunt, que s'alça en el cel sobre un costat als inicis de l'estiu a l'hemisferi nord. Deneb també és el vèrtex occidental del Triangle d'Estiu. Les altres dues estrelles del triangle són Vega i Altair. Aquestes 3 estrelles blanques de classe espectral A (amb Deneb, una supergegant A2) tenen temperatures superficials similars: Vega, a 9.600 K, la més calenta; Deneb radiant a 8.400 K. Encara que Vega i Altair siguin bastant lluminoses, són de primera magnitud perquè estan a prop, només a uns 25 anys-llum de mitjana. Deneb, en canvi, podria estar a uns 2.600 anys llum. Si suposem aquesta distància, la seva lluminositat de 160,000 sols la fa l'estel més brillant conegut a la galàxia dins de la seva classe (és a dir, en la seva temperatura o classe espectral). Si ocupés la posició de Vega, Deneb brillaria com una lluna creixent bastant desenvolupada. Deneb és una veritable supergegant; el seu diàmetre, calculat de la seva temperatura i lluminositat, és 200 vegades el del Sol. Les mesures directes del seu diàmetre angular (només uns 0,002 segons d'arc) donen un valor molt similar de 180 vegades el solar. Si l'estel estigués al centre del sistema solar, Deneb arribaria fins a l'òrbita de la Terra. Encara que no és de lluny l'estel més brillant de la galàxia, Deneb sí que és una de les més grans del seu tipus. L'estrella està evolucionant i ha parat de fondre hidrogen en el nucli. El que fa exactament no ho sabem, però. Va començar la seva vida com un estel d'unes 25 masses solars, i el seu destí és quasi segur explotar en algun moment dels propers dos milions d'anys. L'estel té una llum constant, però el seu espectre, quan es descompon en un arc de colors, és lleugerament variable. Bufant en la seva superfície, hi ha un vent que provoca una pèrdua de massa de 0,8 milionèsimes parts d'una massa solar per any, cent mil vegades el flux que allibera el Sol. Referències Cigne Supergegants blanques Deneb Creu del Nord