text: Les illes Formigues són un grup de setze petits illots situats a 1.300 m de la punta d'en Canet, entre Palamós i Palafrugell (Baix Empordà), i a 800 del cap de Planes. Administrativament pertanyen als dos municipis. Aquests illots deuen el seu nom al fet de ser petits i nombrosos, amb una silueta de petits insectes, i són la senya d'identificació de l'horitzó marí de Palamós i Calella de Palafrugell. Descripció Les illes Formigues estan formades per roques d'origen igni: granodiorites i granits alcalins i pràcticament desproveïdes de vegetació, car quan hi ha mala mar les cobreix l'aigua. Estan senyalitzades amb un far situat a l'illot de la Formiga Gran. El far emet llum blanca consistent en un grup de 3 flaixos cada 9 segons amb una visibilitat nominal de 6 milles. Les Formigues són un refugi per ocells marins, com gavines i corbs marins. Els fons de les Formigues varien des dels 9 metres fins a més de 45. Hi ha nombroses coves submarines i abundància de formes vitals, especialment gorgònies multicolors. De fet, el 2011 s'havia d'aprovar el projecte de reserva marina per les illes (d'un total de 3.580 ha), però no va tirar endavant a causa de la manca de pressupost. Foraió El foraió és un escull de les illes Formigues, també anomenat furió de fora. Està una mica apartat i té mala reputació perquè fou causant de l'embarrancament del butaner Newton (1964) i possiblement també el del vapor Algier (1899). Història La batalla naval de les Formigues (1285), en la qual Roger de Llúria derrotà les tropes franceses de Felip III, probablement tingué lloc molt a prop d'aquests illots. El 2006, Palamós i Mont-ras van pactar que les illes pertanyien tan sols a Palamós; uns mesos després, però, Palafrugell va intervenir i va demanar que es revisés l'acord, la qual cosa acabà amb una decisió de la Generalitat de Catalunya l'any 2009 (ratificat pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya el 2011) que consistia a repartir les illes de la següent manera: per Palamós, la Formiga Gran i els illots propers (un total de 1.488,8 m2), i per Palafrugell Sa Planassa, Sa Corba, l'escull Llagoster i els esculls de Fora (1.627,8 m2). Fitxa tècnica del far Tipus: balisa Número del catàleg de fars: 31140/G Situació: illot de la Formiga Gran Alçada del focus lluminós sobre el nivell del mar: 14 metres Forma del far: torre cilíndrica sobre caseta blanca Llum: blanca, grup de tres llampades cada nou segons Longitud del llampec: nominal de 6 milles marines Referències Vegeu també Costa Brava Enllaços externs Reserva marina de les Formigues, Ajuntament de Palafrugell. Amics de les Illes Formigues, associació que té l'objectiu de preservar l'entorn ecològic de les illes. Geografia de Palamós Formigues Formigues Arxipèlags de la mar Mediterrània


source: wikipedia

text: Un instrument musical de vent és aquell que genera un so quan es fa vibrar l'aire, normalment en forma d'una columna d'aire en el seu interior. En la classificació de Sachs-Hornbostel s'anomenen aeròfons. La freqüència de l'ona generada està relacionada amb la longitud de la columna d'aire -en el cas dels que en tenen, que són la majoria- i la forma de l'instrument. El timbre de cada instrument varia en funció de la seva construcció i la manera de fer-ne vibrar l'aire. Classificacions Pel que fa a la pràctica musical i a la composició, s'acostumen a classificar en dos grans grups: Instruments de vent de metall, com ara la trompa, el trombó, la trompeta o la tuba, que es subdivideixen en: Naturals, que nomes poden reproduir sons armònics. Cromàtics, que poden reproduir tots els tons cromàtics. Instruments de vent de fusta, com ara el clarinet, la flauta, l'oboè o el saxòfon. Cal tenir en compte, però, que aquesta classificació no fa referència, realment, al material amb el qual està construït l'instrument sinó al tipus d'embocadura. Per a una classificació més sistemàtica, aquests instruments es poden classificar en: Instruments de tubs, com per exemple la flauta. Instruments de llengüeta lliure, com per exemple l'harmònica i l'acordió. Instruments sense tubs ni llengüetes, com per exemple els brunzidors. Cal fer esment que, per a alguns, els instruments de llengüeta lliure són considerats idiòfons en tant que allò que vibra és el mateix ressonador (la llengüeta). Els instruments de tubs s'acostumen a classificar en primer lloc segons el tipus d'embocadura: De bisell, com per exemple les flautes. De llengüeta simple, com per exemple el clarinet. De llengüeta doble, com per exemple la gralla. De broquet, com per exemple la trompeta. Els instruments de broquet són els que normalment es classifiquen com a Instruments de metall, i els que tenen els altres tipus d'embocadures, com a instruments de vent de fusta. També es poden classificar segons que l'aire s'introdueixi en l'instrument bufant directament (flabiol, trombó) o amb alguns mecanisme (cornamusa, orgue, harmònium, acordió). En aquest segon cas poden tenir teclat o no. Igualment es poden classificar segons que tinguin un sol tub (xeremia), o diversos (sac de gemecs, flauta de pan). En el cas que tingui un o més tubs, normalment algun d'aquests tubs pot fer diverses notes; i hi ha diversos mecanismes per modificar les notes. Pot ser que el tub tingui forats (oboè), que tingui un mecanisme que permeti escurçar o allargar la llargada del tub (trombó de colissa) o que tingui un altre mecanisme que, per mitjà de pistons (trombó de pistons) o vàlvules (trompa) permeti desviar l'aire per tubs de llargades diverses. Aquest tub, encara, pot ser de perforació cilíndrica, o cònica, o mixta. Referències Vegeu també Història de la classificació dels instruments musicals Teoria de la música Acústica El Rossinyol de terrissa Sarrusòfon


text: Els instruments de vent de fusta, a vegades dits instruments de vent-fusta, és una família d'instruments musicals dins la família d'instruments de vent (aeròfons). Són uns instruments que tradicionalment es fabricaven en fusta, tot i que actualment n'hi ha de metall, en què el so es produeix bufant en una llengüeta, també anomenada canya, o en un bisell o obertura. Aquesta acció posa en vibració la columna d'aire dins de l'instrument. Els instruments de vent de fusta són una subsecció de l'orquestra simfònica, dins la secció de vent. Aquesta ordenació tradicional és basada en la pràctica musical i té «de fet, poca consistència perquè [...] les seves categories són, des d'un punt de vista científic, ambigües o contradictòries.» Organològicament, per la manera en la qual produeixen el so, es poden classificar en instruments de bisell i en instruments de llengüeta o canya. Tradicionalment en aquesta categoria d'instrument de vent de fusta es troba, entre d'altres, el clarinet, corn anglès, dolçaina, fagot, contrafagot, flabiol, flauta, flauta travessera, gralla, oboè, saxòfon, tenora i tible. Instruments de bisell El bisell és un cairell esmolat situat en l'embocadura de l'instrument, és a dir, el lloc per on es bufa. En bufar sobre el bisell, l'aire que entra dins el tub entra en vibració i produeix el so. Aquesta conducció d'aire sobre el bisell pot estar ja construïda en l'instrument, com en la flauta de bec, o ha de ser l'instrumentista que la formi amb els seus llavis, com en la flauta travessera. Instruments de canya La canya és una llengüeta o tira fina que entra en vibració quan es fa passar un flux d'aire entre la canya i una altra superfície. Quan l'altra superfície és l'embocadura de l'instrument parlem d'un instrument de canya simple. Quan l'altra superfície és una altra canya, parlem d'un instrument de canya doble. Les llengüetes en els instruments de vent fusta solen ser de canya, d'aquí el nom, però també se'n troben de plàstic. Les llengüetes d'altres tipus d'instruments poden ser metàl·liques, com en l'harmònica. Vegeu també Acústica Història de la classificació dels instruments musicals Referències


text: Un invent o invenció és un dispositiu o tècnica nova. Una qüestió que tot sovint es fa la societat és: "quines condicions condueixen al desenvolupament d'un invent?". Existeixen dos punts de vista principals pel que fa a aquest aspecte; una escola de pensament argumenta que la manca d'un recurs condueix la gent a inventar; contràriament, l'altra escola de pensament argumenta que només un excés de recursos produirà com a resultat els invents. En la música, una invenció és una composició curta generalment per a un instrument de teclat, amb contrapunts de dues o tres parts. Vegeu també Descobriment Inventor Patent Tecnologia Cronologia d'invents Llista d'invents i descobriments catalans Invenció de la tradició Tecnologia