castello ruta de sabor | Diputació incorpora els productes ecològics a Castelló Ruta de Sabor Diputació incorpora els productes ecològics a Castelló Ruta de Sabor La Diputació de Castelló ha incorporat els productes ecològics a la marca Castelló Ruta de Sabor com a part del seu treball per generar noves oportunitats als pobles a través del major consum de productes autòctons. 27 d'octubre de 2018. La Diputació de Castelló ha incorporat els productes ecològics a la marca Castelló Ruta de Sabor com a part del seu treball per generar noves oportunitats als pobles a través del major consum de productes autòctons. Així, el Palau Provincial ha acollit la constitució de la nova mesa sectorial dels productes ecològics Castelló Ruta de Sabor, una aposta de la Diputació per a donar resposta a les distintes demandes i preferències dels consumidors provincials. En aquesta nova sectorial queden ja incorporats 10 productors dels sectors hortícola, fruiter, oleícola i forner. A més, dins dels experts i professionals que conformen la mesa sectorial es troba el president del Comité d'Agricultura Ecològica de la Comunitat Valenciana. El diputat de Desenvolupament Rural, Pablo Roig, ha assegurat que “amb aquesta sectorial ampliem els sectors que comprén aquest paraigua de Castelló Ruta de Sabor als productes ecològics. Som conscients dels nous hàbits i preferències de consum i de les grans oportunitats que obri aquest tipus de productes a molts productors dels pobles de Castelló”. Cal tindre en compte a més que amb les últimes incorporacions a la marca, són ja més d'un centenar els productors certificats per a fer ús d'aquesta marca com a element diferenciador de la màxima qualitat dels productes autòctons. En aqueix sentit, Roig insisteix en el fet que “l'objectiu de tot el treball que estem realitzant amb Castelló Ruta de Sabor no és un altre que el de que es consumesca més producte autòcton i, amb això, es generen més oportunitats laborals als nostres pobles”. Una marca ben consolidada que ja mira la campanya nadalenca Després de quatre anys de trajectòria, la marca de la Diputació Castelló Ruta de Sabor ha aconseguit aglutinar més de 100 productors de 15 sectors agroalimentaris diferents, dues denominacions d'origen, una Indicació Geogràfica Protegida i 6 productes amb distintiu Parc Natural. És una marca present en comerços, fires, supermercats i grans superfícies de la província i part del territori espanyol. Amb aquestes últimes incorporacions, la Diputació encara ja la campanya nadalenca en què multiplicarà la promoció del consum de productes de Castelló Ruta de Sabor, divulgarà sobre la seua qualitat i origen per tal de contribuir a ajudar a generar noves oportunitats econòmiques a tot el territori.


Notícies :: Espectacles :: DUES DIADES DELS CONTES DEL MÓN EN UN DIA AMB L'ANIMACIÓ D'EN RAH-MON ROMA A MONTMELÓ I A GAVÀ DUES DIADES DELS CONTES DEL MÓN EN UN DIA AMB L'ANIMACIÓ D'EN RAH-MON ROMA A MONTMELÓ I A GAVÀ El dissabte 23 de novembre vam gaudir d'un dia sencer animat per en Rah-mon Roma, al matí a Montmeló i a la tarda a Gavà amb l'espectacle "Diada dels Contes del Món". A Montmeló l'escenari estava envoltat de paradistes i curiosos del Mercat Solidari i a la tarda l'entorn era de reivindicació dels Drets dels Infants amb la dinamització d'una gimcama sobre el tema organitzada per quatre esplais de Gavà. En Rah-mon Roma va actuar a la Plaça de la Vila de Montmeló en un dia càlid, si estaves al sol, i va compartir contes africans i asiàtics carregats de valors humans. El públic, que va estar molt atent a l'espectacle, va participar completant l'animació dels contes i de les cançons amb paraules, sons estranys, suggeriments i aplaudiments. Tot plegat un molt bon matí que moltes el van acompanyar d'un bon got de xocolata desfeta i solidària. A la tarda en Ramon, més abrigat que no pas al matí, es va atrevir a explicar les aventures de l'espectacle a joves de quatre agrupacions escoltes de Gavà que prèviament havien fet una gimcama a la Plaça Batista i Roca del municipi. Un inici emocionant carregat de contes va acabar amb tres temes musicals procedents de l'Argentina, Itàlia, i Nicaragua que van permetre bellugar-se de valent als joves que ja acumulaven el fred al cos. D'aquesta manera, d'una forma ben elèctica ballant individualment i amb una gran rotllana va finalizar la jornada i els joves de Gavà també van gaudir d'una bona xocolata calenta. Més, sobre...: ramon roma , rah-mon , diada dels contes del mon , montmelo , gava , espectacle , drets dels infants


260x366 Alonso dijous a l'hospital. / UNICEF / EFE Alonso dijous a l'hospital. / UNICEF / EFE L'Índia ja té un Gran Premi de F-1 a la seva història. Més enllà de la victòria de l'implacable Vettel, o dels resultats d'Alonso i Alguersuari, ara cal analitzar el pòsit que haurà deixat aquesta cursa en aquest país tan singular. A banda de les reflexions ètiques que calen davant d'aquesta exhibició en un lloc amb tanta pobresa, no hem de perdre de vista que ni una rupia de les invertides al circuit de Buddh ha sortit de fons públics, ja que el grup inversor Jaypee, totalment privat, és el que ha assumit el risc i la despesa. Potser per això no van convidar ni el ministre d'Esports, fet que ha demostrat que es pot fer una cursa sense polítics al podi. I, sobretot, sense diners públics. Més de sis-cents milions d'espectadors a tot el món, noranta mil aficionats a les graderies i les aportacions de moltes corporacions locals que no han deixat passar aquesta plataforma mediàtica per donar-se a conèixer globalment donen sentit a la creació d'una cursa cridada a ser un dels referents del campionat. Però, sobretot, l'impuls que el pas de la F-1 per l'estat d'Uttar Pradesh ha significat per a la regió és el més important. Aquests dies alguns dels seus habitants han guanyat més diners dels que acostumen a guanyar en tot un any.


Schools Delhi - QuickFinds Education & Learning Classes Schools Schools Delhi Andhra Pradesh (629) Dadra and Nagar Haveli (193)


Santa Clotilde en Lloret de Mar: Visita jardines historicos de Lloret de Mar | spain.info México Del 01 Nov al 31 Jan Del 01 Feb al 31 Mar Lloret de MarMax.16oMin.10oVer pronóstico: Lloret de Mar>El tiempo en España>


Arbucies, (Arbúcies), Girona (Catalunya, Espanya) (Núm. de llicencia HUTG-022844) Persones 6 - 27 És una propietat familiar que hem anat conservant i millorant. CasasMontseny disposa de 4 cases, cadascuna amb el seu jardí privat ple de plantes, on poder gaudir dels àpats amb familiars i amics. Disposem d'una zona comuna amb gran piscina que comparteixen BELLAVISTA, VILA HORTÈNSIA i VILA Camèlies. VILA TERESA té una piscina privada per als més íntims. POSSIBILITAT DE LLOGAR PER A GRUPS. Nosaltres lloguem cada casa individualment, les cases tenen la seva pròpia intimitat, encara que si algú ho desitja podem llogar per grups. Tota la finca pot acollir un total de 28 hostes. També es pot llogar per a un grup de 20 persones entre les cases BELLAVISTA, Les CAMÈLIES i Villa HORTÈNSIA que tenen la gran piscina en exclusivitat. VILA TERESA pot acollir un màxim de 8 hostes i tota la seva zona és privada inclusiu la piscina. Cesc, Teresa, Toni's i Francesca (Propietari) Sobre Cesc, Teresa, Toni's i Francesca CasasMontseny, som la tercera generació d'una petita il·lusió que va creixent. Formem un equip molt ben compenetrat juntament amb el nostre personal de neteja i manteniment. Sempre treballem amb il·lusió procurant el benestar dels nostres hostes. La propietat era dels avis Mariano i Teresa, ells van posar tot el seu esforç i afecte fins convertir-la en el seu petit patrimoni. Destaca per la gran quantitat de camèlies que el nostre avi va plantar al llarg de tota la finca, algunes d'elles tenen més de 55 anys. Tenim un avet Masjoanis a la zona de la piscina que va néixer d'una llavor plantada per la nostra àvia. Aquests són alguns dels molts records que ens encoratgen per conservar, millorar i modernitzar el nostre petit tresor. No estem en mig del no res, pel que pot ser d'interès per a aquelles persones que vulguin tenir accés al poble a través d'un petit passeig, i amb la possibilitat d'estar a prop de la riera i dels senders sense necessitat d'agafar el cotxe . Nosaltres lloguem cada casa individualment, les cases posseeixen la seva pròpia intimitat amb barbacoa i jardí privat, però també hi ha la possibilitat de llogar per grups ja que les cases estan dins la mateixa finca. Pel que vostès tenen LA POSSIBILITAT D'ESTAR EL SEU GRUP JUNT PERÒ ALHORA MANTENINT UNA CERTA INTIMITAT. Premiats per HomeAway com Premium Partner per les valoracions positives que ens han fet els nostres hostes, fa que seguim encoratjats a millorar el conjunt i tenir les nostres instal·lacions en màximes condicions. Si en algun moment sorgeix un problema, el nostre equip de manteniment està al servei dels nostres hostes. El servei de neteja està revisat en tot moment, perquè creiem que és fonamental per a una còmoda estada. Una gran piscina situada en un punt estratègic on a l'estiu arriba el sol des de la seva sortida fins que es pon. Una altra piscina privada per a parelles o famílies que vulguin més intimitat. La situació propera a poblacions y ciutats importants: 1/2 hora de Vic, 1/2 hora de Girona, 1 hora de Barcelona i 1/2 hora de la Costa Brava. 15 ́ de Santa Fe del Montseny. 20' del Centre Termal Magma de Santa Coloma de Farnés, 15' del Spa FontBella de Sant Hilari Sacalm, 1/2 hora del Centre Termal Vichi Català, 10' del petit poble d'Espinelves.... La proximitat a tots els serveis de la nostra petita població. No estem dins de la població, tampoc estem a l'alta muntanya, sinó ubicats en una zona tranquil·la amb la possibilitat d'anar a peu a tot arreu. Exterior: Piscina, Mobles de jardí, Jardí, Barbacoa. Interior: Aire condicionat, DVD o vídeo, Rentadora, Microones, Calefacció, Rentavaixelles, Menjador, Cuina, Llar de foc, T.V., Sala d ́estar, Equip de música. Terra: Bicicleta de muntanya - BTT, Golf, Muntanyisme, Rutes a cavall, Rutes gastronòmiques, Senderisme - trekking, Tennis. Mas Vilar - Arbúcies (Lloguer complet). 6-30 places 39.33€ persona/nit (18 opinions) Can Rovira de Fogars - Fogars de Montclús (Lloguer complet). 6-6 places 26.67€ persona/nit (7 opinions) Cases a Casas Montseny Cases disponibles a Casas Montseny Cases no disponible en Casas Montseny Per a grups que vulguin llogar dos, tres o quatre cases és important que contactin amb la propietat per parlar de la disponibilitat, les possibilitats i acordar el tracte. Els que vulguin llogar i siguin menys de la cabuda total descrita a cada casa, si us plau contacteu amb la propietat. El preu pot ser més econòmic si hi ha menys clients. Passatge Mossen Anton Serras 42 - 17401 Arbucies, Arbúcies (Girona, Catalunya) A Google Maps tenim CasasMontseny Vacation Rentals, per la qual cosa trobareu les coordenades exactes: 41o 49'09. 29'' N / 2o 30'27. 83'' E Si veniu de Barcelona podeu agafar l'AP-7 en direcció a Girona-França i sortir a la sortida 10 agafant direcció Arbúcies. Si veniu de Lleida, Vic, Saragossa o Madrid, agafareu l'AP-2 i la C-25 a partir de Lleida. Deixareu la C-25 a la sortida a Arbúcies, Sant Hilari Sacalm. Si veniu de França o Girona, agafareu la C-25 en direcció a Vic i la deixareu a la sortida Arbúcies. 41,55 € persona i nit (aprox.)


Un altre bisbe valencià a Catalunya!!! - In saecula saeculorumIn saecula saeculorum - 19/05/2013 - 22:42 h 2. Dels 12 bisbes en actiu en les diócesis catalanes, vuit són catalans. Quatre són d’altres terres de parla catalana. Joan Piris (Cullera, València, 1939), bisbe de Lleida. Agustí Cortès (València, 1947), bisbe de Sant Feliu. Sebastià Taltavull (Ciutadella de Menorca, 1948), bisbe auxiliar de Barcelona. Enrique Benavent (1959, Quatretonda, Valencia), nou bisbe de Tortosa en sustitució de Xavier Salinas (Valencia, 1948) que ara és bisbe de Mallorca. A manca d’explicacions de per què això és així cal apuntar hipòtesis. El Vaticà considera que no hi ha sacerdots catalans amb capacitat per ser bisbe a Catalunya. És molt fort. El Vaticà ho pensa així potser degut a influències de determinats sectors polítics o del catolicisme espanyol. També és molt fort. Però el fet que Roma nomeni a sacerdots o bisbes d’altres terres de parla catalana per ser bisbes de Catalunya significa que el Vaticà és més respectuós que l’estat espanyol amb la realitat lingüística, cultural, eclesial i històrica de les terres de parla catalana. 3. Llengua i cultura són un dels factors a tenir en compte en aquest afer. Un bisbe de Catalunya ha de conèixer i expressar-se en català. Un bisbe de Castella ha de conèixer i expressar-se en castellà. El valencià Benavent, nou bisbe de Tortosa, coneix i s’expressa en català. O variant valenciana del català. 4. El procés de nomenaments episcopals en l’Església catòlica és defectuós. No és democràtic. El poble cristià en queda al marge. No és donen explicacions. Hi ha secretisme. L’obscurantisme facilita el joc i el xoc d’infuències eclesiàstiques alienes a l’objectiu eclesial de transmetre l’Evangeli de Jesús. Per qué la comunitat diocesana no hi juga cap paper en l’elecció del seu bisbe? La pregunta és lògica des de les perspectives cristiana i eclesial. Hi ha un sòlid punt de referència. El bisbe de Roma o Papa és elegit, no nomenat, pels cardenals electors del col.legi cardenalici. 5. L’obscurantisme en els nomenaments episcopals perjudica la comunió eclesial. El bisbe és com un paracaigudista caigut del cel enlloc de sorgir de la comunitat eclesial. Un bisbe per ser bon bisbe ha de conèixer i estimar la seva diòcesi. Ha de conèixer i estimar la llengua, la cultura, la història, la religiositat, la realitat social i econòmica, i les aspiracions polítiques del poble. Segons la paràbola evangèlica de Jesús, el bon pastor coneix i estima les seves ovelles. Un pastor bo és necessari per les ovelles, però un pastor no te res a fer si no hi ha ovelles. 6. Enrique Benavent, diuen, té capacitat per comprendre i estimar la realitat eclesial i cívica de Tortosa i de Catalunya. Prendrà posesió de l’episcopat el proper 13 de juliol. A partir d’ara fora bo dedicar-se a conèixer les realitats tortosina i catalana. Llegir o rellegir l’emblemàtica pastoral “Arrels cristianes de Catalunya” i els textos del Concili Tarraconense és convenient. Conèixer webs com catalunyareligió.cat també. Conèixer i comprendre la situació social, económica i política de Catalunya, inclosa la dinàmica sobiranista, també. Destacats sectors catòlics defensen els drets i els deures de les persones i dels pobles segons Pacem in terris, la gran encíclica de Joan XXIII, i segons la Doctrina Social de l’Església. 1. ¡El nombramiento de Enrique Benavent i Vidal como obispo de Tortosa significa que hay otro obispo valenciano a Catalunya! ¿Por qué? 2. De los 12 obispos en activo en las diócesis catalanas, ocho son catalanes. Cuatro son de otras tierras de habla catalana. Joan Piris (Cullera, Valencia, 1939), obispo de Lleida. Agustí Cortés (Valencia, 1947), obispo de Sant Feliu. Sebastià Taltavull (Ciutadella de Menorca, 1948), obispo auxiliar de Barcelona. Enrique Benavent (1959, Quatretonda, Valencia), nuevo obispo de Tortosa en sustitución de Xavier Salinas (Valencia, 1948) que ahora es obispo de Mallorca. A falta de explicaciones de por qué esto es así hay que apuntar hipótesis. El Vaticano considera que no hay sacerdotes catalanes con capacidad para ser obispo en Catalunya. Es muy fuerte. El Vaticano lo piensa así quizás debido a influencias de determinados sectores políticos o del catolicismo español. También es muy fuerte. Pero el hecho de que Roma nombre a sacerdotes u obispos de otras tierras de habla catalana para ser obispos de Catalunya significa que el Vaticano es más respetuoso que el estado español con la realidad lingüística, cultural, eclesial e histórica de las tierras de habla catalana . 3. Lengua y cultura son uno de los factores a tener en cuenta en este asunto. Un obispo de Catalunya debe conocer y expresarse en catalán. Un obispo de Castilla debe conocer y expresarse en castellano. El valenciano Benavent, nuevo obispo de Tortosa, conoce y se expresa en catalán. O variante valenciana del catalán. 4. El proceso de nombramientos episcopales en la Iglesia católica es defectuoso. No es democrático. El pueblo cristiano queda al margen. No se dan explicaciones. Hay secretismo. El oscurantismo facilita el juego y el choque de influencias eclesiásticas ajenas al objetivo eclesial de transmitir el Evangelio de Jesús. ¿Por qué la comunidad diocesana no juega ningún papel en la elección de su obispo? La pregunta es lógica desde las perspectivas cristiana y eclesial. Hay un sólido punto de referencia. El obispo de Roma o Papa es elegido, no nombrado, por los cardenales electores del colegio cardenalicio. 5. El oscurantismo en los nombramientos episcopales perjudica la comunión eclesial. El obispo es un paracaidista caído del cielo en lugar de surgir de la comunidad eclesial. Un obispo para ser buen obispo debe conocer y amar a su diócesis. Debe conocer y amar la lengua, la cultura, la historia, la religiosidad, la realidad social y económica, y las aspiraciones políticas del pueblo. Según la parábola evangélica de Jesús, el buen pastor conoce y ama a sus ovejas. Un pastor bueno es necesario para las ovejas, pero un pastor no tiene nada que hacer si no hay ovejas. 6. Enrique Benavent, dicen, tiene capacidad para comprender y amar la realidad eclesial y cívica de Tortosa y de Catalunya. Tomará posesión del episcopado el próximo 13 de julio. A partir de ahora sería bueno dedicarse a conocer las realidades tortosina y catalana. Leer o releer la emblemática pastoral “Raíces cristianas de Catalunya” y los textos del Concili Tarraconense es conveniente. Conocer webs como CatalunyaReligió.cat también. Conocer y comprender la situación social, económica y política de Catalunya, incluida la dinámica soberanista, también. Destacados sectores católicos defienden los derechos y los deberes de las personas y de los pueblos según Pacem in terris, la gran encíclica de Juan XXIII, y según la Doctrina Social de la Iglesia. Silveri Garrell 20/05/2013 en 4:09 Dir que el bisbe l’ha d’elegir democràticament el poble, és el mateix que dir que l’ha d’elegir la “plebs” el “vulgus”, la gent del carrer, els cridaners, els descontents, els ignorants, etc. Des del moment en que el bisbe l’elegeixen un grup de persones molt formades teològicament anomenades, bisbes, doctors, cardenals, ja entrèm en allò que Plató denomina República, que és un grup de persones intel·ligents, experimentades, selectes, de bona fama reconeguda, que formen part de l’equip de govern de l’estat. Quan les facultats per exercir d’elector venen donades per ascendència hereditaria familiar sense tenir en compte merits sociològics ya entrariem en allò anomenat Aristocracia. El sistema actual que empra l’Església per nomenar bisbes i també al Papa, es el de “república”, que consisteix en el govern dels “selectes”. Jordi 20/05/2013 en 15:30 El poble és l’esgesia. Qui no dona poder al poble no dona poder a l’església, qui creu que l’església són bisbes, arquebisbes.... viu enganyat, copnfós... potser tranquil... pero no en la veritat. J.Cardona 20/05/2013 en 19:05 Sr Garrell, aquest grup de persones molt formades teològicament també poden ser cridaners, descontents i ignorants. No passa res, cap d’aquestes coses és pecat. Estic descontent isóc ignorant, però els crits contra la democràcia els deixo per vostè. Ramon de Vilanova 21/05/2013 en 1:16 El queVté defineïx es en el millor dels casos una Aristocrcia Ilustrada, i dedueïxo per el seus arguments que el mateïx pensa de la Democracia. Jo he conegut molts Doctors en diferentes materies que son molt bons en el seu camp però que com persones i com ciuadans son una desgracia. No cal més que llegir els diaris o escoltar declaracions de certs Bisbes, directors de Banca, empresaris exitosos... Per adonar-se que la sabiesa es quelcom més complexe que l’ edat, els titols, l’exit social o empresarial, i ja no dguem que el aber nascut en na famil.lia de renom. Els nens, els joves, el pobre mostra sovint més enteniment i compresió sobre laatura dels problemes que molts dels que Vté anomena gent experimentada. Als problemes que patim (a la societat i a l’Esglesia) ens ha portat molta gent experimentada. Li dono però la raó de que no tothom val per Bisbe, o en el seu cas per Ministre, i que haurian d’ haber una certa qualificació per ser candidats al treball. Andreu Marfull i Pujadas 21/05/2013 en 7:34 Quina falta de fe en les persones, i quin elitisme més presuposat. Com diuen els elitistes sospitosos del poble, és la meva opinió argumentada a la que no penso renunciar. Cayo Julio 20/05/2013 en 8:05 El ámbito ecuménico de la Iglesia católica conlleva consubstancialmente la cercanía espiritual de todos los fieles a todos los fieles, la comunión de los santos, de los obispos también. Una de las cosas que la Iglesia ha hecho muy bien a lo largo de los siglos es evangelizar; las congregaciones y órdenes religiosas católicas han llegado, llegan, o van a llegar a todos los hombres, a todos los lugares del mundo. Excepto por el necesario dominio del idioma, de la palabra, cualquier leal y creyente pastor apacienta las ovejas. Teresa 20/05/2013 en 8:29 1.Perque a Catalunya no hi ha sacerdots vàlids per bisbes, i els pocs que resten,son tant integristes que serien rebutjats per els capellans, un bisbe ha de ser pastor de tots i molt i mparcial, aixó no es lo que volen els capellans catalans, volen un bisbe que digui amén a tot. 2.D’acord amb el post. 3.També d’acord. 4.Potser si que es antidemocratic, pero en aquest cas concret, no defectuós, ja que si deixessin al poble cristià de Catalunya triar un bisbe, potser triarien al sr. Mas, que dit sigui de pas, en una entrevista que li varen fer a la Vanguardia l’any passat es và confesar proper al luteranisme.5.D’oscurantisme res, està calrissim que trien un bisbe que amb seguretat no es ficarà en politica, i farà la seva feina com cal en la messura que li deixen els seus deixebles, per lo demés,d’acord amb el post.6.Esperem que así sigui.I Pacem in terris ha sigut l’enciclica més malinterpretada de l’historia, cosa que ja sabia que passaria el propi JuanXXIII, recordem les paraules que và pronunciar abans de morir “aturin el concili”.Moraleja, el catolicisme a Catalunya està mort, encara que no enterrat, i en la seva agonia, ha donat pas a un partit politic encara sense catalogar,prego perque com l’au Fenix, ressorgeixi de les seves cendres. Francesc Guinart 20/05/2013 en 16:30 Sr. Oriol: No dubto de la seva bona fe i li demano qu no dubti de la meva. Però el seu article mes aviat em . . . desorienta. A veure : Falta d’explicacions,¿ quines?. Apuntar hipòtesis,¿ fa falta?. És molt fort, ¿per que?. Influència del catolocisme espanyol,¿és dolent?.Procés nomenaments episcopals defectuos, ¿ah si?. No és democràtic, ¿ah no?.Secretisme, obscurantisme, ¿de veritat?.El bisbe un “paracaigudiste”, ¿si?. Un bon bisbe ha de : coneixer i esimar la seva diòcesi, la llengua, la cultura, història, religiositat, realitat social i econòmica . . . i les aspiracions polítiques del país . . . Totes aquestes coses, com els Deu Manaments, no es resumeixen amb dues? ESTIMAR A DÉU I AL PRÒXIM COM A TU MATEIX ?. Ah si, . . .tot seguit diu : ” el bon pastor coneix i estima lesseves ovelles” . . .i allavors: ” però un pastor no te res a fer si no te ovelles” . . . I aqueste si que és una gran veritat. I potser qwue per sol.lucionar-ho (en part), millor que no ens busquem tant les pesigolles . . . Esimant-nos tots amb naturalitat . . . potser millorariem mes les coses . . . No ho se, Sr. Oriol . . . Andreu Marfull i Pujadas 21/05/2013 en 7:53 Si em permet la meva opinió, hi ha un fanatisme religiós catòlic españolista en aquest país que viu amb deliri una unievangelització hostil amb els pensaments que no comprenen, dels que n’han fet atacs a les persones i pobles sencers, sense capacitat crítica de qüestionar-se a sí mateixos, mantenint un Valle de los Caídos lamentable, enaltint els valors de la unitat d’Espanya ignorant la història dels seus propis excessos vergonyosos, posant els toros a les pestanyes d’internet (la COPE), amb una web només en castellà (CEE), obsessionada en l’assignatura de religió a les escoles, amb pressionar els governs d’Espanya, amb l’avortament, el sexe i l’homosexualitat. Mostrant una clara incapacitat d’integrar l’home universal present en tots nosaltres, expressió de la nostra diversitat i heterogènia diversitat d’evolucions culturals, manifestació humana assimilable a la meravellosa biodiversitat de tots els éssers vius que tampoc respecten prou les elits que ens dirigeixen, i que ens volen ben ineptes per fer-lis ombra. Hi ha potser algun judici pendent de major importància que aquest? JordiPP 21/05/2013 en 10:19 No sé de què us extranyeu. La esglèsia cristiana, i particularment, la católica, porta 2.000 anys funcionant com un exèrcit: cada X capellans tenen un cap, cada Y caps tenen un supercap, i així fins el papa, cap de caps. És una estructura que acaba en punta. Fortament endogàmica i aplastant, funciona com un corró rus: tots han d’emenyer en el mateix sentit. I si algú es desvia, se l’excomunica i a l’infern. Per demostrar que Deu és qui lenvia cap avall, s’el crema a la plaça. Bé, però aixo s’acabat, és clar. Ara no es pot cremar ningú. Se l’ha de suspendre “a divinis” i tot alló (Kung). Total, res: les amenaces amb la terrible vida eterna infernal no s’han pogut demostrar mai (ningú ha tornat per a explicar-ho) i ara ens riem de tanta por i tanta conya marinera. La cúria (no l’esglèsia) no ha aprés la lliçó i encara es pensa que la gent ens papem aquelles històries. Pretenen funcionar com en temps de Lleó XIII. I no, srs. capellans, la cosa ja no va així. Àngel 21/05/2013 en 11:11 Encara que compartisc quasi totalment el que diu l’autor, considere que hi ha un gran error: i és que, si ens creiem la unitat lingüística, no sé de què ens estranyem del nomenament de bisbes valencians per a diòcesis catalanes. El que caldria és veure què passa que a l’Arquebisbat de València fa dos-cents anys que no tenim un arquebisbe nascut ací ni de cultura ni llengua nostra (tret dels dos anys del cardenal Reig i Casanova). Bon dia. http://blocs.mesvilaweb.cat/node/view/id/245926 Àngel Canet Català 21/05/2013 en 11:13 Francisco 21/05/2013 en 14:25 “Volem Bisbes catalans”, otra vez el mismo cuento. Todavía no he oído que en Brasil protesten contra Casaldáliga al grito de “queremos obispos brasileños”. En España, dos primados, Gomà y Pla y Deniel, fueron catalanes. Y menudas joyitas, por cierto. La cuestión no es que los obispos sean o no catalanes, sino que estén al lado del pueblo. Oriol Domingo 21/05/2013 en 14:43 Comentari a Francisco. Casaldàliga parla en portugués a Brasil i s’ha compromés amb el poble i amb els pobres. Gomà i Pla y Deniel parlaven en castellà a Castella i, a la seva manera, es comprometeren amb el poble. ¿S’imagina vosté que els bisbes de Madrid, Conca, Ciudad Real, Toledo etc... no parlessin en castellà? ¿Es podría dir que estarien al costat del poble madrileny, i etc. sense parlar en la llengua del poble? Francisco 22/05/2013 en 11:30 Apreciado Oriol: Lo que hace de Casaldáliga un buen obispo es su compromiso social. Si él puede adaptarse a la realidad brasileña hablando portugués, también lo puede hacer un foráneo en Cataluña. Respecto al compromiso de Pla y Deniel y Gomà con el pueblo, no olvide que eran franquistas de tomo y lomo. Y el franquismo es, por definición, antipopular. En Madrid no hay más lengua que el castellano. Pero en Cataluña hay castellano y catalán. Y el castellano es también una lengua de Cataluña. Oriol Domingo 22/05/2013 en 14:36 Comentari a Francisco 1. Discrepo totalment dels cardenals catalans Pla y Deniel i Gomà 2. Un bisbe a Catalunya ha de parlar, com a mínim, castellà i català. 3. Si fem un repas històric des del 1940 fins el dia d’avui resulta que tots, tots, els bisbes parlaven el castellà però hi ha hagut bisbes que mai varen parlar català. Alguns exemples: Modrego Casaus, González Martín... juan pichon 21/05/2013 en 16:47 es que...sin palabras, simplemente todo lo que ha escrito es tan repugnantemente anticristiano que...para que decir mas. Si toda la carga que pone el altisimo en su incognoscible sapiencia al pueblo catalán es soportar obispos valencianos, alabemos al santo Job. No se puede servir a dos señores...y el reino de los cielos esta por llegar, hagaselo mirar, señor Francesc Guinart 21/05/2013 en 17:09 Llegin els comentaris (i l’article que els promou), hi ha moments que no se si riure o plorar (mes aviat el segon). Semblen les baralles dels apostols per veure qui podria seure mes a prop de Jesús. I . . . mes o menys tots sabem el que els va dir. Mirat amb una perspectiva una mica àmplia, ès poc engrescador veure aquestes “superpolèmiques” per defensar el punt de vista certament una “mica” mundanament interessat. I encara algú ho aprofita per deixar anar “obusos” de gros calibre una mica poc (o massa) rumiats i amb un tint bastant com . . . odios. Que hi farem. Les coses sempre han estat, són i seran així . . . però entre gent que preten ser civilitzada, sembla que no diu gaire certes posicions força “encarcarades”, que teòricament és el que volen combatre ! Oriol Domingo 21/05/2013 en 18:28 Els membres d’una diòcesi tenen el dret i el deure de pensar i expresar-se sobre els esdeveniments que afecten a la seva diòcesi, a l’Església i al món. Cal aixó sí expresar-se d’una manera raonable i respectuosa. Certamentels comentaris d’alguns internaute ́s són més aviat irracionas i gens respectuosos. Llàstima Angel ros 21/05/2013 en 19:41 Jo desde fora de catalunya hem fa po aquesta forma de pensar, aquet sectarisme continuo amb nom de catalunya i a sobre intentar ficari la religio, Oriol Domingo 22/05/2013 en 6:48 Comentari a Angel Ros. 1. Vosté escriu des de fora de Catalunya. Si viu a Madrid, el seu bisbe parlarà castellà Si viu a Paris, el seu bisbe parlarà francés Si viu a Roma, el seu bisbe parlarà italià. Això és cristià. Això és ser catòlic On està el sectarisme? 2....Escriu vosté: “amb nom de Catalunya i a sobre intentar ficar-hi la religió” Ningú, al menys un servidor, parla en nom de Catalunya. Servidor escriu en nom propi i intento fer-ho amb respecte i aportant arguments 3. “ficar-hi la religió” On fica vosté la religió? al cel? al món abstracte? al món de les idees platòniques? no està la religió de Jesús aquí a la terra, entre els pobres de qualsevol tipus de pobresa, en les relacions entre les persones i les comunitats? Francesc Guinart 22/05/2013 en 10:09 Si Oriol, però per millorar-les, i no per (encara que sigui una mica inconscienment i involuntariament ) empitjorar-les. Tot el que s’escriu en públic cal anar molt en compte de no ferir sensibil.litats i maneres de pensar( segons tots estem d’acord ) respectables per mes que no ens agradin o no hi estiguem en sintonia. Angel Ros 22/05/2013 en 19:58 Jo l ́unic que vui dir es que el problema que tenim els cristians es la necesitat imperiosa de tornar a conectar am deu, si i ha un bisbe que o sap explicar, benvingut sigui, sigui valencia, de madrid o de la xina, lo demes son cuentos de la xina, Silveri Garrell 22/05/2013 en 2:02 A ben segur tenim els governants que ens mereixem, tan en l’àmbit polític com en l’ambit religiós de la mateixa Església. Si les masses cristianes, els devots que van a missa, donèssin mostres de mes interes intel·lectual per la teologia a ben segur passarien al devant dels bisbes a l’hora de prendre decissions democràticament en la mateixa Església. La prova de la incapacitat dels mateixos fidels es que si se’ls convoca a reunions fora dels horaris de les misses son pocs els que assisteixen, un exemple el tenim en les catequessis d’adults. El primer pas per educar als fidels per arribar a ser electors de bisbes es convence’ls per assistir a xerrades, que en el terreny de la política se’n dirien “mitings”. Nein 22/05/2013 en 7:26 Con perdón; a nadie quisiera ofender y sin permiso del poeta diria ” Caminante no hay camino , se hace camino al andar... ” Y si el andar me lleva al cielo o al infierno a nadie debiera importar ” 🙂 Josep de Tortosa 09/03/2014 en 13:11 Des de 1943 del 5 bisbes de Tortosa tres han estat valencians (Carles, Salinas i ara Benavent), un menorquí (Moll) i solament un de català (Martinez Sistach). No és cap disbarat si es te en compte que la meitat de la diòcesi (Els Ports i el Baix Mestrat amb ciutats tan significatives com Morella, Sant Mateu, Vinaròs, Benicarló i Peniscola) son valencianes.


Tupamaros, del fusell al Parlament (1966-2016) - Vicent Galiana - Tigre de paper - Racó Català✎ Registra'tEntra 10.04.2017 05.00 h Títol: Tupamaros, del fusell al Parlament (1966-2016) Autor: Vicent Galiana Pàgines: 184 ISBN: 978-8416855025 L’agost de 1961, una bala dirigida al Che Guevara, que es trobava de visita oficial a l’Uruguai, va posar fi accidentalment a la vida del professor universitari Arbelio Ramírez. Com el mateix Che havia enunciat en aquella ocasió, «quan comença el primer tret mai no se sap quan serà l’últim». Aquell fou el primer assassinat d’un cicle de violència i confrontació que tardaria tres llargues dècades en arribar al seu final. La història dels Tupamaros, el principal grup armat de l’Uruguai, connecta l’onada revolucionària llatinoamericana dels 60 amb l’auge de la Marea Rosa dels primers 2000. Darrere l’estrella mediàtica que és Pepe Mujica s’amaga una història de mig segle de moviment polític complex i ben ric en matisos: durant el seu període armat, en dictadura i especialment en el camí cap a la victòria electoral, els Tupamaros aprendran a conjuminar els debats i contradiccions d’una força d’arrel marxista amb la construcció d’una ferramenta heterodoxa i de masses; un moviment que acabarà esdevenint emblema d’un país i pal de paller del que hui en dia és la seua força política majoritària: el Frente Amplio. Biografia de l'autor Vicent Galiana i Cano (Callosa d’en Sarrià, 1992) és graduat en història per la Universitat de València, on també ha obtingut els mestratges en història contemporània i en professor de secundària. Actualment, és doctorand en història contemporània a la Universitat de Santiago de Compostel·la. A la vegada, és membre d’HistAmérica (grup d’investigació de la usc dedicat a la història d’Amèrica Llatina) i de la Xarxa Internacional d’Investigació sobre la Violència Política Nueva Izquierda Revolucionaria. América Latina, Europa y Estados Unidos, 1960-1990. Interessat en els moviments armats i els seus processos de transformació i adaptació a la legalitat democràtica, analitzà durant més d’un any el procés d’adaptació a l’arena electoral de l’mln-t. Ara, centra el seu programa de Doctorat en l’estudi de l’esquerra armada en la Transició política a l’Estat espanyol. És col·laborador de La Directa i forma part del Col·lectiu per la Recuperació de la Memòria Històrica de Callosa d’en Sarrià i de la Plataforma en defensa de la Querella Argentina del País Valencià. Imprimir PDF Publicitat Publicitat OpinióMagda GregoriPeriodista Padrins i néts: complicitat infinita116 Toggle Dropdown03011 Miquel Pujol MelchorHumanista, escriptor i músic Pedagogia indepe per a federalistes d’esquerres552 REPÚBLICA D'IBÈRIA, voldria coneixer la vostra opinió a aquesta proposta fa 33 segons 287 respostes Dineu amb alcohol? fa 4 minuts 191 respostes He viscut a Eivissa i responc totes les vostres preguntes fa 19 segons 4 respostes L'assemblea crea un vídeo de propaganda que farà que tots els unionistes votin Sí l'1-O! fa 6 minuts 8 respostes La Guàrdia Civil interroga funcionaris a la caserna de travessera de Gràcia fa 8 minuts 1 respostes Arriben 13.500 immigrants a Itàlia, rescatats de les costes de Líbia EN NOMÉS 2 dies fa 10 minuts 46 respostes Visc a Alemanya, què voleu saber? fa 12 minuts 127 respostes Influència del català a altres llengues. fa 16 minuts 1 respostes Si us plau, deixeu de fer el ridícul. fa 17 minuts 84 respostes Un altre Home assassina la parella a Salou fa 19 minuts 143 respostes [Projecte] Traducció del Wind Waker HD en català fa 22 minuts 2 respostes Borràs demanarà arxivar la causa després de quedar desert el concurs per les urnes fa 26 minuts 18 respostes "El Català": el nou pamflet unionista que estan repartint per tot el Baix Llobregat. fa 27 minuts 168 respostes Hi haurà urnes pel referèndum vinculant de l'1 d'octubre: TEMA RESOLT fa 36 minuts 67 respostes [Leridanismo] El Lleida Esportiu vol canviar de grup de la Segona B la propera temporada fa 37 minuts 15 respostes [Internacionalització del procés] Els mitjans de comunicació internacionals diuen estar farts fa 44 minuts 9 respostes En una enquesta on es pregunta si es vol la selecció espanyola a Lleida arrasa l'opció del Sí. fa 45 minuts 56 respostes Ètnia i nació fa 55 minuts 145 respostes La CUP denuncia que càrrecs de l'Àrea Metropolitana van gastar 20.000 euros públics en dinars i viatges fa 1 hora 9 respostes 8.833.981 missatges Llegeix, pensa i opina© 1999–2017Connecta amb nosaltresRep les novetats al teu correu:Adreça electrònicaAltaAvís legalAmb el suport de:Membre de:Llicència dels continguts:Audiència:22.385 raconaires | 384 connectats (52 raconaires)


> Passa al sector... > El proper 10 de desembre el Gremi d’Editors de Catalunya lliurarà el Premi Atlàntida i també reconeixerà diverses iniciatives empresarials del sector del llibre, durant la 33a Nit de l’Edició El Jurat del Premi Atlàntida, integrat per editors i periodistes, ha concedit enguany el guardó al director teatral Lluís Pasqual Homenatge a les editorials Herder Editorial pels seus 75 anys d’activitat editorial continuada; i a Alba Editorial i Edicions Baula pel seu 25è aniversari Paula Jarrin, de la Llibreria Al·lots de Barcelona, rebrà el 24è Memorial Fernando Lara, instituït per la Cambra del Llibre de Catalunya en reconeixement a una iniciativa empresarial jove del sector del llibre I, finalment, l’Associació Col·legial d’Escriptors de Catalunya farà lliurament del XXI Premi de Traducció Ángel Crespo a Juan de Sola per la traducció del francès al castellà de l’obra «Marcel Proust-Jacques Rivière, correspondencia 1914-1922», publicada per La Uña Rota Ediciones El Gremi d’Editors de Catalunya atorga cada any el Premi Atlàntida a una personalitat de reconegut prestigi que s’hagi distingit per la seva contribució al foment de la lectura i del món del llibre i, també, pel seu compromís en la promoció i defensa del valor de la cultura i de la propietat intel·lectual. El Jurat del premi, integrat per editors i periodistes, ha concedit enguany el guardó al director teatral Lluís Pasqual. El lliurament tindrà lloc el proper 10 de desembre, en el marc de la 33a Nit de l’Edició, al Teatre Goya de Barcelona. Des de la primera convocatòria, l’any 1986, el Premi Atlàntida ha recaigut en personalitats de gran rellevància com Václav Havel, Jacques Santer, Viviane Reding, Fabià Estapé, José Manuel Blecua, Javier Solana, Jordi Savall, Joan Manuel Serrat, Jaume Plensa, Isabel Coixet o Jordi Herralde, entre d’altres. El jurat del Premi Atlàntida, consta de 18 membres i està integrat per editors i periodistes de les capçaleres dels diaris impresos que tenen edició a Catalunya. El jurat està presidit per Patrici Tixis, president del Gremi d’Editors de Catalunya, i format pels tres vicepresidents del Gremi d’Editors de Catalunya Roman de Vicente (Anagrama), Patxi Beascoa (Penguin Random House) i Montserrat Ayats (Eumo i presidenta d’EDITORS.CAT); els editors Daniel Fernández (Edhasa), Jordi Herralde (Anagrama), Claudio López Lamadrid (Penguin Random House), Idoia Moll (Alba), Carles Revés (Planeta) i Luis Solano (Libros del Asteroide); i els periodistes Ignasi Aragay (Ara), Lluís Bassets (El País), David Castillo (El Punt Avui), Sergi Dòria (ABC), Francisco Marhuenda (La Razón), Álex Sàlmon (El Mundo), Iosu de la Torre (El Periódico de Catalunya) i Sergio Vila-Sanjuán (La Vanguardia). La Nit de l’Edició, que enguany celebra la seva 33a edició, ha esdevingut el punt de trobada anual de totes les persones vinculades al món del llibre que contribueixen al seu creixement. Durant la vetllada, a més del Premi Atlàntida 2018 a Lluís Pasqual, el Gremi d’Editors de Catalunya farà també un reconeixement especial a Herder Editorial, pels seus 75 anys d’activitat editorial continuada; i a Alba Editorial i Edicions Baula pel seu 25è aniversari. Durant el mateix acte es lliurarà també el Memorial Fernando Lara, que atorga la Cambra del Llibre de Catalunya a una iniciativa empresarial jove del sector del llibre, que aquest any ha recaigut en Paula Jarrin de la Llibreria Al·lots de Barcelona; i finalment l’Associació Col·legial d’Escriptors de Catalunya farà el lliurament del XXI Premi de Traducció Ángel Crespo a Juan de Sola. Lluís Pasqual, Premi Atlàntida Lluís Pasqual (Reus, 1951) és director d’escena i un dels fundadors, el 1976, del Teatre Lliure de Barcelona. Llicenciat en Filologia Catalana per la Universitat Autònoma de Barcelona i en Art Dramàtic per l’Institut del Teatre, compagina la direcció escènica amb la direcció de diverses institucions teatrals com el Centro Dramático Nacional de Madrid, l’Odéon-Théâtre de l’Europe a París, la Biennale de Venezia, el Teatro Arriaga de Bilbao o el Teatre Lliure. Dirigeix un centenar d’espectacles als equipaments esmentats, així com al Piccolo Teatro di Milano, el Maly de Sant Petersburg, el Teatro Martín de Buenos Aires o el Festival d’Avignon. D’entre els últims destaquen «El rei Lear» (William Shakespeare, Teatre Lliure), «In memoriam. La quinta del biberó» (Teatre Lliure), «Medea» (a partir d’Eurípides i Sèneca, Teatre Lliure) o «Romancero gitano» (Federico García Lorca, Teatro de la Abadía). La seva trajectòria comprèn també nombroses direccions operístiques, tant al Liceu de Barcelona com al Teatro Real de Madrid, l’Opéra de Paris, el Teatro alla Scala di Milano o el Festival de Salzburg. D’entre els molts premis i distincions que ha rebut destaquen el Premi Nacional de Teatre de la Generalitat de Catalunya, el Premio Nacional de Teatro del Ministerio de Cultura, el Premi Ciutat de Barcelona, el Chevalier de l’Ordre National de la Légion d’Honneur -atorgat per la República Francesa-, o la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya. El 2016 publica «De la mano de Federico» (Arpa Editores), un assaig sobre la seva relació amb Federico García Lorca, de qui és un devot coneixedor. Paula Jarrin, Memorial Fernando Lara La Cambra del Llibre de Catalunya atorga anualment aquest premi, dedicat a la memòria del que fou el seu president durant 8 anys (1987-1994) i es confereix en reconeixement a una iniciativa empresarial jove del sector del llibre, ja sigui editor, distribuïdor, llibreter o gràfic. Enguany s’atorgarà el 24è Memorial Fernando Lara a Paula Jarrin de la Llibreria Al·lots de Barcelona. Juan de Sola, Premi de Traducció Ángel Crespo D’altra banda, l’Associació Col·legial d’Escriptors de Catalunya, per tal de retre homenatge a la figura del gran traductor, poeta i humanista Ángel Crespo i tenint present que una gran proporció de les traduccions al castellà s’editen a Catalunya, lliurarà el XXI Premi de Traducció Ángel Crespo a Juan de Sola per la traducció del francès al castellà de l’obra «Marcel Proust-Jacques Rivière, correspondencia 1914-1922», publicada per La Uña Rota Ediciones.


CULTURA ADOR: de març 2013 ACTIVITATS AC ALFÀS Publicado por david marí en 18:47 Cap comentari: NOVETATS LITERÀRIES MARÇ 2013 BIBLIOTECA MUNICIPAL D'ADOR Arcos i Martínez, Manel (1965- Els guerrillers de La Marina el Campaner : Fundació CIRNE ,2012 Arcos i Martínez, Manel (1965- Acabaren com Camot : bandolerisme a la g : Tivoli ,2011 Arcos i Martínez, Manel (1965- Quan els trabucs refilaven : recull d'es : Tívoli ,2012 Black, Benjamin (1945-) Venganza : Alfaguara ,2012 Connelly, Michael (1956-) La caja negra : un caso del inspector Ha : RBA ,2012 Dueñas, María (1964-) Misión olvido : Temas de Hoy ,2012 Falcones, Ildefonso La reina descalza : Grijalbo ,2013 Follett, Ken (1949-) El invierno del mundo : Plaza & Janés ,2012 Larsson, Asa (1966-) Sacrificio a Mólek : Seix Barral ,2013 León de Aranoa, Fernando Aquí yacen dragones : Seix Barral ,2013 Leon, Donna Las joyas del paraíso : Seix Barral ,2012 Levy, Marc (1961-) El pequeño ladrón de sombras : Planeta ,2013 Mankell, Henning Un ángel impuro : Tusquets ,2012 Miquel Perelló, Manuel (ca. 17 Dietari de Manuel Miquel : cirugià de la : Tívoli ,2011 Montero, Rosa (1951-) La ridícula idea de no volver a verte : Seix Barral ,2013 Pancol, Katherine (1949-) Un baile más : La Esfera de los Libro,2013 Pérez-Reverte, Arturo (1951-) El tango de la guardia vieja : Alfaguara ,2012 Redondo, Dolores (1969-) El guardià invisible : Columna edicions ,2013 Serra, Màrius (1963-) Plans de futur : Proa ,2013 Sierra i Fabra, Jordi Dos días de Mayo : Random House Mondadori,2013 Sierra, Javier (1971-) El maestro del Prado y las pinturas prof : Planeta ,2013 Silva, Lorenzo (1966-) La marca del meridiano : Planeta ,2012 Simó, Isabel-Clara (1943-) Els invisibles : Ara Llibres ,2013 Sinca, Genís Una família exemplar : Destino ,2013 Soler, Sílvia (1961-) L'estiu que comença : Planeta ,2013 Steel, Danielle Tiempo prestado : Random House Mondadori,2013 Sussman, Paul El laberinto de Osiris : Plaza & Jnaés ,2013 Torres, Mara (1974-) La vida imaginaria : Planeta ,2012 Vicent, Manuel (1936-) El azar de la mujer rubia : Alfaguara ,2012 Cabdells: Revista d'Investigació de l'As : Associació Cultural Ce,2012 Etiquetas: ANIMACIÓ LECTORA, NOVETATS BIBLIOTECA TALLER DE DISENY GRÀFIC Publicado por david marí en 13:10 Cap comentari: Etiquetas: CASA DELS JOVES, TALLERS SEVERINA BORREDÀ PEIRÓ. EXPOSICIÓ DE PINTURA La Regidoria de Cultura de l’Ajuntament d’Ador amb l’organització d’aquesta exposició de pintura vol rendir homenatge a la pintora del nostre poble Severina Borredà Peiró. En aquesta exposició antològica, podem gaudir d’una selecció d’obres de diferents temàtiques: retrats religiosos i profans, escenes mitològiques, paisatges, natures mortes i flors, la majoria pintades amb la tècnica de l’oli. La mostra també compta amb un parell de tapissos de caire religiós on podrem veure una de les tècniques més emprades per Severina com és la pintura sobre tela. Severina Borredà Peiró naix a l’Olleria el 31 d’agost de 1933. Filla de Federico Borredà Santamaría i de Remedios Peiró Català. Als tres mesos arriba a Ador on son pare és el secretari de l’Ajuntament d’Ador i on passarà la seua infantesa. A l’edat de 9 anys comença els seus estudis al Col•legi de les Carmelites de Gandia. En aquest col•legi estudia, entre altres coses, dibuix i diverses tècniques artístiques, com ara, l’oli, l’aquarel•la i el pastís. Després donarà classes amb la mestra de pintura de Gandia Na Elòdia Bonet, pintora que estudià al Museu del Prado de Madrid i fou alumna avantatjada del Mestre Ignasi Zuloaga. Ha sigut durant molts anys mestra de pintura de menuts i majors i entre els seus treballs cal destacar dos bombos i un tapís per a la banda de música d’Ador, un tapís per a les Ames de Casa, ha pintat i restaurat quadres a l'església parroquial d'Ador, així com diversos tapissos i vestits, un per a la Dolorosa i un altre per a la Purísima. En l’actualitat continua pintant i restaurant quadres a sa casa. Publicado por david marí en 19:25 Cap comentari: PUNTS WIFI GRATUÏTS A ADOR L'Ajuntament d'Ador vos informa que al nostre poble existeixen 4 punts wifi gratuïts on tothom pot connectar-se a internet. 1r. punt: Plaça La Font i Biblioteca Municipal. 2n. punt: Poliesportiu Municipal. 3r. punt: Casa dels Joves (C/ Goya, 1) 4t. punt: Museu Etnològic i Plaça Major (Raval)


Sis projectes innovadors per apropar la música clàssica a tots els públics en el programa ‘Liderazgo e Innovación Musical’ amb la Escuela de Música Reina Sofía – Fundació Banc Sabadell 21 alumnes de la Escuela de Música Reina Sofía participen en la tercera edició del programa ‘Liderazgo e Innovación Musical’ que impulsem juntament amb la Escuela de Música Reina Sofía. Els alumnes dividits en 6 grups, estan duent a terme diferents projectes musicals per a acostar la música clàssica a tots els públics. Aquests són els projectes: -‘Rompiendo esquemas’, concerts de música clàssica contemporània amb vocació d’apropar-se a un públic jove mitjançant una posada en escena innovadora i una ruptura amb el format tradicional. Calendari de pròxims concerts: 19 de maig a les 16h al Club Matador de Madrid, i el 23 de maig a les 12h al Auditorio Sony de la Escuela de Música Reina Sofía. -‘Música danzante’, sèrie d’actuacions curtes en el foyer del Museu Thyssen en les quals música, dansa i pintura són protagonistes horitzontals d’aquesta sèrie de micro-espectacles. Les representacions van tenir lloc el passat 29 d’abril amb motiu del Dia Internacional de la Dansa. Els alumnes van aconseguir generar intercanvis entre diferents arts de forma horitzontal, sense jerarquies, on tots els actors tenen la mateixa importància. -‘Olores y sabores de Jerez’, cata-concert que il·lustra els paral·lelismes que guarden l’enologia i la música, estimulant l’olfacte, el gust i l’oïda. Se celebrarà en els cellers de Osborne a Jerez. -‘Arte de barrio’, projecte de co-creació amb joves en situació d’exclusió social amb l’Associació La Rueca, donant l’oportunitat d’acostar-los la música clàssica de la mà de joves músics professionals amb procedències similars. S’ha dut a terme un taller al març, una segona trobada a l’Auditori Nacional a l’abril i a la fi d’aquest mes de maig, se celebrarà el concert participatiu en les instal·lacions de l’Associació La Rueca. -‘Purple’, tallers amb dones víctimes de violència de gènere en els quals utilitzant percussió corporal, veu i instruments senzills, es pretén comprovar la capacitat sanadora de la música. -‘Palo Santo’, tallers amb nens els orígens dels quals són sud-americans en els quals, a través de l’aprenentatge de cançons populars colombianes, cubanes i costa-riquenyes, els alumnes pretenen incrementar el sentit de pertinença i l’autoestima a aquests nens la identitat dels quals és necessari reforçar per ser fills d’immigrants nascuts a Espanya. Pròxims concerts: 24 de maig en Plaza la Remonta de Madrid i l’1 de juny al Auditorio Sony de la Escuela de Música Reina Sofía.


Inici » Inventari » Sant Jaume d'Enveja » Torre de l'Espanyol, la » Caseres » Activitats productives, processos i tècniques


Nom: CREU DE TERME - CREU DE PEDRA Adreça: Ctra. Moià - l'Estany, 1 km abans monestir Núm. Registre / Catàleg: 6860-I La creu de pedra de l'Estany es troba a ran de la carretera que va de Moià a l'Estany. És situada al costat d'una antiga ruta de transhumància, en una plataforma elevada respecte del nivell de la carretera. Consta d'un basament esglaonat de planta circular, amb quatre nivells decreixents en alçada. Damunt d'aquest s'assenta el pilar monolític de planta octogonal, d'uns 2,5 m d'alçada, que sosté el capitell i la creu. El capitell és un cub amb rostres representats als quatre angles inferiors. Les seves cares nord i sud semblen llises, mentre que a els cares est i oest s'hi intueixen una mena d'ones d'aigua que podrien correspondre a l'escut de l'Estany. Damunt seu hi ha la creu amb representacions esculpides de Crist crucificat i de la Mare de Déu en cares oposades. La creu de pedra de l'Estany es troba a ran de la carretera que va de Moià a l'Estany. És situada al costat d'una antiga ruta de transhumància, en una plataforma elevada respecte del nivell de la carretera. Consta d'un basament esglaonat de planta circular, amb quatre nivells decreixents en alçada. Damunt d'aquest s'assenta el pilar monolític de planta octogonal, d'uns 2,5 m d'alçada, que sosté el capitell i la creu. El capitell és un cub amb rostres representats als quatre angles inferiors. Les seves cares nord i sud semblen llises, mentre que a els cares est i oest s'hi intueixen una mena d'... La creu de pedra es pot datar cap al segle XIV. Possiblement s'enlairà per iniciativa de l'abadia de Santa Maria de l'Estany. Aparentment marcava el límit de terme en el camí de transhumància que comunicava el Pirineu amb el Vallès, a través del Lluçanès i de Moià i que vorejava el prat de l'antic estany per la vessant est de la conca d'aportació. La seva disposició es devia veure afectada per les obres de construcció de la carretera adjacent, que es van dur a terme entre 1882 i 1904. L'any 1954 fou restaurada pel doctor Josep Maria Vilardell, segons testimonia una placa de pedra col·locada damunt la plataforma, al costat oest, a la vora de la carretera. Una tradició ens explica que aquesta creu assenyala el lloc on la imatge de la Mare de Déu de l'Estany és feu tan feixuga que va se impossible d'avançar més endavant quan s'intentava de traslladar-la perquè no quedés abandonada amb motiu del saqueig públic del qual va ser objecte el monestir . davant el miracle, la imatge de la Verge fou retornada al seu lloc original. La creu de pedra es pot datar cap al segle XIV. Possiblement s'enlairà per iniciativa de l'abadia de Santa Maria de l'Estany. L'any 1954 fou restaurada pel doctor Josep Maria Vilardell, segons testimonia una placa de pedra co...


XarxaTIC | Página 625 de 626 | Donde se habla sobre Educación y nuevas tecnologías Bloc 1. Procés de resolució de problemes tecnològics Suposo que la majoria de vosaltres sabeu el què és un faristol. És l'element que serveix per subjectar les partitures, o bé qualsevol llibre per tal d'anar passant pàgines. El següent projecte es destina a la construcció d'un d'aquests elements, i està extret de la següent web, gràcies a Santiago Bajo. Procés de construcció d'un ... Construcció d’un rellotge de fusta El següent projecte consisteix en la realització d'un projecte d'un rellotge de fusta, extret de la següent web, i realitzat per Santiago Bajo. S'adjuntes dos documents, un amb els plànols, i l'altre un fitxer realitzat en excel, on apareix el llistat amb les característiques dels materials emprats. Rellotge de fusta Llista de materials Construcció d’una joguina de marqueteria El següent projecte està extret de la següent web, gràcies a Santiago Bajo, i consisteix en la realització d'una joguina de marqueteria. Joguina de marqueteria Page 625 of 626 Prev 1 ... 624 625 626 Next


Pagar per experimentar la guerra Text i fotos: GUILLEM SARTORIO 05/03/2017 00:00 "He hagut de recordar-me a mi mateix que això no és real, que no és com quan vaig ser a l’Iraq". Qui parla entre esbufecs després de veure’s involucrat en una escaramussa és un participant de l’Operación Centauro. No es tracta de cap conflicte bèl·lic en un paratge remot, sinó d’una milsim (de l’anglès, military simulation ) que se celebra anualment als afores del poble de Bordón, prop de Terol. Les milsims són la variant més extrema i professionalitzada de l’airsoft, una pràctica que consisteix en la simulació de batalles amb el màxim realisme possible, en les quals diversos equips de jugadors combaten amb rèpliques d’armament real. Fusells d’assalt, metralladores o fusells de franctirador disparen boles de PVC biodegradable de 6 mm, i de 0,20 grams de pes. Utilitzades amb la protecció adequada, resulten inofensives. L’Operación Centauro és la milsim més dura i exigent que es fa a Espanya. “A nivell d’esforç la podríem equiparar a la prova esportiva Ironman, amb la diferència que aquí es porta fuselleria i que has de passar 36 hores caminant carregat amb tot l’equipament d’un soldat d’infanteria”, explica Eladio Terrando, antic legionari i organitzador de la quarta edició de la partida. Les condicions de la Centauro són tan dures que només s’hi pot participar per invitació de l’organització. El preu d’inscripció són 86 euros. És un joc d'estratègia en el qual es fan servir rèpliques d'armes reals A diferència d’altres modalitats de l’ airsoft, a les milsims hi acostuma a haver una trama o guió que hi afegeix més realisme. La inspiració bé pot ser històrica, com l’operació Libre Hidalgo II, que se celebra als afores de Berga i recrea enfrontaments entre cascos blaus de les Nacions Unides i Hezbol·lah al Líban, o bé pot ser fictícia però basada en fets reals, com la Centauro, on un exèrcit nacional ha de protegir la població de Bordón d’unes tropes rebels invasores. “En una partida d’airsoft convencional, uns quants es disparen totes les boles que es compren, sense cap mena de sentit. A la guerra real els tirotejos són puntuals. La Centauro és pura estratègia, com els escacs, amb la diferència que després aquí acabes fotent-te trets”, recorda l’Eladio, que és veterà de la Guerra de Bòsnia.36 hores al ras Després de passar la nit al ras i amb la llum de l’alba despuntant, a una unitat se li encomana la missió de caminar més de 20 quilòmetres camp a través per recuperar una caixa negra (un cofre de ferro d’uns 10 quilos de pes) d’un suposat avió accidentat. Només podran orientar-se fent ús d’un GPS. Un cop trobada la caixa, han de tornar i transportar-la a la base per analitzar-ne el contingut. Tot això traçant una ruta segura i procurant evitar les patrulles enemigues. S’intenta evitar l’enfrontament i es fan grans marrades, com a la guerra de veritat. Observat des de fora, pot resultar poc versemblant veure un grup d’homes vestits de militars, equipats fins a l’últim detall, caminant durant quatre hores en un terreny ple d’obstacles només per recuperar una peça d’ attrezzo. “L’emoció real de la guerra no és disparar com un boig, com en un videojoc, és quan et toca fer la guàrdia de nit, defensant una posició avançada embolcallat en una manta, pessigant-te la cara per combatre el fred i la son, i amb la por real al cos que qualsevol soroll que sentis podria ser l’enemic a punt de llançar una ofensiva per sorpresa”, explica un dels participants, que carrega una pesant metralladora russa. Les tasques de cada participant també s’organitzen amb el pragmatisme que s’espera d’un exèrcit. En funció de l’arma que cadascú decideix portar, farà una tasca o una altra dins de la unitat. Cada jugador acostuma a portar una rèplica principal més una d’emergència i una arma secundària. També poden fer servir granades, drons per espiar les posicions enemigues, mines antipersona o llançagranades (sempre que només disparin boles de 6 mm). A la majoria de cites es limita el nombre de carregadors i de munició que es pot portar a sobre, i cada individu ha de carregar per si sol tot el seu equipament per aguantar les 36 hores al ras: aigua, menjar i equip militar. A les milsims hi ha centres de comandament, amb generals repartint missions i ordres. El comandament ha de tenir controlat on són tots els participants, que en algunes cites, com en la que té lloc anualment a prop de Berga, poden superar els 200 homes. Les 'milsims' al món El mercat de l’ airsoft va arribar a Espanya a principis de l’any 2000. No obstant, el seu origen es remunta als anys 80 al Japó, on les armes de foc estan pràcticament prohibides per a ús civil. Els japonesos van començar a fabricar rèpliques cada vegada més acurades per al col·leccionisme, fins que una empresa hi va introduir un petit motor, semblant al d’un cotxe de Scalextric, que disparava petits projectils de PVC. La F.A.T. Conrellà és un dels grups de 'milsims' més respectats de l'Estat Al principi només es feien servir per fer punteria en galeries de tir, però no es va trigar a comprovar que els projectils eren inofensius, i les partides entre aficionats van aflorar. Els col·leccionistes van fer el pas i van començar a fer servir les rèpliques en entorns copiats, en escenaris ficticis però versemblants. Com en un joc de rol. Amb la influència dels primers videojocs de guerra es van començar a organitzar esdeveniments de dos bàndols amb estils de joc com capturar la bandera o protegir un vip. Amb el pas dels anys, aquesta pràctica es va anar estenent a la resta de l’Àsia i del món. Actualment es calcula que hi ha uns 300 clubs a tot l’Estat i desenes de milers de jugadors. Als Estats Units hi ha grups de veterans de la Guerra de l’Iraq i l’Afganistan que fan servir la pràctica de l’airsoft per combatre l’estrès posttraumàtic. A Xile i Polònia, l’ airsoft ja és considerat un esport en termes legals. A Rússia s’organitzen milsims amb milers de jugadors amb vehicles blindats, com vehicles semieruga i tancs, per transportar les tropes. Aquí són vistos amb enveja a través dels milers de vídeos que es troben per internet. Enguany, a la Centauro es fa servir pirotècnia real, amb un llançacoets carregat de pólvora i projectils de fogueig. Bona part de l’èxit de les milsims al món es deu a internet. Durant la partida és important capturar-ho tot per després poder-ho penjar a les xarxes socials. Els vídeos solen mostrar escenes on els jugadors semblen haver entrat en un videojoc, i tenen sentit com a contingut per als aficionats: són escenes d’acció i d’estratègia, protagonitzades per uns jugadors que són iguals que els espectadors. Molts jugadors afegeixen càmeres d’acció als cascos de Kevlar i sempre hi ha algú que acaba deixant de banda el fusell per fer-se una fotografia amb l’ smartphone. És en moments com aquest quan un es pregunta si està davant d’un joc, d’una experiència d’oci o bé si les milsims són pràctiques que identifiquen molts dels seus participants. Cada grup o unitat té el seu propi logotip, que els participants llueixen com una insígnia. Alguns veterans les cusen al costat dels distintius que havien lluït en el seu pas per la legió o l’exèrcit. Altres llueixen missatges ben eloqüents, la paraula infidel escrita en àrab, o el proverbi romà Si vis pacem, para bellum [Si vols la pau, prepara la guerra].'Hobby' i vocació Els organitzadors de la Centauro són veterans. L’Eladio no és l’únic amb experiència militar: hi ha dos legionaris més, dos antics COE (Cos d’Operacions Especials) i un antic membre d’una brigada paracaigudista. “La gent escull aquesta partida perquè ho organitzem veterans“, presumeix l’Eladio. A través de les invitacions, els organitzadors s’asseguren que un alt percentatge dels jugadors acabaran amb èxit l’experiència. Està permès abandonar la partida, però les normes internes són exigents: s’ha de contractar una assegurança i està totalment prohibit el consum d’alcohol o qualsevol tipus de droga. En definitiva, tenir un passat militar o dins de les forces de la seguretat de l’Estat no és un requisit imprescindible, però ajuda molt. Javier Duran és el jugador més veterà de la Centauro i un dels primers jugadors de milsims a Espanya. Està jubilat i forma part del F.A.T. (Forties Airsoft Team), una unitat formada per jugadors de Cornellà. El F.A.T. és un dels grups més respectats de l’Estat, no tant per la seva forma física sinó pel grau d’experiència dels seus integrants: la majoria han passat d’una manera o una altra per l’exèrcit o les forces de seguretat. Alguns jugadors es gasten uns 400 euros al mes en equipament “El meu pare va ser Guàrdia Civil i jo vaig ser sergent de la Guàrdia Civil. Sempre em van quedar ganes de tornar a l’uniforme. Si m’hagués agafat una mica més jove, hauria volgut ser reservista, però el món de l’ airsoft m’ha tornat a oferir l’oportunitat de trobar-me amb companys que, com jo, estimen la vida militar”, explica el Javier mentre s’escalfa un cafè amb un fogó portàtil durant una guàrdia nocturna. El Javier opina que hi ha certa relació entre les milsims i l’exèrcit. “Aquí podràs veure molts militars en actiu que es prenen la partida com un entrenament. Hi ha països on la policia i certes unitats de forces especials fan servir l’ airsoft com a mètode d’aprenentatge tàctic”, assenyala l’antic sergent. A la Centauro, de fet, hi ha una unitat només integrada per guàrdies civils. També hi participen mossos d’esquadra i militars en actiu. Una de les novetats d’enguany és una missió que consisteix a tallar les rutes de subministrament del narcotràfic, que és com, segons els organitzadors, es financen moltes guerres. De sobte, el Javier i la seva unitat es queden completament immòbils, cos a terra. A través dels arbres, contemplen una ermita on s’ha de produir un intercanvi de drogues. Malgrat trobar-se arrecerats, estan en una posició molt vulnerable perquè tenen molt poca visibilitat i el terreny és poc elevat. La calor de l’esforç físic fa que les ulleres de protecció s’entelin, però la normativa prohibeix treure-se-les en cap moment. El Javier detecta algun moviment: “Aquí Charlie 1. Alerta. Silenci ràdio”. Se senten uns sorolls metàl·lics, com d’un motoret o grapadora elèctrica, i petits impactes contra les fulles i els troncs. “És una emboscada!” El Javier aixeca la seva rèplica i comença a disparar, procurant no aixecar massa el cos de terra. Ara ja no és un jubilat, sinó un soldat d’infanteria. Maleeix entre dents haver caigut en un parany mentre canvia el carregador del seu fusell d’assalt G36, rèplica del que fa servir l’exèrcit espanyol. Sobtadament, una boleta impacta a la galta del Javier i li provoca un petit tall. “ ¡Muerto! ”, crida ell. D’una de les bosses del seu cinturó en treu un mocador vermell, l’oneja i se’l col·loca al cap. Després s’aixeca i camina tranquil·lament, allunyant-se de la zona de combat i dirigint-se a una clariana del bosc on l’esperen altres companys morts. La missió acaba sent un desastre per als F.A.T.: excepte un jugador, veterà de la Guerra a l’Iraq, tots els membres han sigut eliminats en l’escaramussa. Llavors arriba un dels moments preferits dels participants. S’encenen cigarretes i s’intercanvien barretes energètiques mentre es comenta la jugada, mentre els últims membres de les dues unitats s’intenten eliminar mútuament. Com si observessin un partit de futbol. Després d’uns minuts més i d’una encaixada de mans, totes dues unitats tornen caminant a la caserna, situada a vuit quilòmetres de distància, per rebre una nova missió. Per a molts aficionats a les milsims, cada partida és una manera de reviure records i de tornar a tenir sensacions que formen part del passat. N’hi ha molts que diuen que troben a faltar l’uniforme: “Jo ja fa 25 anys que em vaig llicenciar a l’exèrcit. Però cada vegada que vaig a una milsim m’intento tornar a posar en el paper d’aquell soldat d’infanteria que vaig ser. Molts trobem a faltar la companyonia en el conflicte”, explica l’Eladio. La majoria de participants es desentenen de qualsevol càrrega política que pugui implicar l’uniforme. Però per a d’altres l’equip uneix un grup d’individus que tornen a formar part d’una “ manada ”, tal com ho anomena el Javier. Per entrar a formar part d’un equip o unitat, de vegades es demanen proves d’esforç físic o de punteria. Però tots els grups tenen en comú el sentiment de pertinença a una comunitat. Quan no són al camp de batalla, els sopars de germanor per preparar la missió del cap de setmana següent són gairebé sagrats.Budells i actors Budells d’animal que simulen cadàvers, ulleres de visió nocturna, racions de menjar de l’exèrcit espanyol. A vegades l’esforç per acostar-se a la realitat -o al record d’unes experiències passades-és tan gran que costa posar els peus a terra. El Javier, tot i ser dels més apassionats, no perd la perspectiva: “No hem de pretendre ser res més que el que som: aficionats. Som jugadors perquè tenim unes normes, esportistes perquè fem molt d’esforç físic i amants de la milícia perquè, a molts, la parafernàlia de l’uniforme ens atreu bastant”, conclou l’antic guàrdia civil. En canvi, per a l’Eladio mantenir la distància amb la realitat és més aviat una qüestió d’honor. “No es pot barrejar un hobby amb el fet que hi ha homes i dones jugant-se la vida per defensar la nostra pàtria. Fer-ho seria una falta de respecte a les nostres forces armades”. Un dels elements més sorprenents d’aquestes partides són els actors voluntaris, que van vestits com els locals del país que s’està recreant. Els participants són molt recelosos d’aquests actors, ja que una dona que fa veure que està embarassada i que crida que vol veure el metge de la unitat pot en realitat portar una granada amagada sota la túnica. Durant els entrenaments s’aprenen tècniques per cridar l’alto o per immobilitzar un actor vestit de civil sospitós. Finalitzada la partida, i amb l’ajuda de la foscor de la nit, la unitat F.A.T. travessa en silenci Bordón. La partida compta amb tots els permisos i llicències de l’Ajuntament, però això no evita les cares de sorpresa i la mirada incrèdula dels veïns, sobretot dels més grans. “Hi ha gent que pensa que som uns friquis. Per a mi un friqui és algú que es gasta 600 euros en una taula de snowboard i que es llança per una muntanya. Jo prefereixo gastar-me aquests diners en equipament militar per recrear el que un dia vaig ser”, sentencia l’Eladio. La despesa econòmica és un aspecte a considerar. Per participar en una milsim la inversió mínima és d’uns 500 euros. Hi ha participants que compren uniformes a militars de països estrangers, hi ha qui es gasta prop d’un miler d’euros en ulleres de visió nocturna o els que simplement col·leccionen equipament militar que després volen posar a prova en el terreny, tal com van fer en el seu dia els japonesos. Alguns jugadors de la Centauro afirmen que es gasten una mitjana de 400 euros mensuals en equipament. A més, al mercat de l’ airsoft sempre hi ha novetats. Ara la moda són les boles traçadores que s’il·luminen de nit. Si bé el gran basar d’aquest món és a la xarxa, també hi ha negocis locals, com el que regenta l’Eladio a Terrassa. Moltes vegades les botigues funcionen com a llocs de trobada i els amos mateix són organitzador d’esdeveniments. Fins i tot n’hi ha que són propietaris de camps privats on s’organitzen partides. Pel que fa a la legalitat, les milsims són considerades una activitat ludicoesportiva. Això no evita que cada vegada que algú es compra una rèplica hagi de demanar un permís especial a l’ajuntament de la ciutat o poble on resideix, i que les condicions per transportar l’equipament siguin molt estrictes. Quan un vehicle carregat de rèpliques d’armament de guerra i ocupat per homes vestits de militars es creua amb un vehicle de la policia, les rialles nervioses semblen inevitables. En acabar la Centauro, s’organitza una cerimònia d’entrega d’insígnies. En aquest cas, només aquells que hagin pogut superar les 36 hores podran lluir-les amb orgull. “Ara, quan s’acaba tot, es veuen les abraçades i les llàgrimes d’il·lusió”, comenta un dels soldats.Violència Des de l’organització de la Centauro admeten que hi ha certa controvèrsia al voltant del món de les milsims, i que poden semblar violentes. Malgrat el militarisme que es percep en l’ambient d’aquestes trobades, es rebutja que es tracti d’una activitat violenta. “Quan veig 70 homes que volen reviure un passat que van tenir, jo no hi veig violència. Jo hi veig honradesa, honor, voler superar-se a si mateix i defensar la seva manera de viure”, sentencia l’Eladio. En tots els seus anys de jugador, el Javier afirma que no ha vist mai una baralla: “És un món molt petit. Si t’expulsen d’una partida per mal comportament ens n’assabentem tots. El resultat serà que no seràs convidat a participar-hi de nou”. L’Eladio defensa que les persones que hi juguen són “normals”: “Metges, advocats, mecànics, enginyers. Els meus clients no són persones violentes”. El veterà afegeix que tornar a instaurar el servei militar obligatori a Espanya ajudaria molt a millorar la societat, “senzillament pels valors que t’inculquen”. Es tracta d’una creença força estesa entre els participants. De la mala imatge que puguin tenir les milsims i l ’airsoft, n’hi ha que en culpen la distància que hi ha entre la societat civil i l’exèrcit. “La gent que no coneix aquest món no entén la diferència entre violència i militarisme”, explica el Javier. Al pavelló municipal de Bordón hi ha desenes d’homes gemegant mentre es descalcen botes plenes de fang. Comencen les sessions de cures de ferides als peus. Alguns han caminat més de 60 quilòmetres en 36 hores, i no han dormit. Un cop nets de maquillatge tàctic, els participants s’asseuen en una gran taula i comparteixen vi i embotits. Entre aplaudiments, es reparteixen premis, rèpliques i equipament militar. El Javier està content d’haver acabat “sencer”. Sempre que l’edat i la salut l’hi permetin, continuarà jugant i participant en milsims. Mentre plega amb cura el seu uniforme, se sincera: “En el fons l’airsoft ens permet deixar sortir el nen que tots portem dins, un nen a qui li encanta jugar a la guerra”.


Buy Funko Pop! Royals Vinyl Figure - Diana, Princess Of Wales (Black Dress) from our Collectors Sets range - Tesco Funko Pop! Royals Vinyl Figure - Diana, Princess Of Wales (Black Dress) Catalogue Number: 691-1461 /direct/funko-pop-royals-vinyl-figure-diana-princess-of-wales-black-dress/691-1461.prd;jsessionid=941F9E77EE59FC808CA6CD0189164BCB.UKTUL09LF75V_slot1?skuId=691-1461


El PP registra la marca 'Catalunya Suma' per si Cs s'avé a fer un tàndem electoral - CATzona El PP registra la marca ‘Catalunya Suma’ per si Cs s’avé a fer un tàndem electoral El PP ha registrat la marca ‘Catalunya Suma’ “per si de cas” Cs s’avé a presentar-se conjuntament amb els populars en unes hipotètiques eleccions al Parlament. Segons ha publicat ‘Economía Digital’ i ha confirmat l’ACN, la marca s’ha registrat des de Madrid, i s’ha fet en coordinació amb Catalunya. Aquesta marca intenta reproduir l’èxit de la plataforma electoral ‘Navarra Suma’, que ha unit UPN amb el PP i el Cs i que va ser la més votada en les eleccions del 26 de maig. Tot i això, els populars són conscients que la formació d’Albert Rivera, ara amb Lorena Roldán al capdavant a Catalunya, no són partidaris d’aquesta fórmula. Així, fonts del PP apunten que a data d’avui no hi ha res més que el registre de ‘Catalunya Suma’ com a marca per si el partit taronja acaba, finalment, canviant d’idea. El diputat de Cs Nacho Martín Blanco descartava del tot dimarts a SER Catalunya una possible entesa per anar junts amb els populars. Per Martín Blanco, el seu partit és el “referent incontestable” a Catalunya i la “casa gran del constitucionalisme” que cal preservar. En una entrevista a l’ACN, el president dels populars a Catalunya, Alejandro Fernández, ha recriminat a Cs que vulgui “fer una OPA hostil” al PP i que hagi abandonat, al seu entendre, el seu doble objectiu de combatre el nacionalisme i evitar que tingui la clau de la governabilitat a l’Estat. “En lloc de ser fidels a la seva missió fundacional, estan en una estratègia convençuts que farien el ‘sorpasso’ al PP”, ha criticat. Tot i que ha explicat que la relació amb el partit taronja és bona a nivell personal, els ha recriminat que vulguin “substituir el PP”. “És una estratègia errònia que està provocant que molts històrics de Cs ho hagin criticat i s’hagin distanciat”, ha recordat. Fernández ha considerat que una repetició electoral a l’Estat “no és desitjable per part de ningú” perquè “allargaria una situació d’inestabilitat política” amb el govern en funcions. Ha atribuït l’actual situació al fet que la moció de censura que va dur el secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, a La Moncloa “no va ser constructiva” perquè es va basar “en una unió circumstancial per fer fora un partit polític” del poder. Per això ha emplaçat Sánchez a pactar “amb els mateixos partits que el van posar” a La Moncloa o bé amb Cs, amb qui “ja va arribar a un acord d’investidura” el 2015. En canvi, ha descartat qualsevol tipus de suport del PP i del seu president, Pablo Casado, al líder socialista i ha reservat al dirigent popular la figura d'”oposició i alternativa”. “Els ciutadans van decidir amb el seu vot que el PSOE havia de liderar un govern, perquè era la força més votada, i que la segona força política és el PP. Per tant, la oposició”, ha conclòs. Sobre els governs que el PP sí ha pogut encapçalar amb l’ajuda de Cs i Vox, el president del PPC ha assegurat que l’única “línia vermella” que posa a l’hora d’arribar a acords amb altres formacions és que condemnin el terrorisme, per la qual cosa exclou a EH Bildu. Ha lloat els casos d’Andalusia i Múrcia i ha afirmat que no hi veu “ni un sol element de preocupació”. “Hi havia gent que parlava d’hecatombe i ara s’han hagut de menjar les paraules”, ha asseverat. catalunyaelectoralmarcaregistratandem


Fiona L/S pullover - mood indigo Jacqueline de Yong Hoodies & Sweats | Superbalist.com Fiona L/S pullover - mood indigo


"La doctrina falangista serà reconeguda pel poble espanyol fins a guanyar Espanya", el passat ideològic d'Ortega Smith 'La Marea' publica un document en què el número 2 de Vox enaltia la Falange i Primo de Rivera 2 min. Barcelona 15/05/2019 13:29 651x366 "La doctrina falangista serà reconeguda pel poble espanyol fins a guanyar Espanya", el passat ideològic d'Ortega Smith "La doctrina falangista serà reconeguda pel poble espanyol fins a guanyar Espanya", el passat ideològic d'Ortega Smith "No podem oblidar el passat de la Falange [...], la doctrina més jove i gran d'Europa". Aquesta afirmació forma part d'un article escrit l'any 1986 per l'actual secretari general de Vox i candidat a l'Ajuntament de Madrid, Javier Ortega Smith, que enaltia la figura de l'històric militant de la Falange José Antonio Primo de Rivera. Així ho ha avançat el mitjà digital 'La Marea', que aporta una sèrie de documents gràfics en què es pot apreciar la relació entre l'escrit i el 'número dos' de la formació d'ultradreta. Ortega Smith –que actualment exerceix d'acusació popular al judici contra els líders independentistes al Tribunal Suprem– va pertànyer a la Fundación Denaes i va formar part de les llistes del Foro-CDS, com consta en el currículum oficial del partit. Ara bé, aquestes no han sigut les úniques vinculacions polítiques del representant de l'extrema dreta. Així, com mostren els documents, també sent admiració per la doctrina falangista, que, assegurava, "serà reconeguda pel poble espanyol i per la seva joventut fins a guanyar Espanya". És més, el secretari general de Vox advertia en un article, redactat en el marc de la commemoració del 50è aniversari de la mort de Primo de Rivera, que la fita s'assolirà "malgrat la desinformació". Segons expressa el digital, ja s'han posat en contacte amb el departament de premsa de la formació d'ultradreta per posar llum i taquígrafs sobre les declaracions d'Ortega Smith. Tot i això, no hi ha hagut resposta ni "tampoc no han atès les trucades ni missatges telefònics". No obstant això, cal recordar que el mateix Ortega Smith va assegurar en unes declaracions des de la Gran Via de Madrid que qualsevol militant que tingués "un passat feixista, neonazi o totalitari seria expulsat" de la formació.


Usuari:Elphaba~cawiki - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure L'Elphaba en 25 etiquetes Aquest viquipedista ha viatjat fins a Alemanya, Andorra, Bèlgica, el Canadà, Dinamarca, Espanya, els Estats Units, França, Grècia, Itàlia, Luxemburg, els Països Baixos, el Regne Unit i Tunísia. Com i sobre què escric Aquest viquipedista té coneixements d'Escriptura jeroglífica egípcia. cout << "Zeros i uns..."; Viquipèndix 1 Una tarda de primavera 2 I ara què?!... 3 Subpàgines 4 Coses que vull fer (en sentit Viquipèdia, s'entén) Una tarda de primavera[modifica] Després de tot aquest temps consultant la Wikipedia—i malgrat la feinada que tinc!—em sento moralment obligat a aportar el meu granet de sorra a la cosina germana lingüísticament normalitzada d'aquesta colossal enciclopèdia en base 2. De manera que he decidit proveir-me d'un compte Viquipèdia nou de trinca que em permetrà a mi també, a partir d'ara i sempre que la feina m'ho permeti, anar engrossint de mica en mica aquest projecte que ara ja compta amb 615.506 articles. Sóc molt nou en tota aquesta història, o sigui que agraïré als usuaris avançats que em donin un cop de mà per començar a moure'm pel que serien els bastidors de la Viquipèdia; vull dir que porto un parell d'hores llegint coses sobre plantilles i etiquetes i normes d'escriptura i protocol wiki i un llarg etcètera, i ara mateix tinc un bon merder al cap. Suposo que només és qüestió de temps d'assimilació i d'acostumar-s'hi, però uns quants suggeriments o pistes inicials serien ben benvinguts! I ara què?!...[modifica] De moment no em veig capacitat per començar cap article jo mateix, de manera que, ara per ara, em centraré en l'ampliació o correcció d'altres entrades, i sobretot m'agradaria traduir pàgines de temes que m'interessin de l'anglès al català—algú em pot dir si això és gaire ètic o, de fet, costum? Els temes que m'interessen són el teatre musical (i el contemporani més que el clàssic), les matemàtiques (preferentment els sistemes dinàmics complexos), la música, la computació i els idiomes, principalment. No obstant, suposo que del que puc parlar més acuradament és de matemàtiques, per raons òbvies ja que estic acabant-ne el doctorat. A la dreta d'aquesta mateixa pàgina he llistat les etiquetes que crec que poden tenir una certa rellevància en relació amb la meva col·laboració amb la Viquipèdia. L'única cosa que no m'acaba d'agradar d'aquesta llista és això dels 'grans coneixements', que no sé com s'ha d'interpretar; però sí que volia emfasitzar d'alguna manera els temes que segurament tocaré més sovint. (En algun moment o altre m'agradaria organitzar una mica aquest espai. Encara no sé com.) Coses que vull fer (en sentit Viquipèdia, s'entén)[modifica] ampliar l'entrada orientació sexual repassar/ampliar fractal, conjunt de Julia i nombre complex, escriure conjunt de Mandelbrot escriure funció holomorfa i coses de l'estil escriure entrades tipus cirurgia quasiconforme, que no tenen ni a la Wikipedia anglesa... escriure sobre teatre musical, que el tema està bastant mort, tot incloent entrades individuals per a Wicked i Rent i altres perles del gènere ampliar l'entrada jeroglífic egipci Obtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Usuari:Elphaba~cawiki&oldid=15165274» Viquipedistes amb coneixements de teatre musical Viquipedistes amb coneixements de jeroglífics La pàgina va ser modificada per darrera vegada el 19 abr 2015 a les 04:20.


Mohamed bin Salam Archives - TresBlog Arxiu de la categoria: Mohamed bin Salam Publicat dins de Arabia Saudita, Directa, Felip de Borbó, Mohamed bin Salam | Envia un comentari


Activitat pensada per als alumnes de Primer i Segon de Primària. Els alumnes aprenen les característiques principals dels cinc grups de vertebrats. Treballen aspectes com la capa externa, el tipus de desplaçament, la mida o l’alimentació dels animals. Hores d’inici: 10h – 10.30h – 12h – 12.30h – 14h Tenir una peixera per observar-hi animals vius.


Com utilitzar endolls de Sèrbia i Montenegro a Argentina Connectors, preses de corrent, adaptadors i altra informació necessària per viatjar des de Sèrbia i Montenegro a Argentina en aquesta pàgina. Si voleu un informe per a altres països, torneu a iniciar l’ assistent per trobar a adaptadors elèctrics per al vostre viatge aquí .


El Govern donarà 5.500 euros per la compra de cotxes elèctrics - AETRAC Els ajuts a la compra de cotxes, motos, furgonetes, autobusos i camions elèctrics es podran demanar a partir del moment de la publicació de la convocatòria catalana al Diari Oficial de la Generalitat (DOGC). Per tant, el pla Moves no tindrà efectes retroactius amb sol·licituds de subvenció de cotxes adquirits mesos abans, segons indiquen fonts del departament d’Empresa. El calendari amb el qual treballa el Govern és posar en marxa els ajuts a partir de la setmana del 6 de maig. El preu d’un cotxe elèctric econòmic, com el Renault Zoe, és de 22.554 euros, mentre que el d’una gamma una mica més alta, un Nissan Leaf, costa 32.600 euros. Un ciclomotor elèctric i bàsic com una Scooter M+ de Niu val 2.599 euros, mentre que una motocicleta de més qualitat, com la BMW C Evolution, pot arribar a costar 14.250 euros. Font: ara.cat/economia // 16.04.2019


Concert Pau Riba + Les Aus + Carles Ribot | Sidecar | Barcelona | Butxaca.com Pau Riba + Les Aus + Carles Ribot Divendres 3 de desembre 22:00 Pl. Reial 7 T. 933 021 586 Nit espectacular al Sidecar. Triple cartell amb un comú denominador: la fugida del camí comú a la recerca de nous aires; de més aire. Per una banda hi ha el valor històric de l’incombustible Pau Riba, que presenta el seu espectacle Ribaibal. Revisita el seu cançoner, amb un ànim artístic transversal: recitarà versos propis acompanyat de les il·lustracions en directe de la Memi, i en ocasions la seva música anirà acompanyada de les coreografies de l’Aina. Les Aus són més joves però la seva és una proposta consolidada. Amb la generositat característica del Mau Boada i l’Arnau Sala dalt l’escenari, l’espectador entra sense problemes en el món, aparentment sense límits, d’aquest duet. I no per ser l’últim, ni potser menys conegut, en Carles Ribot es mereix menys honors. Presentarà un treball dedicat a Adrià Puntí (Llàgrimes plorant) i aquest Nadal presentarà el seu primer disc, vergesdosmiladéu. Recomano la seva escolta, no us quedaran dubtes de la seva singularitat Albert Girons publicat el 29/11/2010


Un motorista resulta ferit greu en un xoc amb un cotxe a la N-II a Vidreres - Diari de Girona Un motorista resulta ferit greu en un xoc amb un cotxe a la N-II a Vidreres Va acabar amb la tíbia i el peronè fracturats i se'l va evacuar amb una ambulància cap a l'hospital Josep Trueta vidreres | e.b. 04.01.2016 | 07:12 Tarda d'accidents a les carreteres de la província de Girona. Un dels més destacats va ser a Vidreres, a la N-II, on un motorista va resultar ferit greu després de patir un xoc amb un cotxe. Segons fonts dels Bombers, va acabar amb la tíbia i el peronè fracturats i se'l va evacuar amb una ambulància cap a l'hospital Josep Trueta. A Camprodon, dues parelles es van accidentar amb el seu vehicle de matrícula francesa quan circulaven per la C-38. Un dels ocupants va resultar ferit lleu i va ser traslladat en ambulància cap a l'hospital de Vic. A Girona ciutat també a la tarda, va haver-hi una topada entre dos vehicles al carrer Torre Vedruna, al polígon de Mas Xirgu. En un dels vehicles hi anaven una dona i els seus dos fills menors d'edat que van ser evacuats cap a l'hospital Santa Caterina de Salt per fer-los una revisió. I a Maçanet de la Selva, un camió va encastar-se contra la biona de l'AP-7 a l'alçada del quilòmetre 90. Aquest camió transportava una cisterna amb vi i sortosament no va bolcar. No hi va haver ferits en l'accident, segons fonts del cos d'extinció d'incendis. A Sant Feliu de Buixalleu i a Arbúcies, els Bombers van haver d'anar a socórrer dos accidentats amb un senglar que havien xocat amb el cotxe. Ambdós sinistres viaris sense ferits. En tots els accidents es van activar els Bombers, el SEM, Mossos d'Esquadra i policies locals en el cas de vies urbanes.


VI Ruta De Los Penitentes (2011) Tema: VI Ruta De Los Penitentes (2011) 30/05/2013, 21:22 #1 La Ruta de les Penitentes és una ruta mototurística organitzada pel Club Motor Monrepós, surt de Saragossa i durant un dia es recorren uns 700 qms. per carreteres del Pirineus pujant i baixant una quinzena de ports de muntanya. No es coneix la ruta fins al dia anterior a la sortida quan la organització reparteix el road-book als prop de 600 motoristes. Surto de Vic havent dinat i després de 330 qms per l'eix i la NII arribo a Saragossa per recollir la documentació i cap a l'hotel a reposar i descarregar els trastos. Hem quedat a Saragossa a fer la cer[rainbow]vesa amb en Nargoní i la seva companya i una parella de catalans que viuen allí ens aconsellen anar a sopar al barri del Tubo i ens recomanen un xiringuitu on només fan tapes de "boletus", boníssims, tot i que després anem a altres llocs a prendre altres tapes més variades Ens retirem aviat que l'endemà ens hem de llevar molt d'hora. Arribant a Laguarta hi ha el primer control, portem 150 qms des de la sortida. Després de fer tota la carretera del Serrablo arriben a la N260 i a Boltaña on hi ha una altra benzinera que tenim marcada al full de ruta, portem 178 qms i molta gent ha decidit fer parada. Gairebé totes les benzineres de la ruta estan colapsades i jo he pensat carregar de combustible a Vielha on hi ha vàries benzineres i espero que la majoria de la gent pararà a la primera a tocar de carretera, una altra benzinera que queda una mica més amagada a la dreta només coincidim 5 motos Continuem per Aínsa fins a Campo, on la carretera va resseguint el riu i és ràpida i divertida. Trenquem a Castejón de Sos cap a Laspaules, la carretera és més estreta i completament plena de merdes de vaques enganxades, jo m'enganxo al darrera la roda d'una 1150GS i les anem esquivant. Arribem a Lespaules havent fet 250 qms, son les 10:30 i aquí és on hi ha el "almuerzo" és molt d'hora però ja hi ha força gent entaulada, hi ha "ensalada de pasta, longaniza y panceta de cerdo". La gent va per feina, encara ens queda molt per fer i comença a caure alguna gota però no prou com per haver-se d'equipar amb el trajo d'aigua. 3/4 d'hora després reprenc la marxa per anar a trobar la N230 de Lleida a Vielha on omplo el dipòsit (vaig mirant a veure si veig en Trencaferro que em sembla que volta per aquí, però no ). Després del dinar les motos que trobo van més a l'idea, algunes em passen, jo en passo a d'altres però tots portem una «marxa fina» més avist animada, la carretera ho permet. Enfilem el Portillón, i a les Bagneres de Luchon em paro a fer un cafè i a reposar una estona, son 2/4 d'1 i després vindran el Col de Peyresourde i el Col d'Aspin. El paisatge és genial, a alguns cims encara es veuen clapes de neu, no fa ni fred ni calor, perfecte per anar en moto Després de les Bagneres de Bigorre en salto el trencant per anar a Juncalas (porto el GPS sense so, escolto música i m'atabala anar sentint "giri a l'esquerra, bla, bla, bla"). En ves de girar continuo i agafo el següent trencall, és una carretera molt estreta que després enganxa amb la que havia d'agafar primer, però també és molt estreta però sembla que és la correcte. La ruta és llarga i tothom va al seu aire, a vegades circules amb tres o quatre motos més, altres cops vas sol però sempre que pares una estoneta veus a passar multituds de motos :lol: En arribar al Col de Soulor hi ha el control núm. 4, hi ha en Javi Berna (president de Monrepós) i fem una estona la xerrada i em diu que hi ha un canvi de ruta i que en lloc de continuar cap a Ferrieres i Arthez d'Asson m'encamina cap al Col d'Aubisque que està obert, fantàstic, l'Aubisque és molt bonic ! La carretera continua cap a Eaux-Bonnes, Laruns i passa pel trencant de Goust on paro per fer una foto. Pujant cap al Portalet i a la posterior baixada cap a Formigal i Biescas fa molt vent. A Sabiñánigo agafo la N330 per pujar el Monrepós i surto a Arguis, on hi ha l'ultim control, encara no hi ha passat gaire gent i les motos arriben en comptagotes, fem una mica la xerrada i continuem cap a Osca i d'aquí a Saragossa per l'autovia, es fa estrany anar a 140 i tot recta, recta, recta. Arribant a Saragossa passo d'anar a l'ultim control, el d'arribada, prefereixo anar al meu hotes a pendre una bona dutxa i fer una estona de migdiada i ja aniré a timbrar a l'hora de sopar. 2 hores més tard em llevo i vaig al bar de l'hotel oficial on em trobo amb els companys lleidatans, fem una cervesa i entrem al menjador per sopar, és increiblement gran ja que hi han de cabre més de 600 persones i és un buffet, mirem d'enllestir ràpid i anem a dormir d'hora, molt d'hora, estem rebentats. Hi ha tota mena de motos però destaques un grupet de 4 vespes, me les he trobat al Serrablo i anaven a tota bufa saltant per els sots que hi ha a la carretera i semblava que qualsevol bassal se les empassaria :roll: Resum del dia en números: - hora de sortida: 07:20 - hora d'arribada: 18:30 - 9 hores en moviment, 2 hores parat. - 679 qms. - vel. màxima: 142 km/h - vel. mitjana: 61 km/h Em llevo a les 9 tocades i baixo a esmorzar, els companys lleidatans ja ho han fet i al menjador un parell de membres de HondaTourers em conviden a seure amb ells (Javier Burgués i Fenix, més endavant també s'apunta l'Ivantxu). Posem benzina i enfilem el camí de tornada per la NII fins a Torrefarrera on prenem algo i ens separem. Després de 320 qms i 3.5 hores després de la sortida arribo a casa. Track de la ruta a « V Ruta De Los Penitentes (2010) | Altes Elefantentreffen 2011 » Penitentes 2015 Per mon&mon en el fòrum SORTIDES I TROBADES Últim missatge: 02/02/2015, 20:13 2011-04 Iparralde Per sergibuda en el fòrum CRÒNIQUES DE VIATGES Últim missatge: 10/02/2014, 12:58 Alteselefantentreffen 2011 Per Pasqual en el fòrum CRÒNIQUES DE VIATGES Últim missatge: 12/01/2014, 07:46 La Toscana 2011 Per Panotxa en el fòrum CRÒNIQUES DE VIATGES Últim missatge: 04/06/2013, 22:36 V Ruta De Los Penitentes (2010) Últim missatge: 30/05/2013, 21:21 EL fus horari és UTC +1. L'hora actual és: 01:11.


Vila-real, t'estime: de maig 2006 El submón sanitari Des de fa 10 díes, ha aparegut un nou blogg d’un col·lega amb, considere, aportacions interessants per a conèixer lo que anomena el submón sanitari. La seua perspectiva, l'hospitalària. El seu títol : “El diario de un médico que está harto”. S'aconsella. Publicat per pacomont a 6:29 p. m. 1 comentari: Casualitats de la vida, a la senyora i a la mi ens uneix un dia especial de l'any, el 17 de maig. Per a ella, la festa nacional de Noruega. Per a mi, Sant Pasqual Baylón, patró de Vila-real. Per a tots, “gratulerer med dagen” o “felicitats en el dia del patró”. Publicat per pacomont a 7:19 p. m. 1 comentari: Velles glòries ... Juan Martín Clarós m'ha enviat una foto que la anomena com “velles glòries” .... Josep Usó Mañanós i Juan acompanyen al “blogger” .... je, je .... i només han passat uns “anyets” des de les hores ... i ens mantenim iguals (per cert ... ja no tinc avia ... però era tant "modesta" !! ...) Gràcies Juan !! Publicat per pacomont a 6:45 p. m. Cap comentari: La paella dels companys del Grau de Castelló (2) I fins a lány que ve !!!!! Publicat per pacomont a 6:28 p. m. Cap comentari: La paella dels companys del Grau de Castelló (1) Publicat per pacomont a 6:20 p. m. Cap comentari: Ja el maig ha arribat Quan em vaig plantejar ser “bloggejador” pensava remetre setmanalment una participació. Observe que no ha pogut ser. Em autodisculpe, si serveix per a alguna cosa i reinicie avuí la meva actuació. De totes maneres, escrivint de futbol i de les vacances de Pasqua, no crec descobrir res de nou. Gràcies a l'entorn del futbol i al modest, però ambiciós, Román Riquelme per oferir-nos la repetida il·lusió per escalar en la difusió de la nostra ciutat. Com sempre, el temps, jutge infalible, ens donarà la dimensió de l'obra realitzada. Gràcies de nou. He estat de vacances en les terres de la meva estupenda senyora. Viatgarem d'Oslo a Hèlsinki i com m'havia confós de ciutat, varem passar per Copenhaguen per a saludar a la coneguda sireneta. Per als mediterranis, veure un port de mar congelat, concretament el de la capital finlandesa és una novetat. Em va agradar Copenhaguen pels seus edificis i activitat. Tornarem amb el fill per a sofrir en el Tívoli. No varem passar per Londres per a veure l'Arsenal-Vila-real perquè he de cuidar el cor d'emocions i sempre tinc por deixar en ridícul el nom de la ciutat, encara que aquest no va ser el cas. Ja al maig, preparant la paella amb els meus ex-companys en el Grau de Castelló la setmana que ve i Sant Pasqual després. I al juny,... reincorporació a la Seguretat Social .... Ja parlarem ! ! ! ... Publicat per pacomont a 9:35 a. m. 1 comentari: