text: Blat o forment és el nom d'algunes espècies de plantes del gènere Triticum, de la família de les poàcies. Particularitats Entre el conjunt de cereals, tant cultivats com silvestres, que pertanyen al gènere Triticum; n'hi ha alguns la llavor dels quals es fa servir com a aliment. La paraula blat designa tant la planta com a les seves llavors comestibles. Són plantes anuals, àmpliament cultivades a tot el món. Amb la seva farina barrejada amb aigua i fermentada a temperatura elevada es fa pa. També és una de les matèries primeres d'algunes classes de cervesa. El blat és un dels tres grans més àmpliament produïts globalment, al costat del blat de moro i l'arròs, i el més àmpliament consumit per l'home de la civilització occidental des de l'antiguitat; ha estat la base alimentària dels pobles de l'Orient Pròxim i Europa. El gra del blat és utilitzat per fer farina, farina integral, sèmola, cervesa i una gran varietat de productes alimentaris. El mot «blat» té el mateix origen que l'occità blat, el francès blé, el gal·lès blawd i el bretó bleud, que tant fan referència al gra com a la farina, recordant l'activitat que s'ha de fer per separar el gra de blat del boll que el recobreix. El terme llatí Triticum (que significa trencat, triturat o fressat), vol dir, per tant, «(el gra) que cal batre (per a poder ser consumit)»; com el mill deriva del llatí milium, que significa «mòlt, moldre», és a dir, «(el gra) que cal moldre (per a poder ser consumit)». El blat (Triticum) és, per tant, un dels mots més ancestrals amb què s'anomenen els cereals i que es refereix a la necessitat de la seva trituració o mòlta. El seu conreu s'estén de climes subtropicals com el d'Egipte (conreu d'estació freda), on es cull durant el mes d'abril, fins als temperats-freds com Sibèria, on es cull el setembre. Les necessitats d'aigua del conreu de blat són relativament modestes (500 litres per una tona de matèria seca) i es pot conrear amb precipitacions anuals entre 300 i 800 litres, però té un període crític, un mes abans d'espigar, en què no pot mancar l'aigua. Els llocs d'estiu càlid i sec són aptes per a les varietats de gra dur Triticum durum. En llocs d'hivern molt fred com Rússia o el nord dels Estats Units o Canadà se sembren a la primavera varietats de gra tou. L'espelta o espelta gran (Triticum aestivum subp.spelta) és considerada com una subespècie de blat (Triticum aestivium). Taxonomia Cal mencionar: Triticum aestivum - blat xeixa, blat blancal, blat comú Triticum aethiopicum Triticum araraticum Triticum boeoticum Triticum carthlicum Triticum compactum - blat compacte Triticum dicoccoides - pisana silvestre Triticum dicoccum - pisana, espelta bessona Triticum durum - blat dur Triticum ispahanicum Triticum karamyschevii Triticum macha Triticum militinae Triticum monococcum - espelta petita Triticum persiicum - blat de Pèrsia Triticum sinskajae - agram nu Triticum spelta - espelta Triticum sphaerococcum - blat d'Índies Triticum timopheevii Triticum turanicum - blat de presa, Kamut Triticum turgidum - blat bojal, blat del miracle, blat grec de Mallorca Triticum urartu - blat salvatge Triticum vavilovii Triticum zhukovskyi Història El blat té els seus orígens en l'antiga Mesopotàmia. Les més antigues evidències arqueològiques del cultiu de blat venen de Síria, Jordània, Turquia i l'Iraq. Fa al voltant d'uns 8.000 anys, una mutació o una hibridació va ocórrer en el blat silvestre, donant per resultat una planta amb llavors més grans, la qual no es podria haver disseminat amb el vent. Existeixen troballes de restes carbonitzades de grans de blat almidoner (Triticum dicoccoides) i empremtes de grans en fang cuit a Jarmo, a l'Iraq septentrional, que daten de l'any 6700 aC. El blat, en ser cultivat per iniciativa dels éssers humans, va produir més aliment que en estat salvatge; aquest fet va provocar una autèntica revolució agrícola en el denominat Creixent fèrtil. Simultàniament, es va desenvolupar la domesticació de l'ovella i la cabra, espècies salvatges que habitaven la regió, la qual cosa va permetre l'assentament de la població i, amb això, la formació de comunitats humanes més complexes, com ho demostra també l'aparició de l'escriptura. L'agricultura i la ramaderia en els seus inicis exigien una cura contínua, cosa que va generar una consciència del temps meteorològic i del pas de les estacions, obligant aquestes petites societats a guardar provisions per les èpoques menys generoses, tenint en compte els beneficis que brinda el gra de blat en facilitar el seu emmagatzematge durant períodes força llargs. Plini el vell diu que a Hispània el gra es guardava en sitges situades en terrenys secs en el fons de les quals i a les seves parets s'havia disposat prèviament una capa de palla; d'aquesta manera, Plini, seguint una de les seves fonts, Marc Terenci Varró, diu que el blat emmagatzemat d'aquesta manera, en camps de sitges podia durar fins a 50 anys. La llavor de blat va ser introduïda a la civilització de l'antic Egipte i es va iniciar el seu cultiu a la vall del Nil ja en els seus inicis; des d'aquesta zona es va estendre a les civilitzacions grega i romana. La deessa grega del pa i de l'agricultura es deia Demèter; el nom significa 'senyora', i per derivació llatina es va transformar en Ceres i d'aquí sorgeix la paraula «cereal». A Roma, el govern assegurava el manteniment dels ciutadans sense possibilitats econòmiques proveint blat a un baix preu i regulant la molta i fabricació del pa, ja que era una pràctica comuna el seu racionament. La molta i la cocció eren activitats que es realitzaven de forma conjunta, de tal manera que és a l'antiga Roma van començar-se a dissenyar molins - forns amb una alta capacitat de producció. El consum de blat i de pa a l'Imperi Romà va revestir una gran importància que també es confirma a la Bíblia, ja que, d'acord amb les traduccions més exactes, és possible comptar en el seu text 40 vegades la paraula «blat», 264 vegades la paraula «pa» i 17 vegades la paraula «pans», accepcions aquestes últimes que poden referir-se a pa de blat o pa d'ordi (com era comú en aquella època), encara que en les cites bíbliques són freqüentment utilitzades per referir-se al concepte més ampli del conjunt de coses que es requereixen per viure, com en l'expressió «guanyar-se el pa». A la paràbola del sembrador es fa referència a l'adulteració dels grans, enfrontant el blat (la bondat) amb el jull (la maldat). Fins al no es van presentar grans avenços en els mètodes de conreu i processament del blat. En gairebé tota Europa es va conrear el gra de blat, encara que en algunes regions fou preferit el sègol i l'ordi (especialment al nord). La invenció del molí de vent va generar una nova font d'energia, però per la resta no van variar els mètodes de treball utilitzats. A finals del es van presentar alguns desenvolupaments mecànics en el procés de Molineria com AVENT, muntacàrregues i mètodes moderns per transmissió de força, amb la qual cosa es va augmentar la producció de farina. Al apareix el molí de vapor amb rodets o cilindres de ferro que va representar un canvi radical en la molta. El cultiu del blat va anar augmentant a la par amb aquests i molts altres desenvolupaments tecnològics que van permetre millorar el rendiment de la planta i arribar a diverses regions del planeta com a Amèrica del Nord i Oceania. El major productor mundial de blat va ser durant molts anys la Unió Soviètica, la qual superava els 100 milions de tones de producció anuals. Actualment la Xina representa la major producció d'aquest cereal amb milions de tones (16%), seguida de l'Índia (12%) i pels Estats Units (9%). Condicions de creixement El blat creix en ambients amb les característiques següents: Clima: temperatura mínima de 3 °C i màxima de 30 a 33 °C, sent una temperatura òptima entre 10 i 25 °C. Humitat: requereix una humitat relativa entre 40 i 70%; des de l'espigat fins a la collita és l'època que té majors requeriments en aquest aspecte, ja que exigeix una humitat relativa entre el 50 i 60% i un clima sec per a la seva maduració. Aigua: té uns baixos requeriments d'aigua, ja que es pot conrear en zones on cauen precipitacions entre 25 i 2.800 mm anuals d'aigua, encara que un 75% del blat creix entre els 375 i 800 mm. La quantitat òptima és de 400-500 mm / cicle. Terra: els millors sòls per al seu creixement han de ser solts, profunds, fèrtils i lliures d'inundacions, i han de tenir un pH entre 6,0 i 7,5; en terrenys molt àcids és difícil aconseguir un adequat creixement. La sembra en cultius rotatius de blat és molt benèfica per als sòls, ja que com la majoria de les gramínies té arrels cabellera, que ajuden a millorar l'estructura d'aquests, i proporcionen major ventilació, permeabilitat i retenció d'humitat. Morfologia Les parts de la planta de blat té aquests trets més característics: El blat té una arrel en fascicles o arrel en cabellera, és a dir, amb nombroses ramificacions que assoleixen en la seva majoria una profunditat de 25 cm, arribant algunes d'elles fins a un metre de profunditat. La tija és una canya buida amb 6 nusos que s'allarguen cap a la part superior, assolint entre 0,5 i 2 metres d'alçada; està molt poc ramificada. Les fulles tenen una forma lineal i en llança (allargades, rectes i acabades en punta) amb una beina, lígula i aurícules ben definides. La inflorescència és una espiga composta per un raquis (eix escalonat) o tija central d'entrenusos curts, sobre la qual van disposades 20 a 30 espiguetes en forma alterna i laxa o compacta, portant cadascuna nou flors, la majoria de les quals avorten, envoltades per glumes, lodículs i altres variants pel que fa a la forma glomerul·lar. Els grans són cariòpsides que presenten forma ovalada amb els seus extrems arrodonits. El germen sobresurt en un d'ells i en l'altre hi ha un floc de pèls fins. La resta del gra, anomenat endosperma, és un dipòsit d'aliments per a l'embrió, que representa el 82% del pes del gra. Al llarg de la cara ventral del gra hi ha una depressió (solc), una invaginació de l'aleurona i totes les cobertes. En el fons del solc hi ha una zona vascular fortament pigmentada. El pericarpi i la testa, juntament amb la capa aleurona, formen el segó de blat. El gra de blat conté una part de la proteïna que es diu gluten. El gluten facilita l'elaboració de llevats d'alta qualitat, que són necessàries en el procés d'elaboració del pa (panificació). Genètica La genètica del blat és més complicada que la de la majoria de les altres espècies de plantes domesticades. Així cal considerar que Triticum és un poliploide estable, que té més de dos conjunts de set cromosomes. Tant T. durum com T. turgidum evolucionaren com a espècies de tetraploides per l'encreuament natural de dues espècies silvestres, T. urartu i d'un gènere ara extingit, Sitopsis. El blat comú del pa (T. aestivum) va evolucionar com una mena d'hexaploide posterior, fa aproximadament uns dos mil anys, després de l'encreuament natural de T. turgidum i Aegilops taushii. D'altra banda, el blat escó conreat (T. monococcum) és una espècie diploide (2n=2x=14 cromosomes). Els blats tetraploides (per exemple T. durum) són derivats del blat almidoner silvestre (T. dicoccoides) que, a la vegada, és el resultat d'una hibridació entre dues herbes silvestres diploides: T. urartu i una planta silvestre, Aegilops searsii o A. speltoides. La hibridació que va generar el T. dicoccoides va succeir de manera natural en estat salvatge, molt abans de la seva domesticació. Els blats hexaploides evolucionaren en camps cultivats. Tant el T. dicoccoides com el T. durum hibridaren amb una altra planta diploide silvestre (Aegilops tauschii) per a crear els blats hexaploides (cromosomes 6x), T. spelta i T. aestivum. L'heterosi o vigor híbrid es transmet als blats hexaploides, però la llavor és difícil de produir en varietats híbrides cultivades en una escala comercial com succeeix amb les flors de blat de moro, perquè les flors del blat són completes i normalment s'autopol·linitzen. La llavor híbrida comercial del blat s'ha produït utilitzant agents químics hibridants, que són reguladors del creixement de la planta i intervenen de manera selectiva en el desenvolupament de pol·len, o actuant de manera natural en els sistemes masculins citoplasmàtics d'esterilitat. El blat híbrid ha tingut un èxit comercial limitat a Europa, especialment a França, als Estats Units i a Sud-àfrica. Classificació Generalment, el blat es classifica d'acord amb la textura de l'endosperma, perquè aquesta característica del gra està relacionada amb la seva forma de fraccionar-se en la moltura, que pot ser vítria o farinosa, i d'acord amb la riquesa proteica; les propietats de la farina i la seva conveniència per a diferents objectius estan relacionades amb aquesta característica. D'aquesta manera, es poden esmentar les varietats de blat: aestivum (candeal), aethiopicum, araraticum, boeoticum, carthlicum, compactum, dicoccoides (escanda), dicoccum, durum, ispahanicum, karamyschevii, macha, militinae, monococcum, polonicum (polonès), repens, spelta (espelta), sphaerococcum, timopheevii, turanicum, turgidum, urartu, vavilovii i zhukovskyi. Els blats monococcum, dicoccum i spelta, es diu que estan vestits, és a dir, la lemma i la pàlea formen una coberta que roman unida al gra després de la batuda. Els blats més importants per al comerç són el Triticum durum (utilitzat principalment per a pastes i macarrons), el Triticum aestivum (utilitzat per elaborar pa) i el Triticum compactum (que s'utilitza per fer galetes). Producció mundial A escala mundial, la millora de les tècniques de conreu i la selecció genètica, com per exemple la creació de la varietat Norin 10, ha significat un increment considerable dels seus rendiments, passant de menys de 10 quintars per hectàrea el 1900 a més de 25 el 1990. El rendiment del blat en els països d'Amèrica del Sud es manté estable al voltant dels 20 quintars per hectàrea; Àfrica i el Pròxim Orient amb 10 quintars, Egipte i Aràbia Saudita en terrenys irrigats aconsegueixen entre 35 i 40 quintars. A Europa, els rendiments més alts s'obtenen en conreus intensius. El rendiment mitjà ha passat de 30 a 60 quintars/ha durant els darrers 30 anys, i ha aconseguit un creixement mitjà d'un quintar per hectàrea i any. L'augment del rendiment i de les superfícies conreades ens condueixen d'aquesta manera a un gran increment de la producció, que arribava a 275 milions de tones el 1965, i 628 milions el 2005. El blat és igualment el primer cereal des del punt de vista comercial i el 1998 representava el 45% dels intercanvis totals. Anualment, al món, es produeixen 100 kilograms de blat per cada habitant i any. Gairebé tota la seva producció es destina a l'alimentació humana. La producció mundial de blat des de 1996 fins al 2005 va ser la següent: Principals països productors El blat pot créixer en una gran diversitat de latituds, climes i sòls, encara que es desenvolupa millor a les zones temperades. Per això, és possible trobar collites de blat en tots els continents. El 2005, els principals països productors de blat van ser: Comerç mundial Després de la caiguda del preu mundial del blat produïda l'any 2001 i la seva ràpida recuperació, el preu ha tingut una tendència a estabilitzar-se durant els anys posteriors, i el preu ha oscil·lat entre els 140 i 150 dòlars nord-americans per tona. El 2002 les exportacions de blat van ascendir a 121,3 milions de tones sent els principals països exportadors els Estats Units (20%), Austràlia (12,1%), França (11,3%) i Canadà (10,1%), seguits per Argentina, Rússia i Ucraïna. D'altra banda, 32 països van importar el 2002 més d'un milió de tones, xifra que representa un 80% del total. Els més grans importadors de blat van ser Itàlia (6,5%), Brasil (5,5%), Espanya (5,3%), Algèria (5%), Japó (4,9%), seguits per Egipte, Indonèsia, Iran, Corea del Sud, Holanda, Bèlgica, Marroc, entre altres. Consum de blat El blat, per a la seva utilització, generalment és molt com a farina. Un gran percentatge de la producció total de blat és utilitzada per al consum humà, i es destina a l'elaboració de pa, galetes, coques i pastes. Una altra part es destina a l'alimentació animal i la resta s'utilitza en la indústria o com a llavor. També s'utilitza per a la preparació d'additius en l'elaboració de la cervesa i altres licors. Torrefacció o ressecament El gra de blat es pot consumir torrat i té un sabor molt agradable, encara que el seu valor nutritiu es redueix per l'efecte de la calor. Aquest mètode de tractament consisteix a retirar la humitat del gra de blat proporcionant calor al foc sobre pedres, i es pot consumir directament sense cap tipus d'elaboració culinària. També se sol moldre el gra per a convertir-lo en pols seca abans de ser consumit; així es pren en algunes regions de Sud-amèrica. Al Tibet es torra el blat abans de moldre'l. Farinetes Les farinetes són una massa molt tova elaborada a base de farina de blat cuita amb aigua i sal, a la qual s'afegeix llet, mel o altres additius. És un plat consumit des de l'antic Egipte, molt popular entre els pastors i a la civilització grega, els quals les consumien amb oli. A l'Índia i el Pakistan és tradicional la seva elaboració a base de farina integral i preferentment amb el blat de l'espècie durum. A Aràbia s'elabora una mena de farinetes denominades fereek que es fan a base de grans de blat no madurats, els quals són torrats i macerats. A Anglaterra s'elaborava antigament un plat anomenat frumenty, fet a base de grans sencers de blat, que es posen en remull i es couen en llet. A l'Àfrica és coneguda una mena de farinetes anomenada cuzcuz o cuscús, que s'elabora preferiblement a base de sèmola de blat durum; el cuscús va ser introduït a la cuina francesa a través dels restaurants algerians. Les farinetes o farro formen part de la cuina clàssica catalana i són també pressents a Occitània (també amb els noms d'hariat, milhes, etc.) i a la cuina manxega amb el nom de gachas. Pa àzim o pa sense llevat El pa àzim o pa sense llevat s'elabora barrejant farina amb aigua i formant la massa a la qual s'afegeix sal i s'hi dona forma abans de sotmetre-la a una temperatura alta. A l'antiguitat s'utilitzaven pedres o cendres calentes com a font de calor, però més tard es va implementar l'ús del forn. Abans de conèixer els mètodes per fermentar la massa de farina de blat, era molt popular el consum de pa àzim. A Aràbia i el nord d'Àfrica encara s'elabora pa àzim seguint els mateixos procediments de fa molts segles. Els jueus elaboren un pa àzim anomenat matz, que es consumeix per commemorar la sortida dels israelites d'Egipte durant la celebració coneguda com a pésaj. Actualment se'n fa a l'Índia, el Pakistan i altres països asiàtics. Als Països Catalans s'utilitza sobretot per separar les barres de torró dur i a Castella - la Manxa les coques de pastor, per exemple. Pa amb llevat L'evolució més gran en la panificació es va donar durant l'antic Egipte, ja que ells van ser els qui van descobrir el procés de fermentació. Aquests principis bàsics no han canviat d'una manera significativa al llarg de la història i l'avenç dels mètodes de fleca consisteix especialment en la utilització de mitjans cada vegada més tecnològics però no es modifiquen els principis bàsics. El ferment originari consistia en l'ús de llevats naturals. Els llevats són fongs microscòpics unicel·lulars que actuen produint la fermentació dels hidrats de carboni existents a la massa de farina i aigua, produint diverses substàncies. Es pot fabricar pa fermentat de qualsevol classe de farina però, si es vol que la massa creixi i s'aconsegueixi un pa porós i lleuger, la farina ha de tenir força, la qual cosa en aquest cas és equivalent a tenir capacitat per absorbir l'aigua. Això depèn d'un major contingut en gluten i de la naturalesa de les seves proteïnes. L'addició de sal influeix en l'activitat dels enzims i en l'estructura de la massa. Alguns pans s'elaboren amb l'afegit de diverses substàncies químiques que actuen sobre la farina. Durant el es va utilitzar l'alum com additiu de la farina en diversos països d'Europa, com per exemple Anglaterra, ja que el seu ús permet que el pa sigui més blanc, tingui un volum més gran i presenti una textura més tova; però aquest producte va ser rebutjat pels consumidors per l'origen d'aquesta substància, i aquest fet va comportar que es prohibís el seu ús. Més recentment s'han utilitzat altres substàncies com l'àcid ascòrbic, el bromat potàssic, el persulfat amònic, el fosfat monocàlcic, el diòxid de clor i el peròxid de benzil, els quals provoquen un envelliment artificial de la farina i milloren les qualitats necessàries per a una bona cocció. Existeixen moltes varietats de pa fermentat arreu del món. Al món àrab, el pa més corrent és el balady, que és rodó i aixafat i té un sabor particular, ja que per fermentar la massa de farina d'alta extracció s'utilitza una porció de la massa anterior. També és molt popular a Aràbia el pa de tannour, d'aspecte molt més prim, en el que s'utilitza farina d'alta extracció encara que, en aquest cas, no és tan important el contingut de gluten, per la qual cosa la farina de blat, durant la seva preparació, sol barrejar-se amb altres cereals. Actualment, a Amèrica del Nord se sol afegir llet en pols a la farina amb la qual s'elabora el pa, la qual influeix en el sabor del pa i aporta nutrients com lisina, calci i riboflavina. En altres zones, com és el cas d'Israel, se sol afegir farina de soja. En algunes parts d'Europa la farina de blat es barreja amb farina de sègol, o bé es pot fer servir només aquesta última, ja que el sègol és l'únic cereal que també conté gluten. Galetes Les galetes són elaborades amb una massa cuita de farina de blat i una petita quantitat d'aigua. El blat utilitzat per les galetes és de la varietat compactum (també coneguda com a club), que és més dèbil, ja que té molt poca quantitat de gluten i de proteïna i gairebé sempre és de baixa extracció. La major producció d'aquest tipus de blat es dona al Regne Unit, país que és un important fabricant de galetes a escala mundial. Algunes galetes requereixen l'addició de llevat artificial. També sol afegir-se sucre i una mica de mantega o algun altre tipus de greix. Actualment també es poden trobar galetes amb cobertura de xocolata, gingebre, vainilla i altres ingredients. Oli de germen de blat Del germen de blat se n'obté l'oli de germen de blat amb diveros usos. Pastes alimentàries Les pastes són aliments elaborats a base de farina de blat barrejada amb aigua i se li pot afegir ou, sal o altres ingredients, formant un producte que es cou en aigua bullent. L'elaboració de pastes alimentàries a base de blat és una pràctica antiga, que se segueix especialment en els països on es cultiva el blat. Regularment s'utilitza la varietat de blat durum, per la qual cosa és d'un alt valor nutritiu, encara que en alguns llocs com a Itàlia, on el consum de pasta és el més elevat del món, es fan de farina de blat dur, sola o barrejada amb farina candeal dura, en proporcions iguals. A França, una llei preceptua que els macarrons i productes similars només es poden fer de sèmola de blat dur. Altres països que són grans consumidors de pastes alimentàries són Grècia, Suïssa i Portugal. A Àsia la producció de pastes de blat és una indústria rural, tot i el creixement de la producció industrial de les pastes alimentàries a gran escala. Les tallarines i els fideus de la Xina i de l'Índia s'elaboren amb instruments senzills. Al Japó es consumeix una varietat de pasta que es diu ramen, que és una pasta a la qual se li ha afegit carbonat potàssic i carbonat sòdic. En alguns països com els Estats Units s'han adoptat normes per a l'enriquiment dels macarrons, els espaguetis i altres pastes alimentàries. Aquests nivells d'enriquiment solen ser més elevats que els de la farina de blat, ja que aquests han de ser cuinats en aigua abundant, i aquest procés pot fer perdre alguns nutrients. Carn vegetal Des de l'Extrem Orient, particularment des de la Xina i el Japó, s'ha difós un aliment d'alt valor proteic basat en el gluten del blat. Aquest aliment, per la seva consistència, pel seu aspecte en ser cuinat i per l'esmentada alta quantitat de proteïnes és anomenat "carn vegetal", el seitan o seità. Cereals preparats per consumir L'elaboració de productes a base de cereals llestos per a l'esmorzar ha obtingut una creixent importància en els darrers anys. Un gran nombre d'ells és elaborat a base de l'endosperma de blat, blat de moro, arròs o civada. A vegades l'endosperma simplement es trenca o es premsa i, algunes vegades, es torra per donar lloc a cereals com la farina o la civada que són cuinats abans de consumir. Els cereals anomenats «llests per consumir" (ready to eat, RTE) han tingut una gran acceptació i popularitat entre els consumidors des de mitjans del . Per a la seva elaboració es trenca o es mol l'endosperma, que queda en forma de fulles fines mitjançant la compressió de les partícules entre corrons. En el cas del blat es fa gairebé sempre de grans sencers de blat o de farina d'alta extracció. Altres vegades el gra molt és pressionat per a donar-li diferents formes, o bé es conserva l'endosperma intacte per posteriorment esponjar-lo, com en el cas de l'arròs. El cereal, després, es torra en un forn i ha d'assecar-se per tal d'adquirir el seu sabor torrat i la seva característica textura cruixent i trencadissa. En molts casos, això exigeix que el cereal sigui dessecat fins a una humitat del 3 a 5% en la seva forma final. El desenvolupament d'aquests cereals sorgeix a finals del gràcies als metges William Keith Kellogg i el seu germà John Harvey, que vivien a Battle Creek (Michigan) (Estats Units). Ells eren seguidors de les creences adventistes de vida sana que consistien en l'abstenció a l'alcohol, tabac i carn, i descobriren el procés de temperat en el blat i posteriorment inventaren un mètode de processament dels cereals que incloïa el cuit, el temperat, el laminat i el torrat del gra per a obtenir fulles fines i torrades, un aliment lleuger que contrarestava els costums d'aquella època d'aliments carregats de greixos. Inicialment els cereals dels germans Kellogg només es produïen per a la dieta alimentària dels pacients de l'hospital Battle Creek Sanitarium i posteriorment començaren a vendre'n als consumidors cap al 1906, quan es va fundar la companyia The Battle Creek toasted Corn Flakes Company (actualment The Kellogg Company). El producte era molt reconegut perquè el mateix Dr W. K. Kellogg estampava la seva signatura en cada una de les caixes en què s'envasava el producte i perquè des del seu origen es va començar a comercialitzar amb el suggeriment d'afegir-se a la llet per al seu consum. Actualment altres indústries alimentàries com Quaker i Nestlé ofereixen varietats d'aquest producte. Cervesa La cervesa és una beguda alcohòlica obtinguda de grans de cereal fermentats i aromatitzats amb llúpol. L'elaboració de la cervesa es va iniciar de forma simultània a l'elaboració del pa. L'ús de blat per a l'elaboració d'aquesta beguda és comú a molts països. La cervesa a base de blat i ordi tipus Weissbier té principalment dues varietats: la Witbier a Bèlgica i la Weizenbier a Alemanya, la qual té variants en diverses regions del país. La cervesa de blat tipus Lambic s'elabora a Bèlgica emprant llevats silvestres obtinguts per fermentació espontània. Malalties del blat El blat és susceptible a més malalties que qualsevol dels altres grans, i durant les estacions humides les pèrdues més grans es produeixen a causa de la patologia que pateixen altres cereals i que afecta la planta del blat, que pot quedar afectada principalment per malalties provinents de bacteris, fongs, paràsits o per virus. El blat, a més, pot patir l'atac a l'arrel per part d'insectes; també pot quedar afectat per plagues que ataquen principalment la fulla o la palla (closca del gra), i que finalment priven al gra de l'aliment suficient. Una malaltia més greu és la fusariosi, que s'observa en la presència de floridura a l'espiga, la qual es manifesta principalment en la decoloració de la planta; també la septoriosi, que és produïda per un fong que apareix en les llavors i s'estén a les fulles i al teixit verd de la planta. En el seu emmagatzematge, el gra de blat també pot ser atacat per quatre tipus de plagues: insectes (principalment curculiònids i arnes), microorganismes (principalment fongs i bacteris per efecte de la temperatura i la humitat), rosegadors i ocells; qualsevol d'ells pot contaminar el producte i impedir-ne el consum. Referències Bibliografia Aykroyd, W.R. & Doughty, Joyce (1970). El trigo en la alimentación humana. Roma: FAO. Belderok, Bob & Hans Mesdag & Dingena A. Donner. (2000). Bread-Making Quality of Wheat. Springer. Cendrero, Orestes (1938). Nociones de historia natural. Sèptima edició, París. Dendy, David & Dobraszczyk, Bogdan (2001). Cereals and Cereal Products: Chemistry and Technology. Nova York: Kluver Academic Plenum Publishers. Forero, Daniel Gonzalo (2000). Almacenamiento de Granos. Bogotá: UNAD, Facultad de Ciencias Agrarias. Hoseney, Carl (1991). Principios de Ciencia y Tecnología de los Cereales. Acribia. Kent, Norman Leslie (1983). Technology of Cereals: An introduction for students of food science and agriculture. Oxford: Pergamon Press Ltd. Kent, Norman Leslie (1975). Technology of Cereals with special reference to wheat. Oxford: Pergamon Press Ltd. Potter, Norman (1995) Ciencia de los Alimentos. Zaragoza: Editorial Acribia. Ruiz Camacho, Rubén (1981) Cultivo del Trigo y la Cebada. Bogotá: Temas de Orientación Agropecuaria. ISSN 0049-3333 Saltini, Antonio (1995). I semi della civiltà. Frumento, riso e mais nella storia delle società umane,. Bologna: Prefazione di Luigi Bernabò Brea Salvat Editores (1985). Diccionario enciclopédico Salvat básico. Barcelona: Salvat. Estadístiques de producció agrícola de la FAO (Food and Agriculture Organization) (en anglès) Generalitats sobre el blat a Monografías (en castellà) El cultiu del blat a InfoAgro (en castellà) Enllaços externs Food and Agriculture Organization of the United Nations (en castellà) Preus mensuals històrics del blat, d'acord amb l'FMI (en castellà) The Kansas Wheat Commission (en anglès) The North Dakota Wheat Commission (en anglès) Cereals Triticeae


source: wikipedia

text: La bureta és un instrument de laboratori que s'utilitza quan es vol afegir quantitats de líquids que es necessita controlar per utilitzar-lo en càlculs posteriors. Un tub característic de bureta està dividit en dècimes de centímetres cúbics, de manera que no és apte per a mesures molt exactes. Les característiques dels líquids poden fer que surtin pel forat inferior si són massa poc viscosos, com és el cas de bastants dissolvents orgànics. També, alguns líquids polars poden adherir-se a la paret de la bureta, formant una distorsió de les dades massa important per segons quins usos. Per això mateix no se solen utilitzar buretes de menys de 5 ml. I el límit superior se sol situar en els 50 ml. La posició correcta per a manipular la bureta és subjectar-la sobre el suport de manera que es pugui veure l'escala graduada. Per accionar la clau que allibera o tanca la sortida del líquid s'utilitza la mà esquerra, deixant la mà dreta lliure per a manipular el recipient sobre el qual hagi de caure el líquid. La vista no s'ha de fixar en la clau de la bureta, sinó en el nivell descendent del líquid. Enrasar la bureta és omplir-la de manera que la base del menisc format pel líquid coincideixi exactament amb el zero de la bureta. Utilitat La seva principal utilitat és la de mesurar amb precisió volums i líquids variables. Història La història de la bureta és paral·lela a la de l'anàlisi volumètric. La primera va ser desenvolupada per François Antoine Henri Descroizilles el 1791 i era com un cilindre graduat. El 1824 Joseph Louis Gay-Lussac va fer una versió millorada que incorporava un braç lateral, a més va encunyar els termes bureta i pipeta. Un gran avenç en la metodologia i popularització de l'anàlisi volumètric és degut a Karl Friedrich Mohr, que va redissenyar la bureta afegint una abraçadora i una terminació en punta a la part inferior. Descripció Tub de vidre que té divisions i té una clau per deixar sortir el líquid a poc a poc. Referències Material volumètric


text: Lingüística: Nom de la lletra b. Química: Be és el símbol del beril·li. Zoologia: Mascle de l'ovella, anomenat també xai. Abreviatura del British English, una varietat de l'anglès El domini .be


text: Biy, cap tribal o de clan entre els uzbeks de l'Àsia central entre els segles XVI i XX. Acrònims: Informàtica: .bi, domini d'Internet de Burundi. Química: Bismut, 83é element de la taula periodica. Business intelligence o Intel·ligència empresarial Batxillerat Internacional


text: Bohri, element químic amb nombre atòmic 107. Biblia hebraica, Sagrada Escriptura del judaisme. Beistegui Hermanos, marca de bicicletes basca molt popular a l'estat espanyol. BH (equip ciclista), equip ciclista de 1987 a 1990


text: El burgundi és una llengua morta pertanyent a l'extinta branca oriental de les llengües germàniques. Era parlada pel poble burgundi. Va sobreviure fins al , encara que la consciència del poble burgundi com a tal encara era viva cap al , en plena època carolíngia. El seu origen cal cercar-lo pels voltants de Dinamarca. La primera referència a ells és de Plini el Vell, que diu que vivien entre l'Oder i el Vístula. Amb el temps van acabar instal·lats en la zona que coincideix aproximadament amb l'actual Borgonya (departaments d'Ain, Saône-et-Loire, Côte-d'Or i Yonne), que n'ha heretat el nom. Referències Llengües germàniques extintes Burgundis


text: Un bioma és una gran unitat de classificació dels paisatges de la bioesfera.Al concepte de zona o domini climàtic, se n'hi afegeix un altre que engloba els aspectes biòtics. Com que és poc útil fer servir la fauna per arribar a aquesta fita, a causa de la gran mobilitat i diversitat ecològica que tenen, s'utilitza la vegetació immòbil i amb una clara dependència climàtica. Hom fa servir el concepte de formació vegetal, amb una base fisiognòmica i fenològica més que no pas de composició específica (es defineixen les formacions per llur aspecte o estratègia vital i no pas pels tàxons més abundants). D'aquesta manera, una mateixa formació es pot estendre per regions biogeogràfiques diferents, ja que és més un producte del clima que no pas de les condicions històriques d'evolució de la flora. Un bioma és un ecosistema molt gran que es troba en zones que tenen condicions similars de llum, temperatura i humitat, i que té una vegetació i una fauna típiques. La formació vegetal també es relaciona amb les grans unitats edàfiques i geomorfològiques, en la mesura que aquestes són una expressió de les condicions climàtiques actuals, a més a més de les històriques. El 2005, l'ajuntament de Lleida va decidir de crear un arborètum, que hauria d'esdevenir el primer centre de recerques biòmiques de la península Ibèrica. Aquesta infraestructura científica, anomenada Arborètum Dr. Pius Font i Quer, va inaugurar-se el 2011. Recrea quatre dels biomes més importants. Els biomes es poden assimilar als principals ecosistemes de la terra i, junts, formen la biosfera. Els grans biomes de la Terra són els següents (segons BIOSFERA): Selves tropicals Sabanes Deserts Mediterrànies Laurisilves Boscos temperats caducifolis Estepes Taigà Tundra Tundra d'alta muntanya Banquisa polar L'origen de la paraula Frederic Edward Clements (1874-1945) va utilitzar el terme "bioma" per primera vegada en una publicació el 1916. El bioma té el rang d'unitat fonamental per a l'ecologia. Victor Ernest Shelford (1877-1968) va definir el 1931 el terme bioma com l'entitat ecològica i la unitat biogeogràfica formada per la formació de plantes i la formació animal que li correspon. Límits A l'escala del globus terrestre, el dens bosc tropical, la sabana, l'estepa, el bosc temperat de fulla caduca o mixta, la tundra són els grans biomes que caracteritzen la biosfera, que tenen una distribució zonal, és a dir, que no poden excedir certs valors latitudinals. A escala continental o regional, poden ser complexes de definir, d'una banda perquè existeixen diferents hàbits de denominació i, de l'altra, perquè les seves fronteres es poden difuminar (vegeu el concepte d'Ecotò). A més, el mateix bioma es pot anomenar de manera variable segons el continent on es troba. Per exemple, el bioma "prats temperats" es coneix localment amb els noms d'estepa, pampa o veld, segons la seva ubicació. Característiques del bioma El bioma es caracteritza fonamentalment pel seu clima, en particular la temperatura i les precipitacions. És, a més, la distribució zonal dels climes la que va portar a ressaltar la zonació dels sòls a finals del , després biomes. Hi poden intervenir altres paràmetres físics, com ara una altitud concreta o un terreny submergit periòdicament. Per tant, són les condicions abiòtiques les que determinen el tipus de bioma. De fet, aquestes condicions seleccionen espècies adequades: per exemple, a les regions fredes, només hi haurà espècies vegetals adaptades a la gravetat del fred. De fet, l'aigua i les temperatures, la distribució de les quals a escala global està condicionada en gran manera per la rotació de la Terra sobre el seu eix, són dos factors fonamentals per determinar un clima. Presenten, a escala global i continental, variacions segons la latitud. Per tant, aquesta distribució es correlaciona amb bandes de vegetació homogènies. Aquestes bandes latitudinals (observades per primera vegada per Vassili Dokutxàiev, pare de la pedologia russa), s'anomenen zones (del grec zonê que significa cinturó) i van donar lloc al concepte de zonalitat, fonamental en la geografia dels entorns naturals. Per exemple, la biodiversitat augmenta des dels pols fins a l'equador, ja sigui des del punt de vista animal o vegetal. El dens bosc equatorial és el bioma més ric i divers. WWF / World Biomes Segons WWF, hi ha dos tipus principals de biomes, els terrestres i aquàtics. Tot i que hi ha biomes aquàtics, compleixen els criteris de zonalitat molt menys a causa dels immensos corrents oceànics que travessen els oceans a totes les profunditats. Són més difícils de definir a l'espai, especialment per a aquests entorns marins. En el sentit del bioma tal com es va definir anteriorment, l'estudi dels ambients aquàtics preferiria passar a l'oceanografia o limnologia. De fet, per qüestions d'escala, un delta i un ecosistema marí marcats per la presència d'aigües emergents de les profunditats (afloraments) Sembla poc comparable, o bé això equival a assimilar biomes i entorns naturals a totes les escales, cosa que la biogeografia o l'ecologia no fan. Els ecologistes distingeixen quatre principals biomes terrestres: boscos, terres cultivades, estepes i deserts. Vegeu també Biòtop Hàbitat Biocenosi Referències


text: La bandera d'Europa és la bandera i l'emblema del Consell d'Europa (CdE) i la Unió Europea (UE), que també s'empra per referir-se a l'euro o els països de l'eurozona. Consisteix en un cercle de dotze estrelles daurades sobre un camp d'atzur. La quantitat d'estrelles no canvia segons el nombre de membres de cada organització, car representen tots els pobles d'Europa, incloent-hi els que encara no s'han unit al procés d'integració europea. La bandera fou dissenyada el 1955 per Arsène Heitz i Paul Lévy com a símbol del CdE, que encoratjà altres organitzacions a adoptar-la. El 1985, la Comunitat Econòmica Europea (CEE), que més tard esdevindria la Unió Europea, l'adoptà com a bandera pròpia a iniciativa del Parlament Europeu. Els tractats de la Unió Europea no mencionen la bandera, car es decidí no incorporar-la-hi quan es descartà la Constitució Europea, però altres formes de legislació sí que en fan esment. Tot i ser la bandera de dues organitzacions diferents, la prominència de la Unió Europea i el seu ús intensiu de l'emblema fa que se l'associï més sovint a la UE. Així mateix, es fa servir per representar Europa en esdeveniments esportius i com a bandera a favor de la democràcia a l'exterior de la Unió. Ha servit d'inspiració per a altres banderes, com per exemple les banderes d'altres organitzacions europees i les d'estats en els quals ha intervingut la UE (com ara Bòsnia i Hercegovina i Kosovo). Història Creació El Consell d'Europa començà a buscar un símbol el 1950, quan creà un comitè que estudiés el tema d'una possible bandera europea. Es presentaren moltes propostes, però amb una tendència clara envers les estrelles i els cercles. El comte Richard Nikolaus Graf Coudenhove-Kalergi proposà que s'adoptés la bandera de la seva Unió Internacional Paneuropea, que era una bandera de fons blau amb una creu vermella dins d'un cercle taronja situat al centre i que ell mateix havia adoptat recentment per a la Unió Parlamentària Europea. Turquia, membre del Consell d'Europa des del 1949, rebutjà aquesta bandera pel simbolisme de la creu. Aleshores, Kalergi proposà afegir una mitja lluna al disseny de la creu, amb l'esperança de calmar les objeccions dels turcs. Una altra organització amb bandera era el Moviment Europeu, que tenia una bandera amb una gran lletra «E» de color verd sobre un fons blanc. Un altre disseny es basava en els Anells Olímpics, amb vuit anells argentats sobre un fons blau, però fou rebutjat per la semblança dels anells a esferes de rellotge, enllaços de cadena i zeros. Carl Weidl Raymon proposà una bandera amb una gran estrella groga sobre un fons blau, però també fou rebutjada, en aquest cas per la seva similitud amb la bandera Burnet, que havia estat adoptada durant un curt període per la República de Texas a la dècada del 1830, a més de la seva semblança amb la bandera del Congo Belga. L'Assemblea Consultiva reduí les opcions a només dos dissenys. Un d'ells era de Salvador de Madariaga, fundador del Col·legi d'Europa, que proposava una constel·lació d'estrelles sobre un fons blau (situades a la posició de les capitals, amb una estrella més gran per a Estrasburg, la seu del Consell). Havia fet circular la seva bandera per moltes capitals europees i el seu concepte havia rebut suport. El segon era una variant sobre aquest tema creada per Arsène Heitz, que treballava al servei postal del Consell i havia presentat desenes de dissenys, El disseny de Heitz que fou escollit per l'Assemblea era similar al de Salvador de Madariaga, però en lloc de formar-hi una constel·lació, les estrelles hi estaven disposades en un cercle. L'Assemblea Consultiva preferia el disseny de Heitz, però la bandera que escollí tenia quinze estrelles, que representaven els quinze estats del Consell d'Europa. L'Assemblea Consultiva elegí aquesta bandera i en recomanà l'adopció al consell. El Comitè de Ministres (el principal organisme decisori del Consell) arribà a un acord amb l'Assemblea per crear una bandera amb un cercle d'estrelles, però el nombre tretze fou objecte de polèmica (vegeu la secció Nombre d'estrelles). S'elegí el nombre dotze i Paul M. G. Lévy creà el disseny de la nova bandera, que ha perdurat fins avui en dia. L'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa l'aprovà el 25 d'octubre del 1955. Després d'haver estat adoptada el 8 de desembre del 1955, fou presentada al Château de la Muette (París) el 13 de desembre del 1955. Comunitats Europees Després de l'Exposició Universal del 1958 celebrada a Brussel·les, la bandera esdevingué popular i el Consell d'Europa feu pressió perquè altres organitzacions europees l'adoptessin com a mostra de la unitat europea. El Parlament Europeu prengué la iniciativa per trobar una bandera adequada per a les Comunitats Europees. Poc després de les primeres eleccions directes, celebrades el 1979, es presentà un projecte de resolució sobre el tema. La resolució proposava que les Comunitats adoptessin la bandera del Consell d'Europa que finalment fou adoptada pel Parlament l'11 d'abril del 1983. La cimera de juny del 1984 del Consell d'Europa a Fontainebleau destacà la importància de promoure una imatge i identitat europees entre els ciutadans i el món sencer. Al juny de l'any següent, en una cimera a Milà, el Consell Europeu aprovà una proposta del Comitè «Europa dels Ciutadans» (Comité Adonnino) a favor de la bandera i l'adoptà. Havent rebut permís del Consell d'Europa, les Comunitats començaren a utilitzar-la el 1986. Fou hissada per primera vegada a l'exterior de l'edifici Berlaymont (la seu de la Comissió Europea) el 29 de maig del 1986. La Unió Europea, establerta el 1992 pel Tractat de Maastricht per substituir la CE i reprendre'n les funcions, també adoptà aquesta bandera. Des d'aleshores, el seu ús ha estat regulat conjuntament pel Consell d'Europa i la Unió Europea. Banderes anteriors Abans de l'aparició d'institucions polítiques europees, les banderes que representaven Europa es limitaven als moviments a favor de la unificació. Les més populars eren la bandera amb una gran lletra «E» de color verd sobre un fons blanc del Moviment Europeu i la Bandera Paneuropea (vegeu Creació). L'aparició d'institucions, a part del Consell d'Europa, comportà l'aparició d'altres emblemes i banderes. Cap d'elles no representava Europa en el sentit més ample i han estat substituïdes per l'actual bandera d'Europa. La primera organització important que n'adoptà una fou la Comunitat Europea del Carbó i de l'Acer (CECA), que més endavant s'acabà fusionant amb les Comunitats Europees. La CECA fou fundada el 1952 i la bandera de la CECA fou presentada a Brussel·les durant l'Exposició Universal de 1958. La bandera tenia dues franges, una de blava a dalt i una de negra a baix, amb sis estrelles daurades (argentades a partir del 1973), tres a cada franja. El blau representava l'acer, el negre simbolitzava el carbó i les estrelles feien referència als sis estats membres. El nombre d'estrelles augmentà amb cada nou membre, fins que el 1986 s'establí que n'hi hauria dotze. Quan el tractat de la CECA expirà el 2002, la bandera fou baixada d'un pal a l'exterior de l'edifici de la Comissió Europea a Brussel·les i substituïda per la bandera d'Europa. El Parlament Europeu també utilitzà la seva pròpia bandera a partir del 1973, però mai no l'adoptà de manera formal. Caigué en desús amb l'adopció de la bandera de dotze estrelles pel Parlament, l'any 1983. La bandera era groga i blava, però en lloc de portar dotze estrelles, tenia les lletres «EP» i «PE» (les inicials del Parlament Europeu en els sis idiomes propis de la Comunitat en aquella època), envoltades per una corona. Bandera «codi de barres» El 2002, l'arquitecte neerlandès Rem Koolhaas i la seva empresa d'arquitectura, Office for Metropolitan Architecture (OMA), dissenyaren una nova bandera en resposta al desig de l'aleshores president de la Comissió Europea, Romano Prodi, de trobar noves maneres de donar un nou aire a la Unió d'una manera que representés la «diversitat i unitat» d'Europa. A aquest disseny se li donà el sobrenom de «codi de barres», car té els colors de totes les banderes europees (dels 15 estats que formaven la Unió en aquell temps) en forma de franges verticals. A més de la comparació amb els codis de barres, se l'ha comparat de manera desfavorable amb paper pintat, una carta d'ajust i el teixit utilitzat per fer gandules. A diferència de la bandera actual, aquesta bandera hauria canviat amb l'entrada de cada nou membre. Mai no fou adoptada de manera oficial, ni per la UE ni per cap altra organització. Tanmateix, fou utilitzada com a logo per la presidència austríaca de la UE l'any 2006. La bandera havia estat actualitzada amb els colors dels deu membres que havien accedit a la Unió des de la proposta original. Dissenyada per l'empresa de Koolhaas, el seu objectiu és presentar Europa «com a esforç comú de diferents nacions, cadascuna de les quals preserva la seva identitat cultural única». Al principi suscità algunes queixes per la presentació incorrecta de les franges de la bandera d'Estònia. Esdeveniments recents L'abril del 2004, l'astronauta de l'Agència Espacial Europea André Kuipers feu onejar la bandera a l'espai per primera vegada, a bord de l'Estació Espacial Internacional. Estava previst que la Constitució Europea institucionalitzés la bandera. Tanmateix, la no-ratificació del text feu que els líders polítics eliminessin elements propis d'un estat, com ara la bandera, del Tractat de Lisboa que el substituí. El Parlament Europeu, en canvi, defensava la inclusió dels símbols i respongué amb una proposta per augmentar-ne l'ús al Parlament. L'eurodiputat Jo Leinen incità el Parlament a prendre la iniciativa en aquest sentit. El setembre del 2008, la Comissió d'Afers Constitucionals del Parlament Europeu plantejà una modificació formal del reglament intern de l'assemblea per garantir un millor ús dels símbols. Concretament, es tractava d'exhibir la bandera en totes les sales de reunió (no només l'hemicicle) i en cada esdeveniment oficial. La proposta fou aprovada el 8 d'octubre del 2008 per 503 vots a favor, 96 en contra i 15 abstencions. A més a més, s'incorporà una declaració de setze estats membres relativa als símbols, incloent-hi la bandera, a l'Acta Final del Tractat de Lisboa, afirmant que la bandera, l'himne, el lema, la moneda i el Dia D'Europa «continuaran sent, per a ells, els símbols de la pertinença comuna dels ciutadans a la Unió Europea i de la relació que hi tenen». Ús Consell d'Europa Com a dissenyador de la bandera, el Consell d'Europa és el titular dels drets d'autor corresponents. Tanmateix, en el seu moment donà el seu vistiplau perquè les Comunitats Europees fessin servir la bandera i n'ha promogut l'ús per altres organitzacions regionals des de la seva creació. Avui en dia, el Consell d'Europa i la Comissió Europea s'ocupen conjuntament de fer que el símbol es faci servir amb respecte i sense abusos. A més a més d'utilitzar la bandera, el Consell també en fa servir una versió modificada (amb una «E» verda estilitzada a sobre de les estrelles) com a emblema. Unió Europea La bandera representa la UE en el seu conjunt. Les institucions, els òrgans i les agències de la UE tenen els seus propis logos o emblemes, que sovint es basen en el disseny i els colors de la bandera. Els bitllets d'euro mostren la bandera d'Europa. Les dotze estrelles de la bandera apareixen tant a l'anvers com al revers de les monedes d'euro, mentre que la bandera en si a vegades es fa servir com a símbol de la moneda o l'eurozona. Finalment, la bandera també apareix a molts permisos de conduir i les plaques de matrícula que s'expedeixen a la Unió. Protocol El protocol exigeix que la bandera s'exhibeixi durant tots els discursos oficials del president del Consell Europeu. La bandera sovint s'utilitza en les reunions entre el líder d'un estat membre i el dirigent d'un tercer estat, on s'exhibeixen juntes la bandera nacional i l'europea. En general, les banderes nacionals tenen precedència sobre l'europea en el context nacional, però en les reunions entre líders de la UE no sempre és així. El codi vexil·lològic italià, per exemple, substitueix explícitament la bandera italiana per l'europea en l'ordre de precedència durant les visites de dignataris d'altres estats membres, de manera que, entre altres coses, la bandera de la UE es posa al centre quan hi ha un grup de tres banderes. L'estat que ocupa la presidència rotatòria del Consell de Ministres sol fer onejar la bandera, però el 2009, el president txec euroescèptic Václav Klaus es negà a fer-la onejar al seu castell. La reacció de Greenpeace fou projectar una imatge de la bandera sobre el castell i intentar penjar-la a l'edifici. Alguns membres regulen l'ús de la bandera d'Europa juntament amb la bandera nacional corresponent, com ara l'obligació de fer-la onejar al costat de la bandera nacional a les comissaries de policia o els edificis dels ajuntaments. Per exemple, la llei italiana estableix que la majoria d'edificis públics han de fer onejar la bandera d'Europa juntament amb la bandera d'Itàlia (Llei 22/2000 i Decret Presidencial 121/2000). A més a més, la bandera no es pot fer servir amb fins que no siguin compatibles amb els valors europeus. En contextos nacionals, el protocol sol establir la primacia de la bandera nacional sobre la bandera d'Europa (que generalment se situa a la dreta de la bandera nacional des del punt de vista d'un observador. En aquelles ocasions en les quals la bandera d'Europa es fa onejar juntament amb les altres banderes nacionals (com ara a les reunions del Consell Europeu), les banderes nacionals es disposen en ordre alfabètic (segons el nom en la llengua principal de cada estat) i la bandera d'Europa se situa a l'extrem dret. És habitual exhibir la bandera el dia de la bandera de la UE, la Diada d'Europa, que se celebra el 9 de maig de cada any. La bandera onejà al Reichstag per primera vegada en ocasió de la Diada d'Europa del 2008. Ús militar i naval La bandera d'Europa també es fa servir en les operacions militars de la UE, però no com a bandera mercant. El 2003, un eurodiputat presentà una moció en una comissió temporal del Parlament Europeu perquè les banderes mercants nacionals incorporessin la bandera d'Europa. L'any següent, emperò, el Parlament rebutjà aquesta proposta. Els equips de control pesquer de la UE no tenen bandera mercant, però les seves naus fan onejar un banderí blau i groc quan es troben en aigües europees. La bandera és triangular, es divideix en quarts blaus i grocs i fou adaptada el 20 de maig del 1978 conforme al Reglament (CEE) núm. 1382/87. A diferència d'alguns estats que tenen variants presidencials, navals i militars, la UE no fa servir variants o banderes alternatives. La bandera esdevingué un símbol de la integració d'Ucraïna a Europa durant la dècada del 2010, especialment després de l'Euromaidan. Ucraïna no forma part de la UE, però sí que és membre del Consell d'Europa. Altres La bandera també pot representar Europa en el seu sentit més ampli. El Consell d'Europa engloba tots els països del continent tret de Bielorússia, el Kazakhstan i la Ciutat del Vaticà, així que aquest ens representa la gran majoria d'Europa. Concretament, la bandera ha esdevingut un símbol d'europeisme fora de la Unió, com ara a Geòrgia, on oneja a gairebé tots els edificis governamentals des de l'arribada al poder de Mikheil Sakaixvili, que la feu servir en la seva investidura, dient: «la bandera [d'Europa] també és la bandera de Geòrgia, en el sentit que encarna la nostra civilització, la nostra cultura, l'essència de la nostra història i la nostra perspectiva, així com la nostra visió del futur de Geòrgia». El 2008 fou utilitzada per votants serbis proeuropeus abans d'unes eleccions. A més a més, s'ha fet servir com a emblema democràtic en països com ara Bielorússia, on s'ha utilitzat en manifestacions juntament amb l'antiga bandera nacional (actualment prohibida) i les banderes de moviments opositors. Es feren onejar moltes banderes d'Europa en una marxa a favor de la democràcia i l'adhesió a la UE celebrada a Minsk el 2007. La bandera també es feu onejar durant les manifestacions Euromaidan a favor de la democràcia i la UE que es produïren a Ucraïna el 2013. Algunes entitats, incloent-hi lobbistes europeus i empreses de transport internacional, utilitzen la bandera d'Europa o parts d'ella per posar l'accent sobre el seu caràcter paneuropeu. La bandera també es fa servir en competicions esportives en les quals participa un equip europeu unificat, com ara la Ryder Cup i la Mosconi Cup. Després dels Jocs Olímpics del 2004, el president Romano Prodi destacà que els esportistes de la UE havien guanyat un nombre de medalles molt superior al de qualsevol altre país i reclamà, sense èxit, que els atletes de la UE portessin la bandera d'Europa als següents Jocs Olímpics juntament amb la seva bandera estatal com a símbol de solidaritat. Disseny La bandera és rectangular i té una ràtio de 2:3, és a dir, té un 50% més de vol (amplada) que de beina (alçada). Hi ha dotze estrelles daurades (o grogues) disposades en cercle (amb un radi equivalent a un terç de la beina) sobre un fons blau. Totes les estrelles apunten cap amunt, tenen cinc puntes i estan distribuïdes a intervals iguals seguint les hores del rellotge. Cada estrella té un diàmetre equivalent a una novena part de la beina. La UE n'ofereix la següent descripció heràldica: «Sobre fons atzur, un cercle format per dotze estrelles daurades de cinc puntes que no es toquen entre si». El Consell d'Europa descriu el simbolisme de la bandera de la manera següent: Colors El color de base de la bandera és el blau fosc (Reflex Blue, una barreja de cian i magenta), mentre que les estrelles daurades es presenten amb el color groc. Els colors estan regulats segons el sistema de control de color Pantone (vegeu la taula amb les especificacions). Es proposaren molts dissenys abans de decantar-se per la bandera actual. Les propostes rebutjades es conserven a l'Arxiu del Consell d'Europa. Una d'elles consisteix en un disseny d'estrelles blanques sobre un fons blau clar, en homenatge a la pau i l'internacionalisme de les Nacions Unides. Un web oficial relata que el blau i l'or eren els colors originals del comte Richard Nikolaus von Coudenhove-Kalergi, que proposà una Unió Paneuropea el 1923 i fou un promotor actiu de la Comunitat en els seus primers anys. Nombre d'estrelles El nombre d'estrelles de la bandera es fixà en 12 i no té relació amb el nombre d'estats membres de la UE (tot i que la UE sí que tingué 12 estats membres entre el 1986 i el 1994). Això és degut al fet que originalment era la bandera del Consell d'Europa. El 1953, el Consell d'Europa tenia 15 membres. Es proposà que la bandera tingués una estrella per cada membre, sense que se n'afegissin de noves amb l'ingrés de nous membres. L'Alemanya Occidental s'hi oposà perquè la zona disputada del Saarland era un dels membres del Consell i entenia que donar-li la seva pròpia estrella implicaria reconèixer-ne la sobirania. Finalment s'elegí el dotze per la seva falta de connotacions polítiques i com a símbol d'unitat. Tanmateix, de vegades es troben banderes o emblemes que mostren erròniament 15 estrelles (com en la proposta rebutjada) o 25 (com se suggerí després de l'ampliació de la UE a 25 estats membres el 2004). El Consell d'Europa també continua fent servir la bandera tot i tenir 47 estats membres a 2020. Dissenys derivats El disseny de la bandera d'Europa s'ha declinat en variacions, com ara la del Consell d'Europa, ja mencionada més amunt, i amb un major grau de variació, com en el cas de la bandera de la Unió Europea Occidental (UEO, actualment desapareguda), que utilitza els mateixos colors i les estrelles, però les estrelles varien segons el nombre de membres i estan disposades en un semicercle en lloc d'un cercle. A més a més, incorpora les inicials de l'antiga Unió Europea Occidental en dues llengües. La bandera de Bòsnia i Hercegovina no té un vincle tan proper com el de la bandera de la UEO, però s'inspirà parcialment en la implicació europea a Bòsnia i Hercegovina i les aspiracions europees del país. Fa servir els mateixos colors blau i groc, mentre que les estrelles, tot i tenir un nombre i color diferents, són una referència directa a les de la bandera d'Europa. Així mateix, la República de Kosovo té el color blau, el groc i estrelles a la seva bandera en referència a la bandera d'Europa i com a símbol del seu objectiu de formar part de la Unió Europea. Igual que en el cas de Bòsnia i Hercegovina, Europa s'ha implicat molt en els afers de Kosovo, incloent-hi la funció supervisora que assumí la Unió Europea després de la declaració d'independència de Kosovo del 2008. La bandera de la Regió de Brussel·les-Capital consisteix en un iris groc amb un contorn blanc sobre un fons blau. Els seus colors es basen en els colors de la bandera d'Europa perquè Brussel·les és considerada capital de facto de la UE. Hi ha altres etiquetes que fan referència a la bandera d'Europa, com ara l'etiqueta d'aliments orgànics de la UE, que també fa servir les dotze estrelles, però reorganitzant-les en forma d'una fulla sobre un fons verd. El logo original de la Unió Europea de Radiodifusió reprenia les dotze estrelles sobre un fons blau, tot afegint-hi ones de transmissió que unien els diferents països. Interpretació mariana El 1987, després de l'adopció de la bandera per la CEE, Arsène Heitz, un dels dissenyadors que havien presentat propostes per al disseny de la bandera, suggerí que l'emblema havia tingut una inspiració religiosa. Heitz sostenia que el cercle d'estrelles es basava en la tradició iconogràfica de mostrar la Verge Maria com la Dona de l'Apocalipsi, amb una «corona de dotze estrelles» al cap. La revista satírica francesa Le Canard enchaîné reaccionà a la declaració de Heitz amb un article titulat L'Europe violée par la Sainte Vierge ('Europa violada per la Santa Verge') a la seva edició del 20 de desembre del 1989. Heitz també destacà que la data d'adopció de la bandera, el 8 de desembre del 1955, havia coincidit amb la Festivitat de la Immaculada Concepció de la Verge Maria. El 1989, Paul Lévy, aleshores director d'informació del Consell d'Europa i responsable del disseny de la bandera, mantingué que no havia tingut constància de possibles connotacions religioses. En una entrevista concedida el 26 de febrer del 1998, Lévy no només repetí que no havia tingut constància de la suposada connexió mariana, sinó que també negà que Heitz hagués estat l'autor del disseny definitiu del cercle amb dotze estrelles. A la pregunta «Qui dissenyà realment la bandera?», Lévy respongué: Carlo Curti Gialdino reconstruí el procés de disseny i conclogué que la proposta de Heitz contenia un nombre variable d'estrelles. Segons el catedràtic italià, fou el Comitè de Ministres celebrat amb els viceministres el gener del 1955 el que escollí la versió de dotze estrelles per sobre dels altres dos dissenys finalistes. Sembla que l'entrevista concedida per Lévy el 1998 fou el germen d'una nova variant de l'anècdota «mariana». Un article publicat a Die Welt l'agost del 1998 afirmà que era ell mateix el que s'havia sentit inspirat per introduir-hi un element «marià» després de passar caminant per davant d'una estàtua de la Verge Maria. El febrer del 2000 es publicà un article a La Raison que ho relacionava amb la donació d'un vitrall a la Catedral d'Estrasburg pel Consell d'Europa el 21 d'octubre del 1956. El vitrall, obra del mestre parisenc Max Ingrand, presenta la Mare de Déu en postura de benedicció sota un cercle de dotze estrelles sobre un fons blau fosc. El disseny global de la Mare de Déu s'inspira en l'estendard de la Congregació Mariana dels Homes de la catedral. A més a més, l'estàtua venerada per aquesta congregació a l'interior de la catedral té una corona de dotze estrelles, mentre que el consell de la congregació també es compon de dotze persones. Notes Referències Bibliografia Europa Símbols de la Unió Europea Banderes d'Europa Articles de qualitat de ciències socials Traduccions que són articles de qualitat


text: El bestiar és el conjunt d'animals domèstics d'una determinada espècie que es troben en una explotació ramadera. Pot estar estabulat permanentment, semi-estabulat (combinant un període d'estabulació amb un altre de pasturatge) o en pastura. Un clos o pleta és una porció de terreny tancada amb un mur o barrera, dins la qual pastura el bestiar al camp o a la muntanya. Els animals de granja, entenent granja com el conjunt d'edificacions d'una explotació agrícola o ramadera, que pot contenir una unitat residencial, són els animals domèstics que es crien amb diversos propòsits, per exemple: pells valuoses en les granges pelleteres, granges lleteres, de carn, llana, etc. Sovint la granja té el sentit de l'explotació agrària tradicional constituïda per una casa de camp amb diverses dependències, de la qual depenen els boscos, les pastures i les terres de conreu de la propietat, és anomenada mas a Catalunya i al País Valencià, alqueria a l'Horta de València i a les Balears, possessió a Mallorca o lloc a Menorca. Si la granja transforma i comercialitza els seus propis productes animals transformats o no, la comercialització d'aquests productes, per regla general, segueix un circuit curt (venda a la granja mateix, al mercat o al comerç local). Hom distingeix: Bestiar gros: conjunt dels animals grossos, com bous, cavalls, ases, muls, etc. Bestiar petit o menut: conjunt de cabres, ovelles o porcs Bestiar de llana: conjunt d'ovelles i moltons. Bestiar de peu rodó (Ripoll, Pallars, Sta. Col. de Q.), o bestiar peu-rodó (Bagà), o bestiar de pota redona (Ordino), o bestiar rossam (Banyoles), o bestiar grossam (Lledó), o bestiar encordellat o de cadena (Senterada), o bestiar de cabreste (Mall., Men.): els cavalls i egües, ases i someres, muls i mules. Bestiar eguí, bestiar cavallí, rossam: els cavalls, egües i muls fills d'egua (Llucmajor). Bestiar mular o mulatí: els muls i mules. Bestiar somerí: els ases, someres i muls fills de somera (Llucmajor). Bestiar de peu forcat (Puigcerdà, Ripoll, Pallars), bestiar peu-forcat (Bagà), o bestiar de peu tallat (Sta. Col. de Q.) : El bestiar de llana, el cabrum, porcum i vacum. Bestiar boví/vaquí o bestiar de vacum (Organyà): els bous i vaques (Cat., Val., Bal.). Bestiar porquí (Cat., Men.) o bestiar de cerra (Mall.): els porcs i truges. Bestiar de peu ditat: els gossos i conills (Cat.). Espècies habituals en una granja Les espècies presents en una explotació ramadera depenen entre altres factors del clima, la cultura o tradicions, el grau de desenvolupament i l'economia: Clima: Per exemple en climes freds i temperats hi ha vaques, mentre que en climes càlids com els tropicals es troben els zebús o búfals que són animals més ben adaptats a la calor. Cultura i tradicions: Per exemple les creences religioses de jueus i musulmans eviten consumir porc. Als Estats Units molta gent no consumeix conill per considerar-los només un animal de companyia. Al Regne Unit és tradicional consumir carns de bovins de més edat que no pas a Espanya on es menja més l'animal jove, la vedella. Grau de desenvolupament: Els animals de tir o de càrrega (de bast) pràcticament han desaparegut del món desenvolupat mentre que segueixen criant-se, i són molt necessaris, en els països subdesenvolupats. Economia: Per exemple a mesura que augmenta el poder adquisitiu es prefereixen carns d'espècies considerades més selectes i disminueix la de les altres. Algunes espècies d'una granja occidental La vaca és un dels referents pel que fa a animals de granja. És un animal vertebrat i mamífer, ja que té les seves cries a partir del part, i que alimenta a les seves cries amb llet. De vaques n'hi ha de molts tipus i de moltes races (Suïssa, Frisona, Bruna del Pirineu, etc.), però les més comunes són les que tenen el pelatge marró i les que són blanques amb taques negres. Les vaques i els bous van ser uns dels primers animals que es van domesticar per usos agrícoles, i se'ls valora per la seva llet, que s'utilitza per a la producció de tota mena de productes làctics (llet, crema, mantega, formatge), pell (vegeu cuir) i carn (vegeu vedella). L'ovella és un animal que es cria tant per la seva carn (vegeu xai) com per la llana o la llet. El porc es cria per menjar-lo, i té un paper destacat dins del consum de productes carnis a l'Europa Occidental, i especialment pel que fa al pernil, la cansalada i l'embotit. La cabra és un animal molt sofert, pot pasturar en els terrenys més pobres i en els terrenys més accidentats., sovint es cria en ramats mixtos amb les ovelles. Les cabres pasturen i s'estabulen. La producció de carn de cabrit i la de llet de cabra, per al consum fresc i per fer-ne formatge i altres derivats són els aprofitaments més comuns. El cavall és un animal de càrrega, de transport, usos recreatius, i per la seva carn (especialment apreciada és la de poltre), el cavall és molt útil a granges d'una gran extensió com aquelles típiques de l'Amèrica, tant del nord com del sud. El cérvol es cria a Baviera i altres llocs, per a aprofitar la seva carn i per a fer una gran varietat d'embotits. L'ase és igualment un animal de càrrega o de transport, com el mul, però pot carregar menys i en canvi pot travessar passos costeruts que un cavall no pot. La gallina és criada a les granges per la seva carn i els seus ous. El pollastre i el titot es crien per la seua carn. L'ànec i l'oca són habituals a algunes granges i en certs països també té un ús alimentari, com per exemple a la Gascunya, on ambdós són essencials en la producció de fetge gras. El gos es cria a la Xina i altres països del sud-est asiàtic per a menjar-ne la carn. Els ibers també ho havien fet als Països Catalans. L'abella es cria en ruscs fixos o mòbils, amb transhumància o sense, per obtenir la seva mel i altres productes. Entre els animals de companyia, que no serveixen cap funció alimentària, hi ha els gossos, els gats, els cignes, etc. El conill, és un animal que no pot faltar mai a les granges occidentals. El classifiquem dintre de la classe dels mamífers. Hi ha moltes varietats de conills, i fins i tot hi ha varietats que s'utilitzen com a mascotes, aquests solen ser de mida petita. És un animal herbívor i rosegador. Morfològicament els conills són de mida petita i no superen els 50 cm de mida i el seu pes ronda els 5 kg quan són adults. Els conills es caracteritzen per tenir orelles de mida gran i en alguns casos caigudes, la forma del seu cos és arrodonida i el seu pelatge és suau i de tonalitat variada (blanc, gris, marró...). El fet que els conills tinguin les potes curtes, els permet fer moviments amb molta rapidesa i agilitat. Són molt prolífics, és a dir, que creien moltes vegades a l'any. La seva carn és considerada dintre de les carns blanques que té pocs continguts amb greixos i és ideal per les dietes baixes en colesterol. L'ase o ruc és un animal mamífer en perill d'extinció. Avui dia ja no sol trobar-se a les granges, però antigament era un dels animals imprescindibles. Era també un animal característic de les granges catalanes. Aquest animal feia la funció d'ajudar el granger en molt dels treballs de càrrega alliberant-lo així de l'esforç de carregar amb molt de pes. També s'utilitzava per transportar grans quantitats de menjar per al bèstia o per transportar material necessari per a la granja. El gall dindi és un ocell galliforme provinent d'Àsia i domesticat a Europa. Pertany a la família de faisans, de nom científic pavus cristatus, amb plomatge de diferents colors blau, verd, groc i negres amb reflexos metàl·lics en el mascle. Té uns 7 dm des de la punta del bec fins on comença la cua. Aquesta arriba 1,50 m de llarga en el mascle. El cap i el coll són de color blau amb canviants verds i violats, matisats d'or. Porta al cap un plomall de plomes verdes amb canviants d'or. En l'època d'aparellament, el mascle estén un cercle amb la seva llarga cua de plomes verdes, amb canviants de blau i or i una taca ovalada en l'extrem de diversos colors. La femella, més petita, és de color gris amb canviants verds al coll. No té una cua tan preciosa com la del mascle. N'hi ha galls d'indis completament de color blanc. Les gallines pertanyen a les aus no voladores. Es divideixen en diferents grups, segons les coses que tenen en comú i el lloc geogràfic on es troben. Les classes més difoses són les americanes i les mediterrànies. Totes aquestes races se subdivideixen en varietats. Les gallines tenen el cos recobert de plomes que les protegeixen de la calor i del fred. Són animals ovípars, i s'alimenten de vegetals. Viuen aproximadament 12 anys. La incubació dels ous de la gallina dura uns 21 dies i poden pondre entre 100 i 300 ous a l'any depenent de la raça. Animals exòtics Hi ha explotacions ramaderes basades en la cria d’animals considerats exòtics des del punt de vista occidental. D’altra banda, alguns animals domèstics, inexistents a Europa o Amèrica del Nord, són habituals en altres contrades. Una petita relació d’aquestes espècies pot consultar-se a continuació. Ren. El ren fou un dels primers animals en ser domesticats, segons algunes fonts. Altres opinen que la veritable domesticació és més recent. Per a alguns pobles (per exemple els samis) la seva cria és essencial. Conill porquí. El cuy chactao és un plat típic de la gastronomia peruana. Llama, vicunya, alpaca, guanac. Aquests camèlids es crien de forma tradicional a Amèrica del Sud i en granges especialitzades arreu del món. Estruç. Les granges d'estruços són relativament freqüents. Els productes comercialitzats són la carn, els ous, la pell i les plomes. Camell. Dromedari Els dromedaris s'aprofiten com a animals de càrrega i per la seva llet, carn, pell i llana. Els excrements secs són emprats com a combustible i l'orina com a líquid de neteja. Hi ha estudis sobre possibles propietats medicinals de l'orina dels dromedaris. Cangur. Segons diversos estudis, malgrat un interès comercial evident, la cria de cangurs en captivitat no és econòmicament viable. Iac. Búfal aquàtic Zebú. Piscicultura Esmentades per algun agrònom romà (per exemple Luci Juni Moderat Columel·la), les granges de peixos i crustacis representen una activitat de gran importància econòmica en l'actualitat. Algunes de les varietats més populars es poden consultar a continuació. Tonyina Salmó Turbot Tilapia Carpa Referències Animals domèstics Ramaderia


text: Bellvei és un municipi de la comarca del Baix Penedès. Escrit antigament com Bellvehi o Bellvey, està documentat al com Castellum bellivicini, compost de bell i veure, és a dir «bella vista» per la seva situació de talaia. Geografia Llista de topònims de Bellvei (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Història Apareix citat per primera vegada en 1037 en un conflicte que va enfrontar al senyor del castell de Castellet amb el monestir de Sant Cugat. Apareix citada la torre de Tedbert que dicunt Bellvizi. La torre no va ser mai un castell sinó més una fortalesa dependent del castell de Castellet. El 1326 Guillem de Bellvei va adquirir per un període de nou anys el castell de Lavit. Tanmateix, els seus hereus es van negar a realitzar la devolució una vegada finalitzat el termini, el que va obligar el mateix rei, Pere III, intervingués en l'assumpte, obligant a fer efectiu el retorn. Durant molt temps, Bellvei va dependre de Castellet, dependència que està documentada fins al . El municipi es va formar a partir del final de les senyories el 1835. Cultura L'església parroquial està dedicada a Santa Maria. Es tracta d'un edifici del , aixecat al mateix lloc en el qual es trobava la primitiva església romànica. És de nau única, amb volta de canó i capelles laterals. La seva construcció va ser un encàrrec de la baronessa d'Aguilar, antiga senyora de Castellet. Es va convertir en parròquia independent el 1809. L'antiga torre va ser reconstruïda per complet el 1932. És de planta circular i ha quedat integrada dins de l'edifici conegut com a Cal Roig. Als afores del poble es troba el Mas de la Muga. Es tracta d'un edifici, propietat de la família Parellada-Vilella, que apareix ja documentat el . De l'antiga construcció només queda dempeus una part de la torre quadrada i un parell de torres cilíndriques. Celebra la seva festa major durant el mes d'agost, sent el dia 15 el principal. El dia de Corpus, els carrers es decoren amb catifes de flors. Economia Una part important de l'economia es basa en l'agricultura de secà, sent la vinya, els garrofers i els cereals els principals cultius. Un 4% de les terres és de regadiu. Per fomentar la instal·lació d'indústries en el terme municipal, s'ha construït un parc industrial conegut com Els Masets, que està sent ampliat, i es preveu que tingui una important repercussió en l'economia local. A més, en aquest polígon industrial es troba la deixalleria comarcal. Demografia Creixement demogràfic de Bellvei segons l'Idescat Política Eleccions municipals del 2011 Eleccions municipals del 2015 Eleccions municipals del 2019 Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012 Eleccions al Parlament de Catalunya del 2015 Eleccions al Parlament de Catalunya del 2017 Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Eleccions Locals 2015, resultats i composició del Ple Municipal amb regidors i regidores


text: La biologia molecular és la part de la biologia que estudia els éssers vius i els fenòmens vitals conformement a les propietats de la seva estructura i funcionament molecular. Aquest camp s'encavalca amb altres àrees de la biologia i la química, en particular amb la genètica, la biologia de sistemes i la bioquímica. La biologia molecular busca comprendre les interaccions entre els diversos sistemes cel·lulars, incloent-hi les relacions entre ADN, ARN i la síntesi de proteïnes, així com aprendre com estan regulades aquestes interaccions. Relació amb altres ciències biològiques a escala molecular Els biòlegs moleculars utilitzen tècniques específiques que van néixer amb la biologia molecular (vegeu la secció «Tècniques» més endavant en aquest article), però d'una manera cada cop més important combinen aquestes amb altres tècniques i idees provinents dels camps de la genètica, la bioquímica, la biologia estructural i la biofísica. De manera que avui dia ja no hi ha una línia de demarcació clara entre aquestes disciplines. La següent figura mostra un esquema que podria il·lustrar llurs relacions: La bioquímica és l'estudi de les substàncies químiques i dels processos vitals que s'esdevenen en els organismes vius. La genètica és l'estudi dels efectes de les diferències genètiques sobre els organismes. Sovint, aquests efectes es poden inferir de l'absència d'un component «normal» (per exemple, un gen). D'aquesta manera, també es pot definir la genètica com l'estudi dels organismes «mutants» que manquen d'un o més components funcionals respecte de l'així anomenat fenotip «normal» o «salvatge». Cal tenir en compte que interaccions genètiques tals com l'epístasi poden, de vegades, complicar l'anàlisi de resultats genètics, com els obtinguts mitjançant la tècnica de la genoanul·lació (knock-out). La biologia estructural s'ocupa de l'estudi de la forma, és a dir, de l'estructura i configuració, en les tres dimensions de l'espai, de les molècules biològiques. Aquest problema és adreçat mitjançant diverses tècniques: microscòpia electrònica, cristal·lografia de raigs X i ressonància magnètica nuclear, entre d'altres. La biologia molecular és l'estudi de les bases moleculars dels processos de replicació, transcripció i traducció del material genètic. El dogma central de la biologia molecular (DCBM) sosté que el material genètic en forma d'ADN és transcrit a ARN i aquest traduït a proteïna. Malgrat ser una aproximació molt simplificada del procés vital essencial de la transmissió entre generacions de la informació genètica, aquest dogma encara constitueix una bona imatge per a començar a entendre aquest camp de la biologia i la mentalitat de la gran majoria dels seus investigadors. Tanmateix, aquesta imatge està sotmesa, tot i que molt lentament, a un procés de revisió, fonamentalment a la llum de les noves funcions atribuïdes a l'ARN, com també a l'existència de proteïnes de tipus prió. Bona part del treball fet pels biòlegs moleculars és quantitatiu, i des de dates recents, una part important d'aquest treball s'ha fet a la interfície entre la biologia molecular i la ciència computacional, en el que s'anomena bioinformàtica o biologia computacional. Al mateix temps, des de la dècada de 1990, l'estudi de l'estructura i la funció dels gens, conegut com a genètica molecular, ha estat una de les subàrees més prominents de la biologia molecular. Cada cop més camps de la biologia s'interessen per molècules, ja sigui directament per l'estudi de llurs interaccions segons són observades en aquests camps, tals com el de la biologia cel·lular o la biologia del desenvolupament, ja sigui de manera indirecta, quan les tècniques de la biologia molecular s'utilitzen per inferir atributs històrics de poblacions o espècies, com en alguns camps de la biologia evolutiva tals com la genètica de poblacions o la filogenètica. Les tècniques de la biologia molecular, en particular els sistemes de clonatge i de sobreexpressió de proteïnes, han suposat un accelerador fenomenal per a la biologia estructural, àrea de la biologia que estudia l'estructura tridimensional de les biomolècules. En relació amb la biologia estructural, cal esmentar la llarga tradició d'estudiar les biomolècules "des de la base" per part de la biofísica. Tècniques de la biologia molecular Des de finals de la dècada del 1950 i principis de la dècada del 1960, els biòlegs moleculars han après a caracteritzar, aïllar i manipular els components moleculars de cèl·lules i organismes. Aquests components inclouen: L'ADN, dipositari de la informació genètica segons el dogma central L'ARNs, també àcids nucleics les funcions dels quals van des de servir de còpia temporal de l'ADN fins a funcions enzimàtiques i estructurals pròpies, com en el cas del sistema de traducció Les proteïnes, que constitueixen el principal tipus de molècula estructural i enzimàtica de les cèl·lules ADN recombinant La tècnica de l'ADN recombinant és sens dubte la que històricament ha estat més important en el desenvolupament del camp de la biologia molecular. Una molècula d'ADN es diu recombinant quan la seqüència que la compon prové de diverses fonts, siguin del mateix o de diversos organismes. La recombinació de l'ADN dins un organisme és un procés natural, essencial per a l'evolució de tots els éssers vius. Junt amb la mutació és un dels principals motors de creació de la diversitat necessària per afrontar els canvis mediambientals i, en conseqüència, una peça clau de la selecció natural. Les tècniques de l'ADN recombinant permeten combinacions artificials de molècules d'ADN provinents, en general, de diferents organismes. Així, es pot combinar un ADN amb un promotor que permet expressar un gen en un bacteri, amb un ADN que contingui un gen d'un organisme eucariota, per exemple un gen humà. El resultat serà una molècula d'ADN recombinant capaç d'expressar dins un bacteri la proteïna codificada en aquest gen eucariota. Els bacteris que continguin aquest ADN recombinant són doncs organismes genèticament modificats, car llur material genètic ha estat modificat artificialment. Aquestes tècniques han permès l'estudi de la funció de gran quantitat de proteïnes, tant en sistemes in vivo controlats, com in vitro, després de llur aïllament i purificació. Clonatge per a l'expressió de proteïnes Una de les tècniques bàsiques de la biologia molecular en l'estudi de les funcions de les proteïnes és la clonació per a llur producció o expressió. En aquesta tècnica l'ADN que codifica la proteïna d'interès és clonat, mitjançant per exemple l'ús de la PCR o d'enzims de restricció, en un vector, generalment un plasmidi, que en aquest cas s'anomena vector d'expressió. Aquest plasmidi pot tenir elements especials de control al promotor que dirigeix la producció de la proteïna. També pot incloure marcadors de resistència a antibiòtics que permetin mantenir el plasmidi a les cèl·lules que produiran la proteïna. Aquest plasmidi pot ser inserit en cèl·lules d'origen bacterià o eucariota. La seva introducció en cèl·lules bacterianes s'anomena transformació i es pot aconseguir per diferents mètodes que poden ser químics (usant cations bivalents com el calci o rubidi) o d'una altra natura, com en el cas de l'electroporació o la conjugació. La introducció del plasmidi en una cèl·lula eucariota s'anomena transfecció. Com en el cas anterior, hi ha diverses tècniques de transfecció, incloent-hi la transfecció mitjançant fosfat de calci, la transfecció per liposomes i mitjançant agents comercials, com per exemple FugeneTM. L'ADN també es pot introduir en les cèl·lules a través de virus o bacteris patògens (com Agrobacterium tumefaciens) com a vehicles. En aquests casos la tècnica rep el nom de transducció viral or bacteriana i les cèl·lules obtingudes es diuen transduïdes. En qualsevol cas, l'ADN que codifica la proteïna d'interès és ara a l'interior d'una població de cèl·lules, de manera que la proteïna pot ser sintetitzada per aquestes, és a dir, expressada. Hi ha una gran varietat de sistemes per a obtenir una expressió en grans quantitats. Aquests inclouen entre d'altres, promotors induïbles i factors específics de senyalització cel·lular. Un cop posat a punt el sistema, és de vegades possible extreure grans quantitats d'aquesta proteïna a partir de les cèl·lules modificades. Es pot provar l'activitat enzimàtica d'aquesta proteïna, si en té, o es pot fer cristal·litzar de manera que la seva estructura pugui ser analitzada per mitjà de la cristal·lografia de raigs X. També es poden trobar els efectes sobre ella d'inhibidors i drogues que puguin derivar en substàncies terapèutiques. Reacció en cadena de la polimerasa (PCR) La reacció en cadena de la polimerasa, coneguda com a PCR de l'anglès "Polymerase Chain Reaction" és una tècnica extremadament versàtil per a copiar ADN. Resumidament, la PCR permet que unes poques molècules contenint una seqüència d'ADN determinada puguin ser copiades milions de cops. En aquest procés de còpia es poden incloure determinades alteracions que permeten usar la PCR per a introduir llocs de restricció o modificar l'aminoàcid codificat en un determinat punt de la seqüència. Entre altres innumerables usos, la PCR es pot fer servir per determinar si un fragment particular d'ADN és present en una genoteca d'ADNc. Electroforesi en gel L'electroforesi en gel és una de les eines fonamentals de la biologia molecular. El seu principi bàsic és que les molècules d'ADN, ARN i les proteïnes poden ser separades, en funció de les seves masses moleculars i càrrega elèctrica, en un camp elèctric. L'electroforesi en gel d'agarosa s'utilitza sovint per separar ADN i ARN, tot i que res no impedeix emprar-la per separar proteïnes, en especial les d'alta massa molecular, així com complexos entre proteïnes i ADN. Per la seva banda, l'electroforesi en gel d'acrilamida s'empra habitualment, sobretot en el seu vessant desnaturalitzant mitjançant l'ús del detergent aniònic SDS (acrònim en anglès del dodecilsulfat de sodi), per separar proteïnes. Hi ha diverses tècniques segons que els gels siguin natius, és a dir els que conserven el plegament natural de la molècula, o desnaturalitzants, que són aquells que destrueixen aquest plegament. Entre els primers la separació sol fer-se en funció de la relació massa/càrrega, mentre que als segons aquella relació és normalitzada i la separació es produeix en funció de la massa: en el cas dels gels de SDS-acrilamida, la quantitat de SDS, detergent amb forta càrrega negativa, que s'uneix a les proteïnes és aproximadament proporcional a llur massa, de manera que totes les proteïnes acaben, idealment, amb la mateixa relació massa/càrrega. Un altre cas particular d'electroforesi nativa de proteïnes és el de l'isoelectroenfocament, en la que les proteïnes són separades d'acord amb el seu punt isoelèctric. Transferència Southern La transferència Southern (en anglès Southern blot) és una tècnica emprada per treure informació sobre la massa molecular i l'abundància relativa d'un ADN que contingui una determinada seqüència d'interès. Aquest assaig va ser desenvolupat inicialment per Edwin Southern, de qui va prendre nom. Consisteix en una combinació d'electroforesi en gel d'ADN (sovint prèviament fragmentat mitjançant digestió amb enzims de restricció), seguida d'una electrotransferència de l'ADN així separat a una membrana. Aquesta membrana s'incuba amb una sonda marcada, sigui radioactivament o d'una altra manera. Durant la incubació la sonda hibrida, és a dir: s'uneix amb la seva seqüència complementària. Una sèrie de rentats eliminen la sonda no hibridada, i seguidament es pot procedir a la detecció del senyal degut a la marca de la sonda. En el cas d'una marca radioactiva, la membrana es posa en contacte amb una autoradiografia, que un cop revelada mostra una imatge en la qual es pot localitzar on s'ha produït la hibridació de la sonda. La intensitat del senyal és, en principi, proporcional a l'abundància relativa de la seqüència reconeguda per la sonda. Transferència Northern La Transferència northern (Northern blot en anglès) s'utilitza per a estudiar els patrons d'expressió d'un tipus concret de molècules d'ARN en comparació amb un conjunt de diferents mostres d'ARN. Consisteix essencialment en una combinació d'electroforesi desnaturalitzant d'ARN, seguida d'una electro-transferència a una membrana. El principi és, doncs, el mateix que el de la transferència Southern i és per aquesta analogia que rep el seu nom aquesta tècnica per analogia amb el dogma central de la biologia molecular. En aquest cas, la intensitat del senyal observat es correlaciona amb l'abundància de l'ARN reconegut per la sonda. Aquest procediment s'utilitza sovint per estudiar l'expressió d'un determinat gen en un teixit o tipus cel·lular i en un moment concret del cicle vital. És, doncs, una de les eines bàsiques per a determinar en què moments s'expressen determinats gens en els teixits vius. Transferència western i immunoquímica Es poden crear anticossos contra la major part de les proteïnes pel procediment d'injectar-ne petites quantitats en animals com ratolí, conill o pollastre. Aquests anticossos es poden llavors utilitzar com sondes en una gran varietat de tècniques analítiques i preparatives. En la transferència Western, les proteïnes se separen, en primer lloc, per la seva mida en un gel de SDS-acrilamida. Seguidament, s'electrotransfereixen a una membrana on resten immobilitzades. Aquesta membrana pot ser incubada amb diferents anticossos, que s'uniran específicament a les proteïnes contra les quals van ser obtinguts. La visualització d'aquesta unió es pot obtenir de diverses maneres, comunament per mitjà de marques quimioluminescents o radioactives. Història La biologia molecular va començar a establir-se com a camp de la biologia en els anys trenta, en resposta al repte que suposava copsar l'estructura i la funció dels gens. El terme biologia molecular va ser emprat per primer cop per Warren Weaver el 1938. En aquella època, Weaver era director de la secció de ciències naturals de la Rockefeller Foundation. Tanmateix, no va ser fins als anys 1950-1970 que la biologia molecular no es va començar a dibuixar com la disciplina que coneixem avui dia. Entre les fites que van contribuir a aquest procés cal destacar: El model de la doble hèlix d'ADN, de Watson i Crick el 1953. El model de control genètic dit de l'operó, de Jacob i Monod el 1961. El desenvolupament, a la dècada del 1970, de les tècniques dites de l'ADN recombinant. Biòlegs moleculars notables Christiane Nüsslein-Volhard Frederick Sanger Francis Crick Francois Jacob James D. Watson Max Perutz Rosalind Franklin Susumu Tonegawa Vegeu també Proteòmica Estructura de l'ADN Cromosoma Genoma Transducció de senyal Regulació de l'expressió gènica Nanodomini Notes Olby, Robert (1970), "Francis Crick, DNA, and the Central Dogma", in Gerald Holton (ed.), The Twentieth Century Sciences. New York: W. W. Norton, 227-280. Watson, J. D. and F. H. C. Crick (1953a), "A Structure for Deoxyribose Nucleic Acid", Nature 171: 737-738. Watson, J. D. and F. H. C. Crick (1953b), "Genetical Implications of the Structure of Deoxyribonucleic Acid", Nature 171: 964-967. Jacob, Francois and Jacques Monod (1961), "Genetic Regulatory Mechanisms in the Synthesis of Proteins", Journal of Molecular Biology 3: 318-356. Bibliografia Keith Roberts, Martin Raff, Bruce Alberts, Peter Walter, Julian Lewis and Alexander Johnson, Molecular Biology of the Cell 4th Edition, Routledge, March, 2002, hardcover, 1616 pages, 7.6 pounds, 3rd Edition, Garland, 1994, 2nd Edition, Garland, 1989, Cohen, S.N., Chang, A.C.Y., Boyer, H. & Heling, R.B. Construction of biologically functional bacterial plasmids in vitro. Proc. Natl. Acad. Sci. USA 70, 3240 – 3244 (1973). Rodgers, M. The Pandora's box congress. Rolling Stone 189, 37 – 77 (1975). Enllaços externs BioDirectory: Search Engine for Biological Web Resources Nature Reviews Molecular Cell Biology Nature Structural & Molecular Biology Stanford Encyclopedia of Philosophy entry The Virtual Library of Biochemistry and Cell Biology Western Blot Protocol Resources


text: En cosmologia, el Big Crunch o gran col·lapse és una de les hipòtesis sobre el futur de l'Univers. Es basa en el fet que, si l'expansió de l'Univers continués per inèrcia, disminuint a poc a poc fins que la gravetat arribés a frenar-la per complet, arribaria un moment que l'Univers començaria a retreure's sobre si mateix fins a col·lapsar-se de nou. El terme Big crunch es refereix a aquest col·lapse final, per oposició, a Big Bang, que es refereix a la gran explosió inicial que va donar lloc a l'expansió de l'Univers. Avui en dia, però, s'ha demostrat que l'expansió de l'Univers se segueix accelerant de manera que sembla que la gravetat d'aquest no tindria potència per arribar al punt de densitat crítica. Per això, el Big Crunch és una hipòtesi que s'està desestimant pels científics. A més, a causa de la segona llei de la termodinàmica, en un model Big Crunch els cicles s'anirien fent cada vegada més curts fins que arribaria un moment en el qual ja no hi hauria més cicles. Referències Cosmologia