text: Bilbo Saquet és el protagonista de la novel·la de 1937 de J. R. R. Tolkien El Hòbbit, un personatge secundari a El Senyor dels Anells, i el narrador de ficció (juntament amb Frodo Saquet) de molts dels escrits de Tolkien sobre la Terra Mitjana. El hòbbit és elegit pel màgic Gàndalf per ajudar en Thorin i el seu grup de nans a recuperar Erèbor, la seva llar ancestral i el seu tresor, que ha estat capturat pel drac Smaug. A l'inici dEl Hòbbit, en Bilbo es mostra tímid i amant de la comoditat, però a través de les seves aventures creix fins a convertir-se en un membre útil i enginyós de la recerca. La forma de vida d'en Bilbo a la Comarca, definida per característiques com la disponibilitat de tabac i un servei postal, recorda la de la classe mitjana anglesa durant l'època victoriana i eduardiana. Això no és compatible amb el món molt més antic dels nans i els elfs. Sembla que Tolkien va basar Bilbo en els viatges del dissenyador William Morris a Islàndia. A Morris li agradava la comoditat de la seva llar, però va créixer a través dels seus viatges aventurers. La recerca de Bilbo s'ha interpretat com un pelegrinatge de gràcia, en el qual creix en saviesa i virtut, i com un viatge psicològic cap a la totalitat. Bilbo ha aparegut en nombroses adaptacions radiofòniques i cinematogràfiques d'''El Hòbbit i El Senyor dels Anells, i en els diversos videojocs que se n'han fet. Aparicions El Hobbit El protagonista dEl Hòbbit, Bilbo Saquet, és un hòbbit de mitjana edat. És contractat com a «saquejador», malgrat les seves objeccions inicials, per recomanació del màgic Gàndalf i de tretze nans liderats pel seu rei a l'exili, Thorin Escut-de-roure. La companyia de nans vol recuperar la Muntanya Solitària (o Erèbor) i els seus tresors al drac Smaug. L'aventura porta en Bilbo i els seus companys a través del desert, al refugi dels elfs, Rivendell, a través de les Muntanyes Boiroses on, escapant dels orcs, es troba en Gòl·lum i adquireix un anell màgic. El seu viatge continua a través d'una fugida afortunada de huargs, orcs i foc, fins a casa d'en Beorn el canviformes, a través del Bosc Llobregós, fins a Ciutat del Llac (o Èsgaroth) al mig de Llac Llarg, i, finalment, a la mateixa Muntanya. Com a saquejador, en Bilbo és enviat per un passatge secret al cau del drac. Roba una copa d'or i la torna als nans. Smaug es desperta i a l'instant nota el robatori i un corrent d'aire fred del passatge obert. Volant, gairebé atrapa els nans fora de la porta i es menja els seus ponis. En Bilbo i els nans s'amaguen dins del passadís. Més tard, en Bilbo torna a baixar al cau d'Smaug per robar-li alguna peça més del tresor, però el drac ara només està mig adormit. Gràcies a l'anell màgic, en Bilbo és invisible, però en Smaug de seguida sent la seva olor. El hòbbit té una conversa enigmàtica amb Smaug, i s'adona que l'armadura del drac té un punt feble. El saquejador s'escapa de les flames del drac mentre corre pel passadís i explica als nans que ha vist que a Smaug li falta una escata al ventre. Un vell corb escolta el que diu i vola per dir-ho a en Bard a Ciutat del Llac. Smaug s'adona que la Ciutat del Llac ha d'haver ajudat en Bilbo, i mogut per la ràbia vola cap a la ciutat per destruir-la. Els Nans i en Bilbo senten que Smaug ha estat assassinat durant l'atac. Els Nans reclamen la Muntanya Solitària i horroritzen en Bilbo en negar-se a compartir el tresor del drac amb els homes del Llac o els elfs del Bosc Llobregós. En Bilbo troba l'Arkenstone de Thrain, l'herència més preuada de la família de Thorin, però l'amaga. Thorin crida al seu parent Dáin perquè porti un exèrcit de nans. Thorin i els seus nans fortifiquen l'entrada al saló de la muntanya, i són assetjats pels elfs del bosc i els homes del llac. Bilbo intenta rescatar l'Arkenstone per evitar la baralla, però Thorin veu la seva acció com una traïció i desterra en Bilbo. Finalment, arriba en Dain acompanyat d'un exèrcit de Nans i s'enfronta als exèrcits d'Elfs i Homes. En el moment que comença la batalla, hi arriba una multitud d'orcs i huargs per ocupar la muntanya, ara que Smaug és mort. Els exèrcits d'Elfs, Homes i Nans, amb l'ajuda d'Àguiles i en Beorn, derroten els orcs i els huargs. En Thorin és ferit de mort en la batalla, però té temps de fer les paus amb el hòbbit abans de morir. En Bilbo accepta només part del tresor que li corresponia, tot i que encara representa una gran riquesa per a un hòbbit de la Comarca. En Bilbo torna a casa seva a la Comarca i descobreix que diversos dels seus parents, creient que està mort, estan intentant reclamar casa seva i les seves possessions. El senyor dels Anells El Senyor dels Anells comença amb el 111è aniversari d'en Bilbo, seixanta anys després de l'inici dEl Hòbbit. El personatge principal de la novel·la és en Frodo Saquet, el cosí de Bilbo, que celebra el seu 33è aniversari i arriba legalment a la majoria d'edat pels hòbbits. En Bilbo ha conservat l'anell màgic, sense conèixer-ne el veritable poder. Durant tot aquest temps li ha allargat la vida. A la festa, en Bilbo intenta marxar amb l'anell, però en Gàndalf el convenç de deixar-lo a en Frodo. En Bilbo viatja a Rivendell i visita els nans de la Muntanya Solitària abans de tornar a retirar-se a Rivendell i escriure llibres. Gàndalf descobreix que l'anell màgic d'en Bilbo és l'Anell Únic forjat pel Senyor Fosc Sàuron, i posa en marxa la recerca per destruir-lo. En Frodo i els seus amics van començar a la missió trobant en Bilbo, ara òbviament vell, però alegre, a Rivendell. Quan han destruït l'Anell, tornen a la Comarca, passant per Rivendell, on en Bilbo sembla «molt vell, però assossegat i endormiscat».The Return of the King, book 6, ch. 8 "The Scouring of the Shire" Dos anys més tard, en Bilbo acompanya en Gàndalf, N'Élrond, Na Galàdriel i en Frodo a les Rades Grises, per embarcar-se en un vaixell amb destinació a Tol Eressëa a través del mar Narrador La presumpció narrativa de Tolkien és que tots els escrits de la Terra Mitjana són traduccions del volum fictici del Llibre Vermell de la Franja de Ponent, en Bilbo és l'autor dEl Hòbbit, traductor de diverses «obres dels elfs», i l'autor dels següents poemes i cançons: «Cançó de fer camí» «No és or tot el que lluu», basat en El marxant de Venècia de Shakespeare. «L'home de la lluna», adaptat de la cançó infantil anglesa «Hey Diddle Diddle», com si en fos suposadament la seva forma ancestral «El camí va sempre envant» «L'última cançó d'en Bilbo», que descriu la contemplació de Bilbo sobre el seu proper viatge a les Terres Immortals. Interpretacions Nom El crític Tom Shippey assenyala que «Baggins» (traduït com a «Saquet» en català) s'assembla als mots bæggin, bægginz en el parlar d'Huddersfield, Yorkshire, on significa un àpat substancial entre els àpats principals, sobretot a l'hora del te, a la tarda; i el senyor Saquet té definitivament, escriu Shippey, «debilitat [...] pel seu te». L'elecció del cognom pot estar relacionat amb el nom de la casa d'en Bilbo, Bag End («Atzusac» en català, un joc de paraules entre els termes atzucac i sac). També el nom real de la casa de la tia de Tolkien, de la qual Shippey assenyala que es trobava al final d'un carrer sense sortida. Això s'anomena «cul-de-sac» a Anglaterra, un terme que Shippey descriu com una «expressió ximple», una peça d'«esnobisme d'orientació francesa», i observa que els aspirants socials de Sackville-Bagginses («Vilabossots i de Saquet» en català) han intentat «afrancesar» el seu nom familiar, Sac[k]-ville = «Bag Town», com a marca del seu estatus burgès. El periodista Matthew Dennison, que escriu pel St. Martin's Press, anomena Lobèlia Vilabossots i de Saquet «l'inconfusible vincle de Tolkien amb Vita Sackville-West», una novel·lista aristocràtica i columnista de jardineria tan apassionadament vinculada a la casa de la seva família, Knole House, que no va poder heretar, com li passa Lobèlia amb l'Atzusac. Per contra el burgès és un lladre que irromp a les cases burgeses, i a El Hòbbit se li demana a Bilbo que es converteixi en saquejador (del cau del drac de Smaug). Per Shippey, això mostra que els Saquet i els Vilabossots i de Saquet són «oposats connectats». Observa que el nom de Vilabossots i de Saquet, per a la branca esnob de la família Saquet, és «una anomalia a la Terra Mitjana i un error de to». Període El període d'en Bilbo es pot definir, assenyala Shippey, per la presència del tabac, portat a Europa el 1559 o servei postal, introduït a Anglaterra el 1840. Igual que el mateix Tolkien, Bilbo era «anglès, de classe mitjana; i més o menys victorià o eduardiano», cosa que, com observa Shippey, no pertany al món molt més antic dels elfs, els nans i els mags. Personatge Marjorie Burns, una medievalista, escriu que el personatge i les aventures de Bilbo coincideixen amb molts dels detalls del relat de l'escriptor i dissenyador de fantasia William Morris dels seus viatges a Islàndia a principis de la dècada de 1870. Igual que en Bilbo, el viatge d'en Morris cap a la natura comença agradablement en ponis. Es troba amb un home escandalós anomenat Biorn the boaster («el fanfarró») que viu en una casa al costat d'Eyja-fell, i que li diu a Morris, donant-li cops al ventre: «[...]saps que estàs molt gras», de la mateixa manera que en Beorn pica en Bilbo «de manera [encara] més irrespectuosa» i el compara amb un conill grassonet. Burns assenyala que Morris era «relativament baix, una mica rodó i l'anomenava afectuosament "Topsy", pels seus cabells arrissats», totes característiques semblants a un hòbbit. A més, escriu: «Morris a Islàndia sovint tria accentuar l'element còmic i exagerar la seva pròpia ineptitud», així mateix, el seu company, el pintor Edward Burne-Jones, es va burlar suaument del seu amic representant-lo com molt rodanxó en els seus dibuixos del viatge a Islàndia. Burns suggereix que aquestes imatges «són models excel·lents» per al Bilbo que corre esbufegant cap a la Taverna del Drac Verd o «corre darrere d'en Gàndalf i els nans» en la seva missió. Una altra semblança clara és l'èmfasi en les comoditats de la llar: Morris tenia una pipa per fumar, un bany i «àpats regulars i ben cuinats». En Morris semblava tan fora de lloc a Islàndia com en Bilbo ho feia fora de la Comarca, «a la vora del salvatge». Tots dos tenen por de les coves fosques i tots dos creixen a través de les seves aventures. Missió L'escriptor cristià Joseph Pearce descriu El Hòbbit com «un pelegrinatge de gràcia, en el qual el seu protagonista, Bilbo Saquet, es fa gran [...] en saviesa i virtut». Dorothy Matthews veu la història més aviat com un viatge psicològic, l'antiheroic Bilbo està disposat a afrontar reptes mentre continua estimant amb fermesa la llar i descobrint-se a si mateix. Al llarg del camí, Matthews hi veu arquetips, talismans i símbols d'acord amb la psicologia analítica de Jung: el vell savi Gàndalf; la mare devoradora de l'aranya gegant, sense oblidar els «dits llargs» de Gòl·lum; el cercle jungià del jo, l'anell; la fugida de les fosques cambres subterrànies empresonades dels elfs del bosc i el simbòlic renaixement de Bilbo a la llum del sol i les aigües del Riu del Bosc; i el drac que guarda el tresor disputat, ell mateix «un arquetip del jo, de la totalitat psíquica». La investigació posterior ha ampliat l'anàlisi de Matthews utilitzant marcs psicològics alternatius com la teoria del desenvolupament d'Erik Erikson. Genealogia L'estudiós de Tolkien Jason Fisher assenyala que Tolkien va afirmar que els hòbbits eren extremadament «clanistes» i tenien una forta «predilecció per a la genealogia». En conseqüència, la decisió de Tolkien d'incloure els Saquet i altres arbres genealògics dels hòbbits a El Senyor dels Anells dona al llibre, des de l'opinió de Fisher, una forta «perspectiva hòbbit». L'arbre també, assenyala, serveix per mostrar les connexions i les característiques familiars d'en Bilbo i Frodo, inclòs el fet que en Bilbo era «un Saquet i un Tuc». Fisher observa que Bilbo és, com Àragorn: una «destil·lació del millor de dues famílies»; assenyala que a El quest d’Érebor, Gàndalf diu «De manera que, naturalment, en pensar en els hòbbits que coneixia, em vaig dir: "Vull una mica dels Tuc [...] i vull els fonaments d'una espècie més sòlida, un Saquet, potser". Això assenyalava sens dubte en Bilbo.» El crític de Tolkien Tom Shippey assenyala que Tolkien estava molt interessat en aquests noms, descrivint extensament els noms de la Comarca a El Senyor dels Anells «Apèndix F». Una categoria eren els noms que no significaven res per als hòbbits «en el seu llenguatge quotidià», com Bilbo i Bungo; alguns d'aquests, com Otho i Drogo a l'arbre genealògic, eren «per accident, els mateixos que els noms anglesos moderns». Adaptacions A la sèrie de 1955–1956 de la BBC Radio El Senyor dels Anells, Felix Felton va interpretar a Bilbo, mentre que a la sèrie de la BBC Radio de 1968 d'''El Hòbbit, en Bilbo va ser interpretat per Paul Daneman. La paròdia de 1969 Bored of the Rings de Harvard Lampoon (és a dir, els seus cofundadors Douglas Kenney i Henry Beard) modifica el nom del hòbbit per «Dildo Bugger». Nicol Williamson va retratar Bilbo amb un lleuger accent de West Country a l'actuació de 1974 publicada per Argo Records. A la versió animada de 1977 de Rankin/Bass dEl Hòbbit, Bilbo va rebre la veu d'Orson Bean. Bean també va donar veu tant al vell Bilbo com a Frodo a l'adaptació de la mateixa companyia el 1980 de El retorn del Rei. A la versió animada de Ralph Bakshi de 1978 dEl Senyor dels Anells, Norman Bird va donar la veu a en Bilbo. Billy Barty va ser el model de Bilbo en els enregistraments d'acció en directe que Bakshi va utilitzar per a la rotoscòpia. La història número 3000 que es va emetre al llarg programa infantil Jackanory de la BBC va ser The Hobbit, el 1979. Quatre narradors van explicar la història, amb el paper de Bilbo interpretat per Bernard Cribbins. A la sèrie de ràdio de la BBC de 1981 El Senyor dels Anells, Bilbo és interpretat per John Le Mesurier. Una versió soviètica sense llicència, anomenada Сказочное путешествие мистера Бильбо Бэггинса, Хоббита («El viatge de conte de fades del Sr. Bilbo Saquet, El Hòbbit») va aparèixer al canal de televisió Leningrad TV el 1985. A la minisèrie de televisió de 1993 Hobitit de l'emissora finlandesa Yle, Bilbo és interpretat per Martti Suosalo. A les pel·lícules de Peter Jackson, La Germandat de l'Anell (2001) i El retorn del Rei (2003), Bilbo és interpretat per Ian Holm, que havia interpretat a Frodo a la sèrie de ràdio de la BBC vint anys abans. Al llarg del videojoc de 2003 El Hòbbit, els jugadors controlen Bilbo, amb la veu de Michael Beattie. El joc segueix la trama del llibre, però afegeix els elements del joc de plataformes i diversos objectius secundaris al llarg de les missions principals. A The Lord of the Rings Online (2007), Bilbo viu a Rivendell, i principalment juga a endevinalles amb l'Elf Líndir a la Sala del Foc. A la sèrie de pel·lícules El Hòbbit de Peter Jackson, una preqüela d'El Senyor dels Anells, el jove Bilbo és interpretat per Martin Freeman mentre Ian Holm torna a interpretar el seu paper d'un Bilbo més gran a Un viatge inesperat (2012) i The Battle of the Five Armies (2014). Homònims En astronomia, l'asteroide 2991 Bilbo va ser descobert i batejat el 1982. La Unió Astronòmica Internacional anomena les colles (petits turons) a la lluna de Saturn Tità amb els noms dels personatges de l'obra de Tolkien, i el 2012, en va batejar un amb el nom d'en Bilbo. En taxonomia, la granota sud-africana Breviceps bagginsi (granota de pluja de Bilbo) es va descriure el 2003, mentre que un fòssil trilobit Marjumia bagginsi del període Cambrià es va descriure el 1994. Entre els escarabats anomenats per Bilbo hi ha el «curt i robust» Pericompsus bilbo, descrit el 1974. Notes Referències Primàries Aquesta llista identifica la ubicació de cada element als escrits de Tolkien. Secundàries Hòbbits


source: wikipedia

text: La biogeografia és la part de la geografia que estudia la distribució dels éssers vius sobre la Terra i les condicions en les quals aquests es desenvolupen. La superfície de la Terra no és uniforme, ni en tota ella existeixen les mateixes característiques. L'espai isòtrop que utilitzen, o suposen, els esquemes teòrics de localització és tan sols una construcció matemàtica de l'espai. Per començar, existeixen en el planeta tres medis en els quals es desenvolupa la vida: la terra, l'aigua i l'aire. Són tres medis radicalment distints, en els quals l'adaptació de les espècies a aquests els dona característiques especials i singulars. Però encara més, dintre de cadascun d'aquests medis, i d'acord amb les seves irregularitats geogràfiques, s'individualitzen espais amb característiques diferents, en els quals es desenvolupen formes endèmiques de vida. Aquestes formes, encara sent abundants, no són les úniques. En cadascun d'aquests espais es desenvolupen multitud d'espècies que viuen entre dos medis. A més, hi ha espècies que interaccionant les unes amb les altres, tanquen cicles en els quals es traspassa energia i matèria d'un sistema a un altre, com el cicle del sòl, la cadena tròfica o el cicle del carboni. Cadascun d'aquests espais en què es desenvolupa la vida d'una manera equilibrada, entre animals, plantes, sòl i clima, es diu ecosistema. Els factors que influeixen en la diversitat de la natura, i els llindars dels quals són decisius per a establir l'equilibri ecològic són: el sòl, el clima i l'associació entre espècies, o biocenosi. També hauríem de tenir en compte les modificacions antròpiques de la biocenosi. La biogeografia es fonamenta en dues grans branques: la fitogeografia, que s'ocupa de les espècies vegetals, i la zoogeografia, que s'interessa per les espècies animals. Des d'un punt de vista més conceptual també es pot considerar formada per la biogeografia ecològica, que intenta explicar la distribució dels organismes sobre la base de les característiques ambientals actuals, i la biogeografia històrica, en la qual pren importància la història fòssil dels organismes i la paleoecologia. En el món acadèmic existeix el debat entre geògrafs i biòlegs, sobre l'objecte d'estudi de la biogeografia. Així, els geògrafs entenen aquesta ciència com el que els biòlegs anomenen ecologia, mentre que els biòlegs entenen la biogeografia l'estudi de la distribució dels éssers vius, tenint en compte les causes d'aquesta distribució (migració, deriva genètica, extinció, canvis geològics i climàtics) i les interrelacions entre organismes, i entre aquests i el medi no biològic. Vegeu també Ecozona. Corologia. Cau del Cargol. Conca Indo-Pacífica. Regions biogeogràfiques de la Unió Europea. World Geographical Scheme for Recording Plant Distributions (WGSRPD).


text: Sant Antoni és un barri del districte de l'Eixample de Barcelona, delimitat per la Gran Via de les Corts Catalanes (des de plaça d'Espanya fins a plaça de la Universitat), Ronda de Sant Antoni, Ronda de Sant Pau, i l'avinguda del Paral·lel. La seva població era de 38.742 habitants l'any 2009. Història i activitats El centre neuràlgic del barri és el mercat de Sant Antoni, que ocupa l'illa delimitada pels carrers Comte Borrell, Manso, Comte d'Urgell i Tamarit. Va ser construït a finals del i és molt popular per la seva fira setmanal de llibres vells i material de col·leccionisme de cada diumenge al matí. Els comerços de la Ronda de Sant Antoni i dels carrers Sepúlveda i Floridablanca apleguen un gran nombre d'establiments de venda de material informàtic. L'avinguda Mistral, que a partir del 1995 es convertí en un espai exclusiu per als vianants, és l'artèria més viva i dinàmica del barri. A l'edifici històric del mercat de Sant Antoni es va començar una remodelació integral l'any 2007, acabada l'any 2018 amb la seva reobertura el 23 de maig. Al barri hi ha un cinema: El Renoir Floridablanca (7 sales especialitzades en pel·lícules d'autor i versió original) tot i que fins a final de maig de 2013 també hi havia el Cinema Urgell (el de més aforament d'Espanya). Sant Antoni compta també amb el gran Centre d'Atenció Primària Manso, gestionat per l'Institut Català de la Salut (ICS) i situat a la cruïlla entre els carrers Manso-Calàbria que dona cobertura assistencial a tot el barri i també a població del barris veïns del Raval i l'Esquerra de l'Eixample. Pel que fa a l'ensenyament, disposa a tocar del barri (Ronda Sant Pau) de l'Escola Pia Sant Antoni Abad, encara que aquesta escola està ubicada al barri del Raval del districte de Ciutat Vella, i els Salesians de Rocafort entre d'altres. Pel que fa a les escolarització pública, disposa de l'escola Bressol Tres Tombs, l'Escola d'eduació primària de Ferran Sunyer i l'Institut d'educació secundària Lluïsa Cura. L'antiga seu central de l'Organització Nacional de Cecs (ONCE) a Catalunya es trobava al carrer Calàbria 82. Des del 2007 es troba a la cantonada de Gran Via-Llançà, on abans s'aixecava el Canòdrom Pavelló entre 1950 i 2001. El projecte de Recuperació de la Memòria Històrica del barri de Sant Antoni va néixer el 2003 per iniciativa de diferents persones que, en el marc de la Xarxa Comunitària de Sant Antoni, van començar una recerca d'anècdotes, imatges, objectes, vivències i records sobre el barri, entre la gent gran. Amb tot el material recollit es va muntar una exposició durant uns dies al Centre Cívic Cotxeres Borrell i també es va gravar, editar i estrenar amb gran èxit el DVD "Antonet del meu cor". Pel que fa al projecte reiniciat de creació d'un fons o arxiu de barri, més que assolir un contingut estrictament històric, el que pretenem és obtenir una perspectiva més propera de la història de la vida del barri, alhora que obrir un espai de participació i comunicació que potencïi les relacions intergeneracionals i interculturals, partint d'un tema d'interès compartit, com pot ser el coneixement de la realitat històrica des de la pròpia veu i els records dels seus protagonistes. Actualment hi ha un petit equip de recerca i ampliació de l'arxiu, que es dedica a recollir les anècdotes o records que volen explicar els veïns, escanegen les imatges i fotos que ens porten i les seleccionen i classifiquen en un fons. Tres Tombs La festivitat dels Tres Tombs té el seu origen a la segona meitat del i rendeix homenatge a Sant Antoni Abat, protector dels animals domèstics i de càrrega. Al Barri de Sant Antoni són organitzats per l'Arca de Noé, l'Associació de Veïns de Sant Antoni, la Germandat de Sant Antoni i Sant Antoni Comerç (SACC), amb el suport de l'Ajuntament de Barcelona. A la cavalcada hi solen participar la Unitat Muntada de la Guàrdia Urbana, genets escortes de les Banderes de Sant Antoni i Santa Eulàlia de l'Ajuntament, genets a títol personal, un cotxe de bombers de tracció animal, la «Imperial» de les pompes fúnebres, un carro de repartiment de bótes de vi, un carro d'arrossers i d'altres carruatges. Molts ciutadans beneïxen els seus animals de companyia davant l'Escola Pia de Sant Antoni (ronda de Sant Pau, 72). L'edició de l'any 2006 dels Tres Tombs de Sant Antoni va estar a punt de no fer-se per problemes econòmics, però es varen superar i la tradició continua i s'ha inclòs al Protocol Festiu de Barcelona. Referències Enllaços externs Mapa del barri de Sant Antoni a la pàgina del districte de l'Eixample (Ajuntament de Barcelona) Web esplai Totikap Sant Antoni


text: El baix elèctric, anomenat de forma senzill baix, és un instrument de corda, electròfon, similar a la guitarra elèctrica però més gros i amb un so més greu. També està emparentat amb el contrabaix i, com aquest darrer, la seva funció principal és proporcionar la línia o part de baix a la música. És un instrument d'ús molt estès en la música popular contemporània. Les cordes es polsen fonamentalment amb els dits índex, mig i polze de la mà dreta, o mitjançant una pua. També hi ha altres tècniques de tocar, com són el slap, el popping, el tapping o el thumping. Des de la dècada de 1950, el baix elèctric ha reemplaçat progressivament el contrabaix en la música popular com l'instrument de la secció rítmica que s'ocupa de les línies de baix. Encara que aquestes varien notablement en funció de l'estil de música, el baixista compleix una funció similar amb independència de l'estil de què es tracti: establir el marc harmònic i marcar el temps o «pols rítmic». El baix elèctric s'usa com a instrument d'acompanyament o com a instrument solista en pràcticament tots els estils de música popular del món, incloent-hi el blues, el flamenc, el jazz, el funk, el pop, el punk, el reggae i el rock. Al músic que toca el baix elèctric se l'anomena baixista . Funcionament El disseny clàssic de baix elèctric té quatre cordes, afinades en mi, la, re i sol, amb la més greu (el mi) vibrant a 41,3 Hz. Existeixen moltes variants: models de cinc cordes (que normalment afegeixen un si més greu que el mi, tot i que també és possible afegir un do per damunt del sol); models de sis cordes (si-mi-la-re-sol-do); i fins i tot instruments amb més d'onze cordes. A més a més, des dels anys setanta es fabriquen baixos sense trasts. La manera de produir el so és la mateixa que en la guitarra elèctrica: les vibracions de les cordes alteren el camp magnètic d'unes pastilles electromagnètiques que converteixen aquesta alteració en un corrent elèctric. Aquest corrent s'amplifica i s'emet per un altaveu. Evidentment, variant els components electrònics i la configuració de l'amplificador i de l'altaveu s'obtenen timbres diferents. Una tècnica peculiar d'aquest instrument és l'anomenat slap, que consisteix a colpejar les cordes amb el polze de la mà dreta (l'esquerra per als esquerrans) i estirar-les violentament amb l'índex. L'inventor d'aquesta manera de tocar va ser Larry Graham, el baixista del grup Sly and the Family Stone durant els darrers anys seixanta. Stanley Clarke, als anys 70, va portar aquesta tècnica al virtuosisme. Actualment molts baixistes de renom fan servir l'slap com a recurs identificatiu, com ara Flea (del grup Red Hot Chili Peppers), Les Claypool (del grup Primus), Marcus Miller o Victor Wooten. Història Inicis Històricament la funció del baix elèctric era efectuada pel contrabaix. En els primers conjunts de jazz era aquest instrument el que s'encarregava de les línies de baix. És cap a la dècada de 1930 que s'idea un instrument amb trasts i amplificat elèctricament per substituir el dificultós contrabaix quan el músic i inventor Paul Tutmarc de Seattle, Washington, va desenvolupar el primer baix elèctric en la seva forma moderna, un instrument amb trasts dissenyat per ser tocat horitzontalment. El catàleg de vendes de 1935 de l'empresa Audiovox de Tutmarc va incloure el seu "Model 736 Bass Fiddle", un baix elèctric de cos sòlid amb quatre cordes, una escala de 30+1⁄2 polzades (775 mil·límetres) i una sola pastilla. Al voltant de 100 es van fer durant aquest període. Audiovox també va vendre el seu amplificador de baix "Model 236". Fender Precision Bass, el primer model de baix elèctric produït massivament el va crear Leo Fender, un conegut fabricant de guitarres, ja que els intents d'afegir pastilles als contrabaixos per a amplificar-ne el so no funcionaven gaire bé en aquells temps. El Precission Bass, el primer dels models de Fender, va començar a vendre's el 1951, i avui en dia encara es fabrica (en una versió millorada). El canvi de la forma de l'instrument, del contrabaix a la guitarra, i el fet d'afegir-hi trasts van fer que aquest nou instrument resultés molt més fàcil de tocar (i de transportar) que el contrabaix. A partir de la introducció del Precision Bass, altres companyies, com Gibson, Danelectro i moltes més, van començar a construir instruments similars, que no només van substituir el contrabaix, sinó que, a més, van donar més presència als baixistes dins del so de la banda. Anys 70 Un moment clau en la història del baix elèctric fou als anys 70. Fins aquella època la majoria de músics de jazz feien servir un baix acústic, un violoncel o un contrabaix. Sovint els baixistes quedaven a un segon pla, juntament amb el bateria eren considerats part de la secció rítmica; saxofonistes, trompetistes o vocalistes definien les melodies i guiaven al grup. Això canvià quan va entrar en escena Jaco Pastorius. La seva presència a l'escenari és sovint comparada amb l'impacte que tingué Jimmy Hendrix a la guitarra. Pastorius tocava un baix elèctric al qual havia fet treure els trasts. Tocava ràpid i fort, cantava i feia enfollir al públic fent cabrioles. Sovint bromejava als concerts i parlava a l'audiència, també acostumava a anar descalç i sense samarreta. Després de veure músics afinar mitjançant harmònics, s'hi va interessar molt ràpidament incorporant-los a la seva tècnica. Els harmònics naturals, també anomenats de corda oberta, es fan fregant lleugerament la corda sense prémer-la amb la mà esquerra i polsant-la amb la dreta (en cas d'usar el baix com a dretà) resultant en un so semblant al d'una campaneta. Pastorius també feia ús d'harmònics artificials com s'aprecia a la cançó de "Birdland". A part d'una tècnica brillant Jaco Pastorius va introduir a les seves línies de baix ritmes Afro-Cubans, també inspirat per artistes com Cachao Lopez, amb influències de R&B, per a crear línies amb semicorxeres i notes fantasma. També fou impulsor de la tècnica que s'anomena dit polze flotant, que consisteix a alternar el dit polze a les cordes més greus per a evitar que sonin mentre es toquen les cordes més agudes, com a les cançons "Come On, Come Over" i "The Chicken" del Birthday Concert. Fabricants Hi ha una gran quantitat de marques que comercialitzen els seus instruments, des de grans firmes internacionals que fabriquen els seus productes en sèrie fins a petits tallers familiars que elaboren els instruments individualment o per encàrrec. Entre elles, algunes de les més conegudes són: A Basses (Estats Units). Alembic (Estats Units). Aria (Japó). BassCulture (Alemanya) Basslab Guitars (Alemanya). B.C. Rich Guitars (Estats Units). Burns London (Gran Bretanya). Carvin (Estats Units). Carl Thompson Basses. (Estats Units). Christof Kost Bass (Alemanya). Harvey Citron (Estats Units). Conklin Guitar Company (Estats Units). Cort Guitars (Corea). Curbow String Instruments (Estats Units). Danelectro (Estats Units). Dean Guitars (Estats Units). DeArmond Guitars (Estats Units). Dingwall Designer Guitars (Estats Units). Dobro (Estats Units). Elrick Bass Guitars (Estats Units). Epiphone (Estats Units). ESP Guitars (Estats Units). Faim (Argentina). F Bass (Canadà). Fender: guitarres, baixos, accessoris i amplificadors (Estats Units). Fernandes Guitars (Estats Units). Fodera Guitars Inc. (Estats Units). G&L Guitars (Estats Units). Gibson (Estats Units). Godin/Seagull Guitars (Canadà). Hamer Guitars (Estats Units). Hofner (Alemanya). Hot Wire Bass (Alemanya Human Base (Alemanya). Ibanez (Japó). JL-Javier Lopez Ken Smith Basses, LTD. Estats Units). Kubicki (Estats Units). Lakland Basses (Estats Units). Laurus Basses (Itàlia). Leduc Guitars and Basses (França). Marcus Miller Sire Bass (Estats Units) Marleaux Bass Guitars (Alemanya). Martin Guitar Company (Estats Units). Mike Lull's Guitar Works. Estats Units). MTD Guitars (Michael Tobias Design). Estats Units). Modulus Guitars (Estats Units). Music Man/Ernie Ball, Inc (Estats Units). Neuser Basses (Finlàndia). New York Bass Works (Estats Units). NS Design, de Ned Steinberger (Estats Units). Overwater Basses (Gran Bretanya Peavey (Estats Units). Pedulla (Estats Units). Rick Turner Guitars (Estats Units). Rickenbacker (Estats Units). Ritter Bass Guitars (Alemanya). Sadowsky Guitars Ltd. (Estats Units). Samick (Estats Units). Sandberg Guitars (Alemanya). Schecter Guitar Research (Estats Units). Scorpion (Estats Units). Spector Basses (Estats Units). Steinberger (Estats Units). Vigier Guitars (França). Wal Basses (Gran Bretanya). Warrior Instruments (Estats Units). Warwick Basses (Alemanya). Washburn Guitars (Estats Units). Yamaha Guitars (Japó). Zon Guitars (Estats Units). Amplificadors i efectes Acoustic Image Aguilar Amplification (Estats Units). Ampeg (Estats Units). Ashdown Engineering (Gran Bretanya). Behringer Crate EBS (Suècia). Eden Electronics Epifani Gallien-Krueger Genz Benz (Estats Units). Glockenklang (Alemanya). Hartke (Estats Units). Hughes and Kettner (Gran Bretanya). Ibanez (Japó). Kustom Labsystems (Austràlia). Laney Amplification Mark Bass (Itàlia). Marshall Amplification (Estats Units). Taula/Boogie (Estats Units). Music Man Amps (Estats Units). Fender (Estats Units). Orange Amps SWR Trace Elliot (Gran Bretanya). Referències Bibliografia Bibliografia complementària


text: La bioquímica és la ciència que estudia les reaccions químiques i interaccions produïdes en organismes vius, incloent-hi l'estudi i l'estructura de proteïnes, glúcids, lípids, àcids nucleics i altres molècules presents en cèl·lules. L'etimologia de la paraula bioquímica prové del grec βίος, bios, 'vida' i de química. Aquesta del baix llatí chimia, de l'àrab kīmiyã ́, 'pedra filosofal', i aquest, probablement del grec khimia 'mescla de sucs'. La supervivència dels éssers vius depèn de la seva capacitat per portar a terme un seguit de reaccions químiques adreçades a l'intercanvi de matèria i energia amb el medi ambient i a la fabricació de les seves estructures vitals. La bioquímica estudia, per tant, totes aquelles reaccions que s'esdevenen tant a l'interior de la cèl·lula com al medi intern dels organismes pluricel·lulars. Aquestes bioreaccions no difereixen essencialment de les reaccions típiques de la química orgànica, bé que són caracteritzades específicament pel fet d'esdevenir-se totes a temperatures relativament baixes (en general, inferiors a 45 °C) gràcies a l'ajut dels biocatalitzadors, anomenats enzims, i pel fet de funcionar acoblades les unes a les altres en una complexíssima xarxa d'interrelacions, que constitueix el metabolisme. El metabolisme consta de reaccions degradadores (catabolisme), que aporten la matèria i l'energia necessàries per a l'organisme, i de reaccions biosintètiques (anabolisme), que utilitzen la matèria i l'energia per a la construcció de les macromolècules i d'altres estructures complexes de l'organisme. La bioquímica és una ciència nascuda de la convergència i l'encreuament de la química orgànica i la fisiologia, dues ciències molt desenvolupades al llarg del , que han experimentat un progrés molt important durant els darrers cinquanta anys. Com que totes les formes de vida de l'actualitat descendeixen del mateix avantpassat comú, tenen una bioquímica generalment similar. Es desconeix si les bioquímiques alternatives són possibles o pràctiques. Història Antigament es considerava que els éssers vius no estaven subjectes a les lleis de la ciència igual que la matèria inerta. Era àmpliament acceptat que les molècules de la vida només podien ser produïdes per éssers vius (teoria de la força vital). Però el 1828, el químic alemany Friedrich Wöhler publicà el procés de síntesi de la urea (substància present en l'orina) a partir de cianat d'amoni, una substància inorgànica, provant que els compostos orgànics podien ser creats artificialment. Hom troba les arrels de la bioquímica moderna ja al , en els clàssics estudis del químic suec Karl Wilhelm Scheele, que identificà l'àcid làctic en la llet, el cítric en la llimona, el màlic en les pomes i l'úric en l'orina, i en els del francès Antoine Laurent Lavoisier, que demostrà que els éssers vius empren oxigen de l'aire per a la combustió dels aliments, la qual produeix calor (energia). Foren dos els principals eixos vertebradors dels estudis bioquímics del : La identificació de nous compostos naturals (foren descrits per primer cop les proteïnes, el glicogen, l'ADN i molts aminoàcids) i l'estudi funcional de la fermentació alcohòlica. Els més grans avanços de la bioquímica durant el anaren lligats a l'estudi de la fermentació, que fixà les bases de l'enzimologia, de la bioenergètica i de l'estudi del metabolisme. Destaquen els treballs dels científics de les escoles francesa i alemanya, com ara Anselme Payen, que descobrí el 1833 el primer enzim, la diastasa (anomenada avui amilasa), Jean-François Persoz, Carl Justus von Liebig, Louis Pasteur o Eduard Buchner, que contribuí amb la primera demostració de complexos processos bioquímics fora de la cèl·lula el 1896: la fermentació alcohòlica en extractes de llevat. La bioquímica assolí un impuls decisiu amb els treballs sobre l'hemoglobina d'Ernst Felix Immanuel von Hoppe-Seyler o la síntesi dels glúcids, els greixos i les proteïnes d'Emil Fischer. La nova ciència rebé definitivament el nom de bioquímica, proposat pel químic alemany Carl Neuberg, el 1903. Prèviament, aquesta àrea s'havia anomenat «química fisiològica». La primera meitat del comportà un canvi qualitatiu en el desenvolupament de la bioquímica, ja que l'interès dels bioquímics es desplaçà cap a l'estudi de les funcions, dins l'organisme, dels composts identificats al segle precedent i el significat biològic dels processos en què intervenen. Així, l'estudi de la fermentació iniciat el conduí a l'elucidació, per part dels bioquímics alemanys Gustav Georg Embden, Otto Meyerhof i Jakob Parnass el 1933, de la primera ruta metabòlica identificada, la via glucolítica. Juntament amb la glicòlisi, es descrigueren els altres dos processos principals per a l'obtenció d'energia a la cèl·lula, el cicle dels àcids tricarboxílics, per part de Hans Adolf Krebs el 1937, i la cadena respiratòria, que permet la reducció de l'oxigen i la síntesi de l'ATP, estudi que va aplegar molts dels principals bioquímics de l'època com ara Otto Warburg o Albert Lehninger. Durant la segona meitat del , la bioquímica experimentà un gran desenvolupament gràcies a noves i complexes tècniques analítiques com ara la cromatografia, la difracció de raigs X, la ressonància magnètica nuclear, el marcatge isotòpic, la microscòpia electrònica o l'espectroscòpia molecular. Aquestes tècniques permeteren la descoberta i l'anàlisi en detall de diverses molècules i vies metabòliques de la cèl·lula, com ara la glicòlisi i el cicle de Krebs. També s'ha fet cada cop més palesa arreu del món la necessitat de dedicar més recursos humans i econòmics a la investigació en aquesta ciència. Això ha representat un nou canvi en l'objectiu de la bioquímica: durant aquest període, el principal interès ha estat l'estudi dels mecanismes moleculars que controlen els processos descrits els anys anteriors. Així, descobriments com ara el del monofosfat d'adenosina (AMP) cíclic per Earl Sutherland el 1957 o la fosforilació de les proteïnes per Edwin Krebs i Emil Fischer el 1959 han portat al naixement de disciplines noves com l'endocrinologia molecular, que ha permès l'estudi de la regulació i la integració del metabolisme. Malgrat els importants avenços científics assolits, encara es van descobrint nous composts bioquímics (com és el cas de l'important regulador metabòlic fructosa-2,6-difosfat), com també aspectes bàsics (com ara vies metabòliques secundàries) de l'entrellat de vies metabòliques que constitueixen el metabolisme. Avui en dia, les troballes de la bioquímica s'usen en diferents àrees, des de la genètica fins a la biologia molecular passant per l'agricultura i la medicina, entre altres camps. Camps de recerca Actualment, la bioquímica té quatre línies principals d'estudi: la bioquímica estructural, la regulació del metabolisme, la bioquímica cel·lular i la bioquímica clínica. La bioquímica estructural se centra en l'estructura de composts i agregats moleculars cada cop més complexos, per tal d'arribar a comprendre'n el mecanisme d'actuació i poder dissenyar fàrmacs específics per modificar-ne l'acció en casos de disfuncionalitat. La regulació del metabolisme té com a objectiu l'estudi global i integrat del metabolisme, la seva regulació i la seva adaptació a diferents situacions fisiològiques, analitzant el control de l'activitat dels enzims (especialment pel que fa a la variació d'activitat amb relació al grau de fosforilació i l'expressió dels gens que codifiquen pels enzims) i el mecanisme d'acció de les hormones (endocrinologia molecular). La bioquímica cel·lular estudia, a escala molecular, els diferents processos que permeten la supervivència de la cèl·lula, que abans s'havien limitat als mecanismes d'obtenció i aprofitament de matèria i energia i actualment s'estenen a tots els esdeveniments cel·lulars, com ara el cicle de divisió de la cèl·lula o la mort cel·lular. La bioquímica clínica es planteja l'estudi de les bases moleculars que condueixen a situacions patològiques. Monòmers i polímers Els monòmers i polímers són la base estructural sobre la qual es basen els quatre tipus de biomolècules principals de la bioquímica (glúcids, lípids, proteïnes i àcids nucleics). Els monòmers són les unitats bàsiques constituents dels polímers; són molècules relativament petites, i és de la unió de molts monòmers que es forma un polímer o macromolècula. Quan són sintetitzades, ambdues molècules experimenten un procés anomenat síntesi de deshidratació. Glúcids Els monosacàrids són els monòmers dels glúcids. De la reacció de dos grups carboxil de dos monosacàrids, es forma un enllaç nou, alliberant-se així una molècula d'aigua. Aquesta molècula s'allibera perquè en formar-se l'enllaç O-glicosídic (l'enllaç que es forma entre els grups carboxil de dos monosacàrids) es perd un grup hidroxil (-OH) d'un dels dos grups carboxil i un àtom d'oxigen de l'altre (aquest procés s'anomena síntesi de deshidratació, car en alliberar-se una molècula d'aigua per sintetitzar la nova molècula, es «deshidrata»). El producte resultant d'aquesta unió s'anomena disacàrid. De la unió successiva de monosacàrids (amilosa) o disacàrids (àcid hialurònic) es formen unes macromolècules que reben el nom de polisacàrids. Tots els sucres són glúcids, però no tots els glúcids són sucres. Hi ha més glúcids a la Terra que qualsevol altre tipus de biomolècula coneguda; serveixen per emmagatzemar energia i informació genètica (la ribosa i el seu derivat, la desoxiribosa formen part dels nucleòtids de l'ARN i l'ADN, respectivament, i també tenen un paper important en la interacció i comunicació entre cèl·lules. Monosacàrids Com ja s'ha comentat, el tipus més simple de glúcids són els monosacàrids, formats essencialment per carboni, hidrogen i oxigen, majoritàriament en una ràtio d'1:2:1 (la fórmula general és CnH2nOn, on n com a mínim és 3). Exemples d'aquests monosacàrids són la glucosa (C6H12O6), el glúcid més important; o la fructosa (C6H12O6), el sucre que dona el gust dolç a les fruites. Aquesta fórmula general, però, només és vàlida en els monosacàrids, ja que després d'unir-se per sintetitzar disacàrids o polisacàrids, les proporcions d'hidrogen i oxigen canvien. Els monosacàrids es classifiquen en aldoses (amb un grup aldehid al final de la cadena, com per exemple la glucosa) i en cetoses (amb un grup ceto a la cadena, com per exemple la fructosa). Tant les aldoses com les cetoses es troben en un equilibri entre les formes de cadena oberta i (a partir d'una longitud de cadena de quatre carbonis) les formes cícliques. Les formes ciclitzades es generen per la formació d'un enllaç entre un dels grups hidroxils de la cadena del sucre amb el carboni del grup aldehid o ceto per formar un enllaç hemiacetàlic. Això forma anells saturats heterocíclics pentagonals o hexagonals (furanoses i piranoses, respectivament), que contenen un oxigen com a heteroàtom. Disacàrids La molècula resultant de la unió de dos monosacàrids rep el nom de disacàrid. La reacció que ja s'ha explicat anteriorment també es pot dur a terme de forma inversa, utilitzant una molècula d'aigua per fragmentar un disacàrid i trencar l'enllaç O-glicosídic; és el procés d'hidròlisi. El disacàrid més conegut és la sacarosa, o sucre normal (també conegut com a "sucre de taula" o "sucre de canya" per diferenciar-lo de la resta de sucres). La sacarosa consisteix en una molècula de glucosa i una de fructosa unides. Un altre disacàrid important és la lactosa, que consisteix en una molècula de glucosa i una de galactosa. En la majoria d'humans, a mesura que s'envelleix, també sol disminuir la producció de lactasa, l'enzim que hidrolitza la lactosa en glucosa i galactosa. Això resulta en deficiència de lactasa, més coneguda com a intolerància a la lactosa. Els polímers de sucres es caracteritzen per tenir extrems reductors o no reductors. L'extrem reductor d'un glúcid és un àtom de carboni que pot estar en equilibri amb la forma aldehid o ceto de cadena oberta. Si la unió dels monòmers es produeix en un d'aquests àtoms de carboni, el grup hidroxil lliure de la forma piranosa o furanosa s'intercanvia amb una cadena de costat OH d'un altre sucre, donant un acetal complet. Això evita que s'obri la cadena a la forma aldehid o ceto i fa que el residu modificat sigui no reductor. La lactosa té un extrem reductor al seu fragment de glucosa, mentre que el fragment de galactosa forma un acetal complet amb el grup C4-OH de la glucosa. La sacarosa manca d'extrem reductor, a causa de la formació d'un acetal complet entre el carboni aldehid de la glucosa (C1) i el carboni ceto de la fructosa (C2). Oligosacàrids i polisacàrids Quan alguns (entre tres i sis) monosacàrids s'uneixen, el producte és un oligosacàrid (oligo significa "pocs"). Aquestes molècules tendeixen a ser utilitzades com a marcadors i senyals, entre altres funcions. Molts monosacàrids units formen un polisacàrid. Poden estar units en una sola cadena lineal, o es poden ramificar. Hi ha dues classes principals de polisacàrids; els homopolisacàrids, formats per cadenes successives d'un mateix monòmer, com ara la cel·lulosa (fabricada per les plantes i component estructural important de la seva paret cel·lular); i els heteropolisacàrids, formats per diferents tipus de monòmers, com ara l'àcid hialurònic. Ús dels glúcids com a font d'energia La glucosa és la font d'energia principal de la majoria de sistemes metabòlics. Per exemple, els polisacàrids són descompostos en monòmers (la glicogen fosforilasa recupera els residus de glucosa del glicogen). Els disacàrids com la lactosa o la sacarosa són fragmentats en els seus dos monosacàrids components. Glicòlisi (anaeròbica) La glucosa és metabolitzada principalment per una ruta de deu passos molt important i antiga anomenada glicòlisi, el resultat net de la qual és trencar una molècula de glucosa en dues molècules de piruvat; també produeix dues molècules d'ATP, la moneda energètica de les cèl·lules, juntament amb dos equivalents reductors en convertir NAD+ en NADH. Aquest procés no requereix oxigen; si no hi ha oxigen disponible (o la cèl·lula no el pot utilitzar), el NAD és restaurat mitjançant la conversió del piruvat en lactat (per exemple, en els humans) o en etanol i diòxid de carboni (per exemple, en els llevats). Altres monosacàrids com la galactosa o la fructosa es poden convertir en intermedis de la ruta glucolítica. Aeròbica En les cèl·lules aeròbiques amb prou oxigen, com la majoria de cèl·lules humanes, el piruvat és metabolitzat encara més. És convertit irreversiblement en acetil-CoA, alliberant un àtom de carboni com diòxid de carboni residual, i generant un altre equivalent reductor, NADH. Aleshores, les dues molècules d'acetil-CoA (d'una molècula de glucosa) entren al cicle de Krebs, produint dues molècules més d'ATP, sis molècules més de NADH i dues (ubi)quinones reduïdes (via FADH2 com a cofactor unit a enzim), i alliberant els àtoms de carboni restants com a diòxid de carboni. Les molècules de NADH i de quinols així produïdes entren als complexos enzimàtics de la cadena respiratòria, un sistema de transport d'electrons que transfereix els electrons en última instància a l'oxigen i conserva l'energia alliberada en forma de gradient de protons en una membrana (en els eucariotes, la membrana mitocondrial interna). Per aquest procés, l'oxigen és reduït en aigua i es regeneren els acceptors d'electrons originals NAD+ i quinones. És per això que els humans inspiren oxigen i expiren diòxid de carboni. L'energia alliberada de la transferència dels electrons d'estats d'alta energia en NADH i quinol és conservada inicialment com a gradient de protons i convertida en ATP via ATP sintasa. Això genera 28 molècules addicionals d'ATP (24 dels 8 NADH + 4 dels 2 quinols), donant un total de 32 molècules d'ATP conservades per glucosa degradada (dues de la glicòlisi més dues del cicle de Krebs). Resulta evident que l'ús d'oxigen per oxidar completament la glucosa proporciona molta més energia als organismes que qualsevol ruta metabòlica oxigen-independent, i es creu que és el motiu pel qual la vida complexa només aparegué després que l'atmosfera de la Terra hagués acumulat grans quantitats d'oxigen. Gluconeogènesi En els vertebrats, els músculs esquelètics que es contrauen vigorosament (com per exemple durant l'aixecament de pesos o els esprints) no reben prou oxigen per a respondre a les seves necessitats energètiques, de manera que passen al metabolisme anaeròbic, convertint glucosa en lactat. El fetge regenera la glucosa, mitjançant un procés anomenat gluconeogènesi. Aquest procés no és exactament l'invers de la glicòlisi, i de fet requereix tres vegades la quantitat d'energia obtinguda de la glicòlisi (s'utilitzen sis molècules d'ATP, en contrast amb les cinc que s'obtenen en la glicòlisi). De manera anàloga a les reaccions ja mencionades, la glucosa produïda pot sofrir glicòlisi en teixits que necessiten energia, ser emmagatzemada en forma de glicogen (o, en les plantes, midó), ser convertida en altres monosacàrids o unida en disacàrids o oligosacàrids. La combinació de les rutes de la glicòlisi durant l'exercici, el pas del lactat al flux sanguini a través del fetge, la posterior gluconeogènesi i l'alliberament de glucosa al flux sanguini rep el nom de cicle de Cori. Lípids Els lípids són biomolècules insolubles en aigua i solubles en dissolvents orgànics, constituïdes essencialment per carboni, hidrogen i oxigen (en una proporció molt més baixa). Sovint també presenten nitrogen i fòsfor. Els lípids desenvolupen diverses funcions biològicament importants; actuen com a components estructurals de les membranes, com a coberta protectora sobre la superfície de molts organismes, com a components de la superfície cel·lular relacionats amb el reconeixement cel·lular, i com a formes de transport i "combustible" catabòlics. Malgrat que els lípids constitueixen una classe de biomolècules molt ben definida, constitueixen sovint molècules híbrides, com ara els glucolípids o les lipoproteïnes. Aquestes molècules requereixen la unió d'ambdues per exercir la seva funció biològica. Classificació de lípids Existeixen diferents classificacions dels diferents tipus de lípids. La més usada, però, fa referència a l'estructura dels seus esquelets carbonats, i és la que serà tractada aquí. Així es distingeixen dos grans tipus de lípids, els lípids saponificables (o complexos) que contenen àcids grassos com a components, i els lípids no saponificables (o simples). Lípids saponificables Àcids grassos Els àcids grassos són lípids constituïts per una cadena hidrocarbonada amb un grup carboxil en posició terminal. El nombre de carbonis és variable des de 4 fins a 30 carbonis. Habitualment, presenten un nombre parell de carbonis, sent els més freqüents els que tenen entre 16 i 18 carbonis. La majoria són lineals, però alguns poden ser ramificats o parcialment cíclics. Tot i que els àcids grassos es troben en quantitats molt grans com a components essencials dels lípids saponificables, en estat lliure només apareixen en traces. S'han aïllat aproximadament uns cent tipus diferents d'àcids grassos. Es distingeixen dos tipus d'àcids grassos; els àcids grassos saturats, en què tots els enllaços entre carbonis de la cadena són simples. L'altre tipus, els àcids grassos insaturats, presenten algun enllaç doble. Poden ser monoinsaturats si tenen un sol enllaç doble, o poliinsaturats si en presenten més d'un Acilglicèrids Els acilglicèrids són un tipus de lípids constituïts per glicerina (un trialcohol de tres carbonis amb un grup hidroxil en cadascun) i àcids grassos. Segons el nombre d'àcids grassos (un, dos o tres) es distingeixen monoacilglicèrids, diacilglicèrids i triacilglicèrids. Aquests darrers són els més abundants i amb major importància biològica, representant aproximadament el 90% del catabolisme de lípids. Els triacilglicèrids en estat sòlid a temperatura ambient s'anomenen greixos, i els que són líquids, s'anomenen olis. La glicerina s'uneix a cada àcid gras mitjançant una reacció d'esterificació (reacció entre un alcohol i un àcid), reaccionant així els seus grups hidroxil amb l'OH del grup carboxil dels àcids grassos. Així doncs, per la formació d'un triacilglicèrid, es produeixen tres reaccions d'esterificació. L'enllaç nou que es forma s'anomena enllaç èster. Fosfoglicèrids Els fosfoglicèrids estan constituïts per glicerina, dos àcids grassos, un grup fosfat, i, en el cas dels fosfoglicèrids complexos, un altre alcohol (habitualment un aminoalcohol). En la formació d'un fosfoglicèrid simple es duen a terme tres reaccions d'esterificació, en la unió dels carbonis 1 i 2 a àcids grassos i del 3 a un àcid fosfòric. En el cas dels fosfoglicèrids complexos, a més a més, un alcohol s'uneix al grup fosfat d'un fosfoglicèrid simple. Es designa amb vaguetat als fosfoglicèrids com a fosfolípids, però cal tenir en compte que no tots els lípids que presenten fòsfor són fosfoglicèrids, com es veurà en el següent apartat, les esfingomielines són fosfolípids perquè contenen fòsfor, però s'acostumen a classificar com a esfingolípids a causa de l'estructura del seu esquelet carbonat. Els fosfolípids (fosfoglicèrids i esfingomielines) són els principals lípids de membrana, i com a tal, també són el principal component de les membranes cel·lulars. Els lípids de membrana (i entre ells els fosfoglicèrids) són molècules amfipàtiques amb "cap" polar i una «cua» hidròfoba. Aquesta característica possibilita la formació de la bicapa lipídica, ja que els caps polars se situen a l'exterior i les cues hidròfobes a l'interior de la bicapa. Esfingolípids Els esfingolípids estan formats per esfingosina, un àcid gras i un tercer component variable en els diferents tipus d'esfingolípids. N'hi ha dos tipus principals, segons quin és el tercer component. En les esfingomielines, el tercer component és un àcid fosfòric unit a colina o etanolamina; en els glicoesfingolípids és un glúcid (monosacàrid o oligosacàrid). Els glicoesfingolípids que tenen un monosacàrid s'anomenen cerebròsids, i els que tenen un oligosacàrid s'anomenen gangliòsids Les estructures dels esfingolípids i dels glicofosfolípids més corrents són molt similars. El prefix esfingo- fa referència a les enigmàtiques propietats dels esfingolípids, ja que, ara per ara, el paper dels esfingolípids és bastant desconegut. Tot i tenir estructures molt similars, la funció d'uns i altres resulta ser completament diferent. Se sap, però que els esfingolípids poden servir com a font de segons missatger en la transmissió de senyals cel·lulars. Cèrids Els cèrids (o ceres) són el resultat de la unió d'un àcid gras amb un monoalcohol (alcohol amb un sol grup hidroxil) de cadena llarga mitjançant un enllaç èster. Els cèrids formen part de les cobertes protectores de pell, plomes, fulles i fruits i de l'exoesquelet dels insectes, entre d'altres. Són insolubles en aigua, durs en baixes temperatures i tous i mal·leables en temperatures relativament elevades (vora 40 - 50 °C). Lípids no saponificables Esteroides Els esteroides són lípids derivats del ciclopentàperhidrofenantrè (un hidrocarbur saturat de disset carbonis amb estructura cíclica de quatre anells, tres dels quals hexagonals i un altre pentagonal). Els esteroides es diferencien entre ells per tres característiques: Els anells dels esteroides poden presentar dobles enllaços (la posició i el nombre de dobles enllaços és variable) o tenir tots els enllaços simples. Els anells dels esteroides tenen ramificacions (el nombre, la posició i la llargada és variable) Tenen grups funcionals que es troben als anells i/o a les ramificacions (el tipus, la posició i el nombre és variable). Els punts de substitució més habituals són el carboni 11 (anell C), el carboni 3 (anell A) i el carboni 17 (anell D). Tots els esteroides s'originen a partir de l'escualè, un hidrocarbur lineal que se ciclitza amb molta facilitat. La majoria dels esteroides són hormones o bé sexuals o bé implicades en el metabolisme dels glúcids i de les proteïnes de molts teixits. Una excepció notable és el colesterol, que forma part de la membrana plasmàtica i resulta molt important pel manteniment de la seva fluïdesa. Terpens Els terpens són lípids constituïts per molècules d'isoprè o derivats d'aquest. L'isoprè és un hidrocarbur poliinsaturat de cinc carbonis i amb doble enllaç entre els carbonis 1 i 2, i el carbonis 3 i 4. Aquests dobles enllaços acostumen a canviar en els seus derivats, i per tant l'única característica comuna és la seva estructura. Els isoprens i els seus derivats, per tant, són els monòmers dels terpens. Els isoprens s'uneixen entre ells mitjançant enllaços "cap amb cua" (C1 d'un amb C4 de l'altre) i "cua amb cua" (C4 d'un amb C4 de l'altre). Els terpens es classifiquen segons el nombre d'isoprens que presenten, així, un terpè de dues unitats d'isoprè s'anomena monoterpè, un de tres, sesquiterpè, un de quatre, diterpè... La importància biològica dels terpens queda palesa en la gran varietat de terpens presents en els diferents processos biològica en els que participen. S'han identificat en els vegetals un nombre molt elevat de terpens, molts dels quals són components dels olis essencials d'aquestes plantes. El mentol i el geraniol (ambdós monoterpens), per exemple, són els components principals de l'oli de menta i del de gerani, respectivament. El fitol, un diterpè, és un alcohol lineal component de la clorofil·la. L'escualè és un triterpè precursor dels esteroides, com es comentarà més endavant. D'altra banda, també els carotenoides (pigments fotosintètics) i la ubiquinona (transportador d'hidrogen en la cadena respiratòria dels mitocondris) són membres d'aquesta família de compostos. Biosíntesi dels lípids Catabolisme dels lípids El catabolisme dels lípids és, essencialment, el catabolisme dels triacilglicèrids, ja que és aquesta la forma més comuna en la que es troben els lípids en la naturalesa. Per aquesta raó, aquí només es farà referència al catabolisme dels àcids grassos i el de la glicerina (els dos components dels triacilglicèrids). Els triacilglicèrids són inicialment hidrolitzats per les lipases, donant com a productes àcids grassos i glicerina. La glicerina és fosforilada per una cinasa i posteriorment deshidrogenada. La molècula resultant d'aquestes dues reaccions és la dihidroxiacetona fosfat, la qual, amb la intervenció d'una isomerasa, esdevé gliceraldehid 3-fosfat, anant llavors cap a la glicòlisi (que ja s'ha explicat abans). Proteïnes Els aminoàcids Les proteïnes són molècules grans, els monòmers de les quals són aminoàcids. Hi ha vint aminoàcids considerats primaris. Els aminoàcids contenen tots un grup carboxil, un grup amino i l'anomenat grup "R", que és el que diferencia cada aminoàcid. Els aminoàcids s'uneixen entre ells amb un enllaç peptídic (enllaç que presenta unes característiques especials que el diferencien, com ara la rigidesa dels plans atòmics, característiques que es donen gràcies a un fenomen anomenat ressonància peptídica) que s'estableix entre el grup amino i el grup carboxil de dos aminoàcids. El producte resultant d'aquesta unió s'anomena pèptid. Els pèptids molt grans reben el nom de polipèptids o cadenes polipeptídiques. Una proteïna pot estar constituïda per una sola cadena polipeptídica (l'amilasa) o per més d'una (l'hemoglobina). En un medi neutre, els aminoàcids estan doblement ionitzats, ja que un protó pertanyent al grup carboxil és captat pel grup amino. La molècula, doncs, queda doblement ionitzada, però és globalment neutra (zwitterió). Estructura de les proteïnes En les proteïnes es poden diferenciar fins a quatre nivells estructurals. Estructura primària és la seqüència d'aminoàcids de la cadena polipeptídica de la proteïna. És exclusiva de cada proteïna i és el nivell estructural més important de tots, ja que determina la resta de nivells. Estructura secundària descriu les diverses disposicions que adopten a l'espai els aminoàcids al llarg de les cadenes polipeptídiques de les proteïnes. Les tres disposicions més comunes d'estructura secundària són l'hèlix alfa, el full plegat beta i el gir beta. Estructura terciària és la disposició que adopten a l'espai cadascuna de les cadenes polipeptídiques que les formen. L'estructura terciària s'estabilitza mitjançant enllaços iònics, pont disulfur, interaccions hidrofòbiques, pont d'hidrogen i interaccions de Van der Waals. Estructura quaternària és la disposició que adopten a l'espai el conjunt de les cadenes polipeptídiques que les formen. Per aquesta raó, en les proteïnes amb una sola cadena polipeptídica no es diferencia estructura quaternària. Classificació de les proteïnes Segons l'estructura Es diferencien dos tipus de proteïnes segons la seva estructura: Les proteïnes fibroses són proteïnes de forma filamentosa, insolubles en aigua. La seva funció és majoritàriament estructural. Poden ser rígides o més flexibles i laminars. En són exemples el col·lagen i la queratina. Les proteïnes globulars adopten formes més o menys esfèriques i compactes. La gran majoria són solubles en aigua. Les proteïnes globulars realitzen funcions molt diverses i són les més abundants. En són exemples la mioglobina i la concanavalina. Segons la composició Segons la seva composició, les proteïnes es classifiquen en holoproteïnes, constituïdes únicament per aminoàcids, i heteroproteïnes, que contenen, a més d'aminoàcids, un altre component, anomenat grup prostètic, que és essencial per la seva funció. Segons la funció Les funcions de les proteïnes són nombroses: Proteïnes estructurals: La seva funció és de protecció i manteniment. Habitualment es tracta de proteïnes fibroses. Proteïnes motores: S'encarreguen dels moviments de les cèl·lules de l'organisme. Per exemple, els moviments de les proteïnes actina i miosina són les responsables en última instància de la contracció dels músculs esquelètics. Proteïnes transportadores: S'uneixen fàcilment a certes molècules i s'encarreguen del seu transport en l'organisme. L'hemoglobina, que transporta l'oxigen, n'és un bon exemple. Proteïnes defensives: Formen part del sistema immunitari i són capaces d'unir-se als antígens dels agents infecciosos per tal de desactivar-los. Són els anticossos; un bon exemple de proteïnes que s'uneixen a un tipus específic de molècules. De fet, la prova ELISA, que utilitza anticossos, és actualment un dels tests més sensibles que utilitza la medicina actua per detectar diverses biomolècules. Proteïnes d'emmagatzematge: S'encarreguen de l'emmagatzematge de molècules o ions. L'albúmina de l'ou i la caseïna de la llet en són dos exemples. Proteïnes reguladores: Coordinen i controlen l'activitat metabòlica cel·lular. L'exemple més conegut és la insulina, que participa en la regulació de concentració de glucosa a la sang. Proteïnes enzimàtiques (enzims): Els enzims són probablement les proteïnes més importants. Aquestes molècules reconeixen molècules reactants específiques anomenades substrats; aleshores catalitzen la reacció entre aquestes molècules. Reduint-ne l'energia d'activació, l'enzim accelera la reacció de 106 a 1012 vegades més; així, una reacció que normalment trigaria més de 3.000 anys en completar-se espontàniament pot trigar segons amb un enzim, en condicions de pH i temperatura tolerables per l'organisme (a diferència d'altres catalitzadors químics). A més a més, l'enzim es recupera intacte en finalitzar la reacció, de manera que pot tornar a intervenir en la mateixa reacció amb un nou conjunt de substrats. Utilitzant diversos modificadors es pot regular l'activitat de l'enzim, permetent controlar la bioquímica de la cèl·lula en general. L'anhidrasa carbònica que catalitza la síntesi de l'àcid carbònic, és un enzim. Biosíntesi de les proteïnes Metabolisme de les proteïnes Àcids nucleics Els àcids nucleics són molt importants en la bioquímica, ja que emmagatzemen la informació genètica de l'organisme, a partir de la qual se sintetitzen les proteïnes necessàries per a aquest. Els àcids nucleics més comuns són l'àcid desoxiribonucleic (ADN) i l'àcid ribonucleic (ARN). Els monòmers reben el nom de nucleòtids. Els nucleòtids més comuns estan formats per una base nitrogenada (adenina, citosina, guanina, timina i uracil) unida a una molècula de ribosa (ARN) o desoxiribosa (ADN). L'adenina s'uneix amb la timina (en l'ADN) i l'uracil (en l'ARN), la timina només s'uneix amb l'adenina, i la citosina i la guanina només es poden unir l'una amb l'altra. Aplicacions Gràcies al gran desenvolupament que han tingut les metodologies, especialment amb l'arribada de les tècniques de biologia molecular, la bioquímica s'ha constituït en la ciència biològica bàsica per excel·lència, ja que els coneixements derivats dels estudis bioquímics troben aplicació en totes les altres branques de la biologia, des de la fisiologia (bioquímica fisiològica i bioquímica de la nutrició) fins a la microbiologia (bioquímica de microorganismes), la genètica (biologia molecular), la citologia (biologia cel·lular), la taxonomia (bioquímica comparada) i, fins i tot, l'ecologia (bioquímica ecològica). A més, l'espectacular progrés de la bioquímica en anys recents ha permès la seva aplicació al cada vegada més extens camp de les ciències biomèdiques, com ara la farmacologia (bioquímica farmacològica i bioquímica toxicològica) o la medicina (bioquímica clínica), atès que la bioquímica proporciona les claus moleculars per a la comprensió de moltes malalties, incloses les tres de més gran incidència social, com són el càncer, la SIDA i les malalties cardiovasculars. Darrerament, ha anat guanyant importància la bioquímica industrial, que tracta de l'obtenció en grans quantitats de determinats composts (per exemple, d'insulina humana per cultiu de bacteris sotmesos a manipulació genètica), com també de l'aplicació a processos industrials dels resultats obtinguts en estudis bioquímics (com la utilització industrial d'enzims, com ara la cel·lulasa, enzim que degrada la cel·lulosa). Vegeu també Bioxip. Referències Bibliografia complementària General Proceedings of National academy of Science of the United States of America, ISSN 1091-6490 (en línia) Llibres de text Handbuch der Experimentellen Chemie Sekundarbereich II, Band 11, Biochemie, Aulis Verlag Deubner GmbH & Co. KG * Köln Donald Voet et al.: Lehrbuch der Biochemie. Wiley-VCH, 2002, Jeremy M. Berg, Lubert Stryer et al.: Biochemie. 5a edició. Spektrum Akademischer Verlag, 2003, , versió en línia en anglès David L. Nelson, Michael M. Cox: Lehninger Principles of Biochemistry. 4a edició. Palgrave Macmillan, 2004, Löffler, Petrides, Heinrich: Biochemie und Pathobiochemie. 8a edició. Springer-Lehrbuch, 2007, Werner Müller-Esterl et al.: Biochemie, eine Einführung für Mediziner und Naturwissenschaftler. Spektrum Akademischer Verlag, 2004, Philipp Christen, Rolf Jaussi: Biochemie. Eine Einführung mit 40 Lerneinheiten. Springer-Verlag, 2005, Andreas Held: Prüfungs-Trainer Biochemie und Zellbiologie. Spektrum Akademischer Verlag, 2005, Konrad Lechner: Schülerbuch Biochemie. 4a edició. Bayerischer Schulbuch-Verlag, 1998, Peter Karlson et al.: Kurzes Lehrbuch der Biochemie für Mediziner und Naturwissenschaftler. 14a edició. Thieme, Stuttgart 2005, Graeme K. Hunter: Vital Forces. The discovery of the molecular basis of life. Academic Press, Londres 2000, Joachim Rassow, Karin Hauser, Roland Netzker, Rainer Deutzmann: Biochemie. Georg Thieme Verlag, 2006, Enllaços externs La Llibreria virtual de bioquímica i biologia cel·lular (en anglès) Biochemistry, 5a edició. Text complet de Berg, Tymoczko i Stryer, cortesia de l'NCBI (en anglès) Biochemistry, 2a edició. Text complet de Garrett i Grisham (en anglès) Biochemistry Animation - (animacions Flash narrades) (en anglès)


text: La B és la segona lletra de l'alfabet català i primera de les consonants. El seu nom és be (i col·loquialment, be alta). Ve de l'alfabet llatí i evolucionà de la segona lletra de l'alfabet fenici: beth (casa). Història La lletra B probablement té l'origen en el pictograma del terme casa en els jeroglífics egipcis, que representaven esquemàticament la planta. A l'alfabet protosemític i a l'hebreu era la primera lletra de la paraula bayit, que significava casa, d'on prové la forma primitiva, que originà la β de l'alfabet grec i la B de l'alfabet llatí o romà, a través de l'etrusc. Fonètica En català representa l'oclusiva bilabial sonora, representada com a /b/ en l'alfabet fonètic internacional. Si no es troba darrere de consonant nasal o de pausa, sona de manera menys explosiva del que és habitual /β/, als dialectes no betacistes es manté el so /b/. En canvi a final de síl·laba i no seguit d'una consonant sonora s'ensordeix i es pronuncia /p/ (àrab). En el cas de l'arcaisme «ab», la seua pronúncia és /ap/, però davant de paraula començada per vocal o consonant sonora, es pronuncia /aβ/ (als dialectes no betacistes, /ab/). El seu nom és be. Únicament en els dialectes orientals, abans d'una l i després d'una síl·laba tònica es pronuncia doble (/bb/): moble, poble... Numismàtica En època moderna i contemporània la B (o a vegades BA) s'usava per indicar l'origen barceloní de les monedes que s'encunyaven en aquesta ciutat. S'utilitzà per primera vegada com a símbol de la ciutat a les monedes en temps del rei Ferran II el Catòlic. De manera puntual també es va utilitzar el símbol BA en els escuts d'or i llurs múltiples (els quals s'anomenaven «de la creueta») que s'encunyaren entre els regnats de Felip III i Carles II. El 1850, en temps d'Isabel II, la B fou substituïda per una estrella de vuit puntes. No obstant això també es va usar el signe Ba. Durant la dictadura, les monedes de 50, 25 i 5 pessetes batudes a la ciutat el 1957 també s'hi va encunyar el signe BA. Símbols derivats o relacionats Referències Lletres de l'alfabet llatí