text: Francisco Franco Bahamonde (Ferrol, conegut del 1938 al 1982 com a Ferrol del Caudillo, 4 de desembre del 1892 - Madrid, 20 de novembre de 1975) fou un militar i dictador espanyol, cap d'Estat autoproclamat des del 1939 fins al 1975. Amb el suport d'altres caps militars, el 1936 s'alçà en armes contra el govern legalment constituït de la Segona República Espanyola, i rebé el suport del feixisme europeu: del nazisme, amb la Legió Còndor i amb material bèl·lic modern, i del feixisme italià, també amb material bèl·lic naval, aeri i terrestre. A aquesta ajuda cal afegir els provinents de Marroc, de França, de Romania i de combatents russos i portuguesos. Aquests favors serien retornats amb el seu suport a les potències de l'Eix amb la División Azul, que s'enquadraria dins la Wehrmacht. Fou un dels oficials que iniciaren el fallit del Cop d'Estat del 18 de juliol, el qual comportaria una Guerra Civil Espanyola que es perllongà per tres anys, amb més de mig milió de morts entre els dos bàndols. L'octubre del 1936, s'autonomenà «Cap Suprem» del bàndol revoltat a Burgos, i de facto regent del restaurat nominalment Regne d'Espanya des del 1947 fins a la seva mort, el 1975. Franco va fer servir el títol de Caudillo d'Espanya «por la Gracia de Dios», per mirar d'obtenir una legitimitat divina. La seva carrera s'inicià amb la Guerra del Rif, conflicte que li va permetre ser un dels generals més joves d'Europa, a causa de la més que dubtosa política de premis i promocions dins de l'exèrcit del seu temps. Durant la Segona República Espanyola, després de dirigir l'Acadèmia Militar de Saragossa, li fou encomanada, a la tardor de 1934, la direcció de les operacions militars per a reprimir i sufocar la Revolució d'Astúries de 1934, moviment obrer armat que havia declarat la revolució social. La repressió que hi va exercir fou qualificada d'«exemplar», a causa de la seva gran duresa. Després del triomf del Front Popular, descobert l'intent de cop d'Estat de diversos generals, i només amb sospites sobre els seus integrants, el Govern va allunyar dels centres de poder els generals més proclius a la sedició, destinant Franco a les Illes Canàries. El juliol del 1936, després de moltes indecisions, s'uneix al cop d'Estat liderat pel general Sanjurjo i el general Mola contra el govern de la Segona República Espanyola, posant-se al capdavant de l'Exèrcit d'Àfrica. El cop va fracassar i va donar lloc a la guerra civil. Després de la mort de Sanjurjo en accident aeri pocs dies després del cop, Franco veu el camí lliure per a convertir-se en el líder dels revoltats. Fou designat pels revoltats com el seu cap de Govern el 28 de setembre del 1936 i s'autoproclamà cap d'Estat. A partir d'aquell moment inicià una duríssima i sagnant repressió que duraria fins als seus últims dies. Durant el govern dels seus gairebé quaranta anys, el Govern de Franco, va passar per diverses fases diferents, encara que les característiques ideològiques més comunes en tot el temps, inclou el feixisme, un fort sentiment de nacionalisme espanyol i de repressió de les nacions com la catalana o la basca. El nacionalcatolicisme i el nacionalsindicalisme, l'anticomunisme així els valors tradicionals en foren els principals eixos. Durant la Segona Guerra Mundial, intentà participar-hi, però les seves demandes territorials varen ser desestimades per Hitler, ja que hauria comportat l'enemistat amb la França de Vichy. Després el franquisme va intentar mostrar que gràcies a Franco, Espanya no va entrar a la Gran Guerra. Després del final de la Segona Guerra Mundial,i contràriament a allò que esperaven els demòcrates, Franco va mantenir el seu control a Espanya, i no hi va haver un alliberament aliat; aquest control s'aplicà amb una sèrie de severes mesures: l'aplicació de treballs forçats a les presons, i l'ús de la mort indiscriminada i generalitzada. Només al Camp de la Bota poden haver-hi estat afusellades 1.700 persones, penes de presó, la supressió sistemàtica de punts de vista dissidents a través de la censura, la coacció, la institucionalització de la tortura, l'empresonament ideològic d'enemics en els camps de concentració en tot l'Estat (com Los Merinales a Sevilla, San Marcos, a Lleó, Castuera a Extremadura, i Miranda de Ebro), i multes com a elements dissuasius per als seus enemics ideològics. Després de la caiguda d'Alemanya i Itàlia, el règim franquista va patir la reprovació de les Nacions Unides per la seva demostrada col·laboració amb les potències de l'Eix, que va impedir l'entrada d'Espanya en l'organisme acabat de creat i recomanà la retirada d'ambaixadors. Franco va desestimar les crítiques internacionals considerant que eren obra de la conspiració maçònica. Espanya va patir un aïllament internacional trencat principalment per l'Argentina de Juan Domingo Perón i el Portugal del règim de António de Oliveira Salazar. Tingué una forta voluntat de continuïtat després del franquisme, que quedà reflectit en l'expressió «todo atado y bien atado». Així, el successor que ell imposà, Joan Carles I, jurà els principis del Movimiento Nacional i fou coronat rei d'Espanya el novembre de 1975. Franco va voler morir matant, així pocs mesos abans de morir va sentenciar les darreres penes de mort de cinc militants del FRAP i d'ETA. Va ser cap d'estat des del final de la Guerra Civil Espanyola fins a la seva mort el 20 de novembre del 1975. Joventut Nascut a Ferrol (la Corunya) el 4 de desembre de 1892, i batejat Francisco Paulino Hermenegildo Teódulo, la família Franco era originària d'Andalusia i es creu que tenen un grau d'aristocràcia de llinatge. Des que s'assentaren a Galícia, que estigueren fortament involucrats en l'Armada Espanyola. El seu pare era funcionari naval i ell volia seguir la carrera del seu pare, tot ingressant a la Marina, però l'Acadèmia naval va estar tancada des del 1906 fins al 1913. La mare de Franco va ser María del Pilar Bahamonde y Pardo de Andrade, i els seus pares es van casar el 1890. La família Bahamonde era de Galícia, amb orígens aristocràtics, ja que venien del setè Comte de Lemos, el pare, i de la tercera Comtessa de Vilalba, la mare, que eren descendents de la reialesa portuguesa i, per tant, de molts altres reis europeus. Tenia dos germans, Nicolás (Ferrol, 1891 - 1977), oficial de la Marina i diplomàtic casat amb Maria Isabel Pascual del Pobil y Ravello, i Ramón, un pioner de l'aviació, a més de dues germanes, María del Pilar (Ferrol, 1894 - Madrid, 1989) i María de la Paz (Ferrol, 1899 - Ferrol, 1900), amb qui va passar gran part de la seva infància. Carrera militar Es va graduar a l'acadèmia militar de la ciutat de Toledo. Va ser ascendit a tinent. Dos anys més tard, va ser destinat al Marroc. Els esforços espanyols per ocupar físicament el seu nou Protectorat a l'Àfrica va provocar la prolongada Guerra del Rif (1909-1927) amb els marroquins. Les tàctiques utilitzades van donar lloc a grans pèrdues entre els oficials de l'Exèrcit Espanyol, però també li van donar l'oportunitat de pujar en l'escalafó. Es deia que a la guerra els oficials rebrien «un taüt o una faixa de general». En el desastre politicomilitar que van ser les guerres del Marroc, s'havia establert una pràctica nefasta, contra tota lògica militar assenyada. Els ascensos i medalles solien concedir-se per recompensar un mal entès heroisme, que es mesurava en funció del nombre de ferides rebudes, i no dels resultats militars reals, desconsiderant les pèrdues de vides humanes, sacrificades en atacs a pit descobert. Aquest sistema de valoració de mèrits propicià ascensos i recompenses als oficials d'infanteria i cavalleria supervivents d'alguns absurds atacs, en detriment d'altres militars, com ara artillers i metges, o els destinats a serveis d'intendència, sense el concurs dels quals la guerra no es podia dur a terme amb èxit. En aquest context, Franco es va guanyar aviat la reputació de ser un bon oficial. Es va incorporar a les recentment formades Forces Regulars Indígenes, unitat colonial espanyola que actuaven com a força de xoc. El 1916, a l'edat de vint-i-tres anys va ser ascendit a capità. Va ser greument ferit en una escaramussa a El Biutz i probablement hi perdé un testicle. La seva supervivència li va merèixer la fama d'«home de baraka» (bona sort) als ulls de les tropes natives. També se li va proposar, sense èxit, per a la més alta recompensa militar al valor de l'Exèrcit Espanyol, la creu de San Fernando. En comptes d'això, va ser ascendit a comandant, convertint-se en un dels més joves oficials en arribar a aquest grau de l'Exèrcit espanyol. Des del 1917 fins al 1920, va deixar el Marroc i va ser assignat a la Península. Aquell any, el tinent coronel José Millán-Astray, un histriònic oficial, va fundar la Legió Estrangera, unitat similar a la Legió Estrangera Francesa. Franco va ser assignat al comandament de la Legió, i va tornar a l'Àfrica. El 24 de juliol del 1921, el mal comandat i exhaust Exèrcit Espanyol va patir una derrota a la Batalla d'Annual a mans de les tribus rifenyes, encapçalades pels germans d'Abd el-Krim. La Legió, simbòlicament, si no materialment, va salvar els enclavaments espanyols de Melilla després d'una esgotadora jornada de tres marxes forçades dirigides per Franco. El 1923, va ser nomenat comandant de la Legió. També el 1926, Franco es va casar amb l'asturiana de classe alta Carmen Polo amb qui va tenir una única filla anomenada Maria del Carmen, més coneguda com a Carmencita. Com a fet excepcional el padrí del seu casament va ser el rei Alfons XIII, cosa que va donar-li gran renom entre els monàrquics. Ascendit a coronel, Franco va dirigir la primera onada de tropes de terra en el Desembarcament d'Alhucemas, el 1925. Aquest desembarcament al cor de la tribu d'Abd el-Krim, juntament amb la invasió francesa del sud de marroc, va significar el començament del final de la curta República del Rif. El 1926 ascendeix a general de brigada, sent el general més jove de l'exèrcit espanyol. El 1928, Franco va ser nomenat director de la recentment creada Acadèmia Militar Mixta a Saragossa, nova institució per a la formació de l'oficialitat (cadets) de l'Exèrcit, en substitució de les antigues institucions separades per a joves aspirants a convertir-se en oficials d'infanteria, cavalleria, artilleria, i altres armes i cossos de l'exèrcit. El tancament d'aquesta Acadèmia el juny del 1931 pel govern de la República va causar el seu primer enfrontament amb el govern legítim de la República. República Espanyola Després de la promulgació de la Segona República Espanyola, Franco va estar temptat d'intervenir a Madrid amb els cadets en defensa d'Alfons XIII, però comunicant la seva intenció al general José Millán-Astray, aquest li va fer partícip d'una confidència del general Sanjurjo, segons la qual, no es comptava amb els suports suficients; principalment, no es comptava amb la Guàrdia Civil. Això el va fer desistir. L'endemà, el dia 15 d'abril, Franco dictava una ordre als cadets: «Si en tots els moments han regnat en aquest centre la disciplina i l'exacte compliment en el servei, són encara més necessaris avui, en què l'Exèrcit necessita, serè i unit, sacrificar tot pensament i ideologia al bé de la nació i a la tranquil·litat de la Pàtria». Franco des d'aquests primers moments es va mostrar reticent a la República, i el juliol, passats tres mesos, quan Manuel Azaña (llavors ministre de Defensa), dins de les seves accions que conduïen a reduir les despeses de l'Exèrcit, tancà l'Acadèmia Militar de Saragossa, en un encès discurs de cloenda s'hi posicionà obertament en contra. Azaña va incloure una nota desfavorable en el seu full de serveis. Tancada l'acadèmia, Franco es va trobar en situació de disponible forçós durant els següents vuit mesos, fins que el febrer del 1932 es va destinar a la Corunya com a cap de la brigada d'Infanteria radicada en aquella ciutat. El juliol del 1932, quatre setmanes abans de la Sanjurjada, Sanjurjo es va entrevistar en secret amb Franco per demanar-li el seu suport en el pronunciament. Franco no es va donar, però va ser tan ambigu que Sanjurjo va poder arribar a pensar que donat el cop, podria comptar amb ell. L'entrevista va ser a Madrid, de tornada a La Corunya, Franco va demanar un permís per absentar-se de la seva destinació durant uns dies i acompanyar la seva dona i la seva filla en un viatge per les Ries Baixes. El permís li va ser denegat en haver d'absentar-se el general de Divisió de la plaça. En el moment del pronunciament, Franco es trobava a La Corunya assumint, en funcions, el comandament de la plaça, i no es va unir als revoltats. Fracassat el cop, Sanjurjo va ser enviat a consell militar; demanant a Franco que el defensés, aquest s'hi va negar. {{cita|He recibido en el ministerio al general Vera, que manda la 8a división. Me dice que el general Franco está muy enojado por la revisión de ascensos. De hacer el número uno de los generales de brigada, ha pasado a ser el veinticuatro. Es lo menos que ha podido ocurrirle. Yo creí durante algún tiempo que aún descendería más. Se propone elevar una instancia suplicando que se revise su caso. Voy a enviarlo a mandar Baleares, donde estará más alejado de tentaciones.|Diario de Manuel Azaña, 8 de febrer de 1933.}} El febrer del 1933, després de queixar-se Franco d'haver perdut llocs en l'escalafó, Azaña el va destinar a les Illes Balears. Aquesta destinació significava un ascens, era un destí que normalment hauria correspost a un general de divisió i bé podria formar part dels esforços de Manuel Azaña per atraure Franco a l'òrbita republicana, recompensa per la seva passivitat durant la Sanjurjada. Revolució d'Astúries de 1934 El triomf de la dreta en les eleccions de 1933 va propiciar que la coalició Radicals-CEDA emprengués l'anul·lació de les reformes que tímidament s'havien iniciat. Paral·lelament, en la formació socialista els moderats van ser desplaçats pels membres més radicals. Besteiro es va veure marginat, i Largo Caballero i Indalecio Prieto van adquirir tot el protagonisme. Els historiadors han anomenat aquest període fins a la fi del 1935 «el bienni negre», per assenyalar que van ser anys reaccionaris i marcats pel feixisme. L'agreujament de la crisi econòmica, el retrocés de les reformes i les radicals proclames dels líders de l'esquerra van crear un ambient de revolta popular. A les zones on els anarquistes eren majoria, es van succeir les vagues i els enfrontaments de treballadors amb les forces d'Ordre Públic. A Saragossa, un conat d'insurrecció, en el qual es van aixecar barricades i es van ocupar edificis públics va ser sufocat amb la intervenció de l'Exèrcit. El 26 de setembre de 1934 es va anunciar la formació d'un nou govern presidit també per Lerroux, al qual es van incorporar tres membres de la CEDA. L'actitud revengista de l'anterior govern Lerroux i la identificació de la CEDA amb posicions feixistes va provocar la reacció de l'esquerra. La Unió General de Treballadors (UGT), els comunistes i els nacionalistes catalans van convocar una insurrecció que es va materialitzar a diverses zones de l'estat, com Catalunya, el País Basc i, principalment, Astúries, on es va unir la CNT. Si en altres llocs va ser sufocada amb relativa facilitat, no va passar així a Astúries. Els miners van assaltar la fàbrica d'armes de Trubia, van ocupar els edificis públics (a excepció de la guarnició d'Oviedo i la Comandància de la Guàrdia Civil de Sama) i van detenir la columna del general Milans del Bosch, que hi va anar des de Lleó. Es van cometre assassinats, principalment de sacerdots i guàrdies civils, es van cremar esglésies i es van saquejar edificis oficials. Franco s'havia convertit en el general més valorat pels sectors de la dreta. En haver estat allunyat de l'anterior govern d'esquerres, va permetre que no se l'identifiqués com addicte a la República, i, després de la formació del govern Lerroux, es va veure privilegiat pel seu ministre de l'Exèrcit Diego Hidalgo (qui ho va proposar per a l'ascens de general de divisió). El setembre es trobava, convidat per Hidalgo, en les maniobres que es van realitzar a la província de Lleó. Quan el 4 d'octubre va esclatar la insurrecció, Hidalgo va requerir Franco perquè, com a assessor i des de Madrid, coordinés les operacions. Es va fer venir la Legió i els Regulars d'Àfrica, una força de 18.000 soldats que, al comandament del coronel Juan Yagüe Blanco, es van integrar amb altres unitats portades de Lleó, Galícia i Santander sota el comandament del general López Ochoa. Les forces portades de l'Àfrica i dirigides per Yagüe es van distingir per la seva especial crueltat. La repressió va ser despietada, i les tropes estrangeres, amb el beneplàcit dels seus caps, es van dedicar al pillatge, amb una brutalitat que va deixar atònits els miners revoltats. La insurrecció i la seva posterior repressió van provocar més de 1.500 morts i va obrir una bretxa entre la dreta i l'esquerra que no aconseguiria superar-se. Els morts d'un costat i l'altre va alimentar l'odi i la rancúnia en tots dos bàndols. El 15 de febrer del 1935 el Govern li va concedir la Gran Creu del Mèrit Militar i el va nomenar cap de les tropes del Marroc. Només tres mesos després de prendre possessió del seu càrrec a l'Àfrica, després d'una altra crisi política que propicià una nova remodelació del Govern, i després que Gil-Robles va esdevenir ministre de la Guerra, Franco tornà a la península nomenat Cap de l'Estat Major, càrrec de màxim prestigi que exercirà fins al triomf del Front Popular el febrer del 1936. Eleccions Generals de 1936 En la tardor de 1935 la corrupció del govern Lerroux és destapada per l'escàndol de l'estraperlo. El president Niceto Alcalá Zamora li exigeix la dimissió, cau el govern i s'han de convocar noves eleccions. Amb la caiguda del govern, davant l'expectativa d'unes eleccions en les quals hi ha la possibilitat que les guanyi l'esquerra, creixen els moviments en contra de la República. La CEDA i sectors de l'exèrcit conspiren per impedir la consulta mitjançant un cop d'estat. Franco és requerit des de sectors militars i civils perquè participi en el complot, però aquest, sense rebutjar, no s'hi uneix i manté una posició ambigua. Es coneix la trobada que va tenir amb Primo de Rivera, cap de la Falange, dies abans de les eleccions per les memòries de Serrano Súñer, amic de tots dos. El gener del 1936, els rumors de la preparació d'un cop militar i la seva suposada participació en el mateix es van estendre fins a arribar a coneixement del president del Consell Provisional Manuel Portela. Portela va enviar al director general de Seguretat Vicente Santiago al ministeri de la Guerra perquè es va entrevistar amb Franco. Aquest, encara cap de l'Estat Major, es va mostrar novament esquiu, manifestant que no conspiraria fins que no existís un «perill comunista a Espanya». Les eleccions del 16 de febrer de 1936 foren guanyades pel Front Popular. Tant Franco com Gil-Robles, de manera coordinada, van treballar incansablement per revocar la decisió de les urnes. El 17 de febrer a un quart de quatre de la matinada, només conèixer els resultats, Gil-Robles es va dirigir al ministeri de la Governació i en una conversa amb Portela, va intentar convèncer-lo perquè suspengués les garanties constitucionals i decretés la llei marcial. Paral·lelament, Franco, aquella mateixa nit, va telefonar al director de la Guàrdia Civil, el general Pozas, que es va mostrar contrari a la iniciativa. Posteriorment va pressionar el ministre de la Guerra, el general Nicolás Molero, perquè imposés la llei marcial i obligués Pozas a treure la Guàrdia Civil al carrer. L'endemà es va reunir el Govern per debatre sobre la implantació de la llei marcial. El resultat de la reunió va ser la declaració de l'estat d'alarma durant vuit dies i atorgar a Portela la potestat de declarar la llei marcial al moment que ho estimés oportú. Franco, aprofitant el coneixement que va tenir de la potestat atorgada, com a Cap de l'Estat Major, va enviar ordres a les diferents regions militars. Saragossa, València, Alacant i Oviedo decretà l'estat de guerra. Altres capitanies es van mostrar indecises, però, principalment, en no sumar-se la Guàrdia Civil a l'intent, aquesta es va veure frustrada. Davant del fracàs, quan Franco per fi va veure el cap de govern a la tarda, hàbilment va jugar a dues bandes. En els termes més cortesos, Franco va dir a Portela que, davant els perills que constituïa un possible govern del Front Popular, li oferia el seu suport i el de l'exèrcit, si estava al poder. Després de les eleccions, i superats aquests incidents, Azaña va ser nomenat president del govern. Diversos historiadors coincideixen que Azaña no va advertir la magnitud de la conspiració. Coneixia l'existència del complot encara que no conegués els detalls ni exactament els seus participants, també sabia l'ambient conspiratori present a la dreta i en sectors de l'exèrcit, i entre les escasses mesures que va prendre, una va ser la d'allunyar dels centres del poder aquells generals que considerava més proclius al pronunciament. El general Manuel Goded va ser destinat a les Illes Balears. Franco va perdre la prefectura de l'Estat Major i va ser enviat com a comandant general a les illes Canàries. Franco ho va considerar com un exili forçat. Com que es van haver de repetir les eleccions en dues circumscripcions, Cuenca i Granada, la CEDA va oferir a Franco un lloc en les llistes de Conca que li garantia sortir elegit. Franco ja havia estat temptat de presentar-se a diputat en les eleccions del 1933. Sigui perquè l'atragués l'activitat política, o que volgués adquirir la immunitat parlamentària, Franco va acceptar. Però José Antonio Primo de Rivera, el qual es presentava en aquesta mateixa llista, no va admetre compartir llista amb Franco i el va vetar. Ramón Serrano Suñer va viatjar a Canàries, se suposa que amb la missió de convèncer-lo perquè es retirés, el resultat del viatge va ser que Franco va renunciar a presentar-s'hi. Guerra Civil Apartat dels centres de decisió peninsulars fou destinat a Santa Cruz de Tenerife, el febrer del 1936, com a comandant general de les Canàries pel president Casares Quiroga, el 18 de juliol del 1936 s'uní, passats uns mesos, al projecte de revolta que liderava Emilio Mola i participà activament en els preparatius per a la revolta militar contra el Govern legítim del Front Popular, juntament amb altres militars com Queipo de Llano, José Sanjurjo, Moscardó i d'altres. En aquell moment comença la Guerra Civil Espanyola; el detonant del cop d'estat i l'excusa del seu inici va ser l'assassinat del polític José Calvo Sotelo (aquesta tesi s'ensenyava oficialment en les escoles franquistes), però sembla que en realitat només va fer que s'accelerés uns dies la data prevista de l'alçament. L'1 d'octubre va ser nomenat cap de l'Estat del bàndol nacional per la Junta de Defensa Nacional a Burgos, iniciant-se així el seu govern, càrrec que no abandonà fins a la seva mort l'any 1975. El 1937 fou nomenat a Burgos generalíssim de tots els exèrcits. Durant la Guerra Civil s'instauren les penes capitals sumaríssimes sancionades pel mateix general i les denúncies anònimes es converteixen en la manera d'empresonar i liquidar greuges i revenges causats durant l'etapa republicana. La guerra s'acaba oficialment l'1 d'abril del 1939, amb la victòria dels militars revoltats. Franco es manté com a cap de l'Estat assegurant que «no hay ni vencedores ni vencidos» en un discurs radiofònic. No fou així, ja que milers de ciutadans van ser afusellats en la postguerra i centenars de milers de persones van haver d'exiliar-se, molts de per vida. Franco va aconseguir una fortuna que ascendia a 34 milions de pessetes el 1940. Aquests diners van sortir de donatius que rebia per a finançar la causa del bàndol nacional. Als anys 40, Franco va gastar-se 2,5 milions de pessetes en una finca a Valdefuentes de 10 milions de metres quadrats, i on invertiria uns altres 10 milions de pessetes per aclimatar-la. Intervenció a la Segona Guerra Mundial (1939-1945) Durant la Segona Guerra Mundial Franco va posar en perill la neutralitat d'Espanya (proclamada públicament el 4 de setembre de 1939). L'Estat espanyol va admetre l'ús dels aeroports i ports espanyols pels avions i submarins alemanys, cessions fruit del Pacte Anti-Komintern i el Tractat germànicoespanyol d'amistat, tots dos signats el març del 1939. El 23 d'octubre del 1940 Franco s'entrevistà amb Hitler a Hendaia, on li demanà desmesurades exigències, tot i que tenia molt poc a oferir a Hitler. Sembla que demanà un Imperi colonial a Àfrica, i també podria haver demanat la Catalunya del nord. De tota manera, Hitler ja no estava interessat en l'estret de Gibraltar, ja que havia desviat l'atenció cap als Balcans, en perill després de la fracassada intervenció italiana a Grècia. També podem comprovar que Franco no tenia cap vocació neutralista quan va enviar al front soviètic la «Divisió Espanyola de Voluntaris contra Rússia», més coneguda com a Divisió Blava, oficialment Divisió 250 de l'Exèrcit alemany. Aquest ajut a Hitler suposa, segons el Dret Internacional, una agressió contra el bàndol dels aliats, però els aliats no van declarar la guerra a Espanya; primer, per la poca pressió que Stalin va exercir sobre els seus aliats occidentals, ja que tenia por que aquests creguessin que volia ampliar la seva futura zona d'influència en un àmbit on l'acabava d'exercir recentment (Guerra Civil Espanyola). I segon, perquè s'estava dissenyant l'Europa de blocs, i a les democràcies occidentals —subordinades ja a l'estratègia dels Estats Units des del 1943– els interessava mantenir Franco en el poder per la seva vocació anticomunista. Quan els nazis perden la guerra, Franco prova de distanciar-se formalment de l'estètica nazi, i el 1947 fa prohibir la salutació amb el braç alçat, salutació obligatòria del 1939 al 1947. Dictadura (1939-1953): la postguerra En la postguerra (i també durant la guerra) els objectius principals de Franco són la modificació de l'estructura de l'estat d'acord amb els interessos dels grups dominants que li donaven suport i l'aniquilació de l'oposició interior, amb el desplegament d'una repressió implacable que abastarà tots els nivells de la vida pública i privada, i que inclourà consells de guerra col·lectius i sumaríssims sense garanties processals ni cap possibilitat de defensa, delacions, arbitrarietats i afusellaments a cementiris o a camp obert. A les nacions històriques, aquesta repressió comportà l'abolició dels estatuts d'autonomia, i en el cas català l'afusellament del president Lluís Companys, figura avui encara no restaurada, i la repressió de qualsevol expressió pública del català i el basc. El règim franquista suposà un retrocés de dècades, tant en l'aspecte econòmic com en el camp intel·lectual. Així els intel·lectuals van haver d'exiliar-se. El règim franquista va deixar enrere allò que havia aportat la República quant a llibertats personals i col·lectives República, Sufragi universal, redistribució de la riquesa i es va alinear amb el feixisme europeu (nazisme, feixisme italià i falangisme espanyol). El culte a la personalitat, amb imatges del dictador per tot arreu, la magnificació de les seves activitats on la pesca i caça de peces gegants en una Espanya de misèria, i amb el títol de «Caudillo de España por la gracia de Dios» ajudaven a crear una imatge del dictador com a ésser superior i infalible. L'economia restà fallida fins ben entrada la dècada dels anys cinquanta (autarquia), on només les classes «afectes al règim» tenien accés als béns de primera necessitat. Es va deixar enrere les necessàries reformes agràries i industrials que tota societat moderna precisava, i que quedaven controlades per les oligarquies. D'aquesta situació de fam generalitzada, Franco en culpava la pertinaz sequia. La corrupció i l'estraperlo fou un altre dels elements destacats que va permetre l'aprofitament per les classes afectes al règim i l'emergència de nou-rics. Dictadura (1953-1975): el desarrollismo L'any 1953 Franco es va reunir amb el president dels Estats Units, Eisenhower i va concedir-li bases al territori espanyol a Rota, Morón de la Frontera, Saragossa i Torrejón de Ardoz. Actualment només estan actives les dues primeres. A canvi, a partir de l'any 1959, Espanya va començar a rebre ajudes econòmiques. L'any 1960, Balduí I de Bèlgica va casar-se amb Fabiola de Mora y Aragón molt ben connectada amb la família del dictador. Carmen Polo va insistir a transmetre personalment l'obsequi del govern espanyol en presència de l'esposa de Fernando María Castiella, una altra personalitat controvertida del règim. Aquesta amistat, que va durar fins a la mort del dictador, va contribuir a fer-lo presentable al nivell internacional, tot i que va desconcertar l'aleshores primer ministre belga. El 2012, de Mora y Aragón fa refusar d'obrir la seva correspondència amb Franco a la historiadora Anne Morelli. L'única matèria d'infraestructures que va avançar durant la dictadura van ser els pantans. L'altra cara de la moneda va ser la falta de planificació de l'habitatge: construcció sense miraments al litoral i construcció d'edificis amb material deficient, que més endavant comportaria els efectes de l'aluminosi. El 1969 designà (en la que es coneix com a Operació Salmó) per al títol de rei Joan Carles de Borbó, net d'Alfons XIII i fill de Joan de Borbó i de Battenberg, hereu legítim de la corona. El juny del 1973 creà el càrrec de president del govern, que recaigué en el seu màxim col·laborador Luis Carrero Blanco. La mort d'aquest en un atemptat, el desembre del mateix any, endurí el règim. Això provocà, el 1974, l'execució al garrot de l'anarquista Salvador Puig i Antich i un suposat polonès anomenat Heinz Chez. Ambdues execucions es feren el mateix dia, la primera a Barcelona i la segona a Tarragona. El setembre del 1975, dos mesos abans de la seva mort, el dictador feu afusellar uns membres d'ETA i del FRAP, cosa que mobilitzà una gran part de l'estranger i fins i tot del mateix papa. Franco, segurament ja debilitat i proper a la mort, va ratificar les condemnes. Oficialment Franco morí el 20 de novembre del 1975 al Palau del Pardo. Va ser enterrat, com José Antonio Primo de Rivera al Valle de los Caídos. Al cap de dos dies, Joan Carles de Borbó, assumí el càrrec de cap de l'Estat, jurant fidelitat als principis del règim. Un dels seus lemes, inscrit en totes les monedes emeses, era: Caudillo de España por la G. [Gràcia] de Dios. En l'àmbit popular, la G. era sovint irònicament interpretada de diverses maneres. També el jutge de l'Audiència Nacional espanyola, Baltasar Garzón, considera que és necessari d'instituir una comissió de la veritat perquè s'investiguin els crims contra la humanitat comesos durant la dictadura franquista i garantir la impunitat de tots els crims de guerra que, segons la carta de les Nacions Unides, no prescriuen mai. S'ha constatat, que ans als contrari d'altres dictadures, la desfranquització és un procés que va iniciar-se molt a poc a poc. El 24 d'octubre de 2019, van ser exhumades les seves restes del Valle de los Caídos i trasllades al cementiri d'''El Pardo-Mingorrubio, on es troba enterrada també la seva viuda, Carmen Polo. Distincions 1937 - Alcalde honorario i Hijo Predilecto y Adoptivo de Màlaga, retirats al 2016 1946 - Medalla de Oro de la Ciudad de Múrcia, retirada al 2018 1947 - Bunyol de brillants de la Junta Central Fallera de València, retirada al 2015 1951 - Medalla de Oro de la Ciudad de Calataiud 1953 - Medalla de Oro de la Ciudad d'Almadén, retirada al 2017 1965 - Medalla de Oro de la Ciudad de Llorca Referències Bibliografia Vegeu també Exhumació de Francisco Franco Enllaços externs Franquisme Dictadors feixistes Militars de Ferrol Militars insurrectes espanyols de la Guerra Civil espanyola Receptors de la Insígnia combinada de Pilot–Observador en Or i Diamants Collar de l'Orde d'Alfons X el Savi Polítics de Ferrol Generals espanyols Capitans i comandants generals de Mallorca i Balears Caps d'estat d'Espanya Alumnes de l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo Cavallers de l'Orde Suprem de la Santíssima Anunciació Comandants de la Legió d'Honor Gran Creu de l'orde de Sant Maurici i Sant Llàtzer Morts a Madrid Morts d'insuficiència cardíaca Naixements del 1892 Morts el 1975


source: wikipedia

text: va ser un filòleg català conegut com el «seny ordenador de la llengua catalana» per la seva tasca de capdavanter establidor de la normativa moderna de la llengua catalana. Josep Pla escrigué que «Fabra ha estat el català més important del nostre temps perquè és l'únic ciutadà d'aquest país, en aquesta època, que, havent-se proposat d'obtenir una determinada finalitat pública i general, ho aconseguí d'una manera explícita i indiscutible». Biografia Infantesa Pompeu Fabra va néixer l'any 1868 al número 32 del carrer de la Mare de Déu de la Salut, al barri de la Salut de l'antiga vila de Gràcia, i més tard també va viure al carrer Gran de Gràcia, núm. 87. Era fill de Josep Fabra i Roca i Carolina Poch i Martí. Va tenir dotze germans i ell era el més petit de tots; però en van morir deu i van restar ell i dues germanes. Quan tenia cinc anys (1873) es va proclamar la I República a l'Estat espanyol i el seu pare, que era republicà, va ser elegit batlle de la vila. Encara que la família es va traslladar al carrer de la Diputació de Barcelona quan tenia 6 anys, ell sempre va recordar el seu origen gracienc. El seu pare va exercir sobre ell una gran influència durant la seva infantesa i joventut, tant pels primers contactes amb alguns diccionaris i gramàtiques que corrien per casa, com el Diccionari de la llengua catalana ab la correspondencia castellana y llatina, de Pere Labèrnia, i la Gramática de la lengua catalana, d'Antoni de Bofarull i Adolf Blanch, com per la tria de la carrera d'enginyer, en la qual va influir el seu pare, que, tanmateix, no va poder veure completada a causa de la seva mort el 1888. Uns inicis fecunds i polèmics Fabra va començar estudis d'enginyeria industrial que progressivament va alternar amb una forta inclinació autodidacta per la filologia i el 1889 entra com a redactor a L'Avenç, que en 1891 li va publicar a la seva l'editorial la gramàtica Ensayo de gramática del catalán moderno, en què, per primera vegada amb metodologia científica, es descriu la llengua parlada amb una acurada transcripció fonètica. Juntament amb Joaquim Casas Carbó i Jaume Massó i Torrents Fabra va emprendre la segona campanya lingüística de la revista L'Avenç, que durà tot el 1892 i va consistir en una sèrie de denses notes, generalment no signades, que la revista va publicar sota la rúbrica de «La Reforma Lingüística» a partir del número de març, i que «aportaven una justificació teòrica dels canvis ortogràfics que s’anaven adoptant sobre la marxa» i que van ser els primers intents científics de sistematització de la llengua, intents que van provocar arborades polèmiques i van constituir l'esbós de la futura normativització. Des de L'Avenç, Pompeu Fabra va publicar articles utilitzant el pseudònim Esteve Arnau, per evitar la confrontació directa i la crítica a persones reals i concretes amb una trajectòria formada en aquell moment, a més per ocultar la seva participació en una revista de la qual se sentia allunyat ideològicament. Amb tot, les propostes es podien considerar revolucionàries, difícils d'acceptar per la majoria tradicionalista composta pels floralistes, alguns dels escriptors més reconeguts de la Renaixença com Narcís Oller, Víctor Català i Àngel Guimerà, i els mitjans periodístics. La campanya de L'Avenç va provocar la reacció dels tradicionalistes, que van contraatacar, que era justament el que buscaven els impulsors de la campanya. Un clar exemple fou l'article de Fabra a La Vanguardia el 22 de març de 1892 titulat «Sobre la reforma lingüística y ortográfica», amb el qual contestava un d'anterior d'Omar i Barrera al mateix diari, i presentava en síntesi el seu programa d'actuació. En 1895 va presentar Contribució a la gramàtica de la llengua catalana al premi extraordinari a la millor gramàtica dels jocs florals de 1895, contraris a les seves teories, i que va desert, i de nou als de 1896, en què la comissió li va atorgar un accèssit. No es va publicar fins 1898 per la Tipografia de L'Avenç perquè Fabra temia un parany si la publicava la comissió dels jocs. L'obra es considera una fita crucial de la gramatització del català modern. De Bilbao a Badalona El 1902 guanyà per oposició la càtedra de química de l'Escola d'Enginyers de Bilbao. El 5 de setembre de 1902 es casava amb Dolors Mestre a l'església de Sant Vicenç de Sarrià, poc abans que comencés el curs. La parella es va quedar a viure a Bilbao durant 10 anys i hi van tenir tres filles: Carola (Bilbao, 1904-1998), Teresa (Bilbao, 1908-1948) i Dolors (Bilbao, 1912-1993). Malgrat l'allunyament del país, durant aquells anys intensificà la seva dedicació a la filologia. El 1912, després de ser catedràtic de la Universitat de Bilbao, va decidir abandonar el seu lloc de treball i tornar a Catalunya a dedicar-se a la tasca lingüística que, d'altra banda, no havia deixat mai tot i ser al País Basc. La família Fabra no es va instal·lar a Barcelona, sinó a Badalona. Les raons de la decisió de Fabra fou a causa de la seva filla mitjana, Teresa, tenia la salut delicada i els metges els havien recomanat aires i abundants banys de mar. La ciutat de Badalona, situada ben bé a la costa, li oferia aquesta proximitat al mar i una bona comunicació amb les seves feines a la universitat a i l'Institut d'Estudis Catalans. A més, des que havia viscut a Begoña, Fabra li agradava viure a ciutats més petites, lluny de les grans aglomeracions de les capitals. Fabra va viure a Badalona fins que hagué de marxar a l'exili el 1939, i hi va tenir una important vida social, entre d'altres, va ser el primer director de l'Escola Municipal d'Arts i Oficis, on va fer amistat amb altres mestres o col·legues, com Pau Rodon i Amigó. Es van fer molt conegudes a la ciutat nombroses anècdotes i, especialment, les tertúlies que mantenia quan coincidia amb amistats o coneguts en els seus viatges en tramvia, un mitjà de transport del qual n'era un enamorat, de Badalona a Barcelona, i viceversa. El 1906 va participar en el I Congrés Internacional de la Llengua Catalana amb la comunicació Qüestions d'ortografia catalana. El seu prestigi intel·lectual en va sortir enormement reforçat, fins al punt que Prat de la Riba el cridà per dirigir un projecte de normativització lingüística del català. Aleshores tornà a Catalunya, fou nomenat fundador de la Secció Filològica de l'IEC i ocupà una càtedra dels Estudis Universitaris Catalans. El 1912 edità una Gramática de la lengua catalana, encara en castellà; un any després donà a conèixer les Normes ortogràfiques (1913) –una llarga reforma ortogràfica, promulgada per l'Institut d'Estudis Catalans–, les quals, juntament amb fervoroses adhesions, provocaren un corrent contrari d'opinió. Un dels punts bàsics de l'ortografia defensada per Fabra va ser el respecte envers la pronúncia dels dialectes i l'etimologia dels mots. El Diccionari ortogràfic (1917) completà les Normes del 1913. Un mestratge eficaç A partir del 1918, amb la publicació de la Gramàtica catalana, adoptada, a la pràctica, com a oficial, s'enceta una etapa que s'enllesteix el 1931 amb la publicació del Diccionari general de la llengua catalana. Del mateix any és el Curs mitjà de gramàtica catalana, pensat especialment per a l'escola i reeditat, el 1968, amb el títol d'Introducció a la gramàtica catalana. Les Converses filològiques (1924) sorgiren de l'anhel fabrià de divulgar les seves reflexions lingüístiques. Són articles relativament breus, publicats originalment al diari republicà La Publicidad, que plantegen i resolen dubtes idiomàtics molt freqüents. Les notes constitueixen lliçons pràctiques, redactades en un estil espontani, com a resposta a consultes que li lliuraven o trametien els lectors, establint un lligam directe i de proximitat. L'any següent publicà Les principals faltes de gramàtica. L'any 1925 va començar a treballar a la Diputació de Barcelona, precisament a la Secció de Foment i Instrucció Pública i Belles Arts. El 1927 va ser nomenat professor de Prosodia Catalana a l'Institut del Teatre. La presència del mestratge de Pompeu Fabra en alguns indrets de les comarques gironines es concretà a partir dels inicis dels anys 30. La relació amb mn. Ignasi Enric Jordà i Caballé (1886-1977), sacerdot i catedràtic de gramàtica catalana a la Normal de Girona (Escola de Mestres de Girona), portà el Mestre a pronunciar conferències i a impartir algunes lliçons, de manera presencial o per correspondència, de gramàtica catalana. Mereix una menció especial el Curset de Gramàtica Catalana de Santa Coloma de Farners l'estiu de l'any 1931. El text introductori de la butlleta d'inscripció de la comissió organitzadora diu: «Davant del gran interès que ha desvetllat arreu de Catalunya l'ensenyament del català, Santa Coloma no pot quedar enrere, a aquest fi s'ha organitzat un curset de Gramàtica Catalana». Sortosament, de la cloenda del curs comptem amb una fotografia que il·lustra l'èxit de la convocatòria. Hi apareixen, entre altres, Joan Vinyoli i el mateix Mestre. La consolidació d'una tasca L'any 1932, Fabra accedí directament, per raó del seu prestigi, a la càtedra de llengua catalana de la Universitat de Barcelona. Amb ell hi entrava oficialment la llengua catalana, per primera vegada a la història. El 1933, Fabra esdevingué president del patronat de la nova Universitat Autònoma de Catalunya, tot just creada. El diccionari del 1932, ja esmentat, i conegut popularment com a Diccionari Fabra o el Pompeu, fou pensat com l'esbós –«canemàs», en digué el mateix Fabra– d'un futur diccionari oficial de l'Institut d'Estudis Catalans. Els criteris que van presidir la confecció del diccionari poden resumir-se així: Exclusió d'arcaismes i dialectalismes d'àmbits més aviat restringits. Previsió de bandejar els mots que, amb el temps, perdessin vigència. No admissió de mots forasters manllevats d'altres llengües que substituïssin mots propis del català o bé que impossibilitessin de crear-ne de nous. Incorporació de mots tècnics, prèviament catalanitzats, d'origen grecollatí i d'abast universal. Darrers anys El 1934 va ser detingut arran dels fets d'octubre com a cap del Patronat Universitari, juntament amb la resta de membres de l'organisme. Van ser tancats al vaixell-presó Uruguay, on també es trobava empresonat el Govern català. Hi va estar tancat durant sis setmanes i un dia. El 8 de desembre la seva causa va ser sobreseguda i va ser posat en llibertat. No obstant això, cal destacar que durant el seu captiveri no va abandonar la seva obra, amb permís de les autoritats del vaixell va fer algunes conferències, que van ser seguides pels polítics i intel·lectuals empresonats i que impressionà els guàrdies. L'any 1934 va ser un dels signants del manifest "Per la conservació de la raça catalana". Aquest manifest racista encaixa en l'època en què l'eugenèsia humana era un tema negociable, però a l'Alemanya nacionalsocialista d'aquells dies va provocar assassinats industrials de jueus, homosexuals, gitanos i sints i altres excessos. L'hivern de 1939 va anar a la casa de Sant Feliu de Codines, des d'on marxa a l'exili a l'Estat francès. Tot i que la seva figura no era perseguida, per la seva situació inestable, cada vegada era més difícil viure a Catalunya, i la seva condició de republicà i catalanista el van fer marxar. Abans es va reunir amb alguns companys, com Joan Oliver o Antoni Rovira i Virgili, per decidir continuar l'obra de la Institució de les Lletres Catalanes, fos dins o fora de Catalunya. Finalment, la matinada del 24 de gener la família Fabra va partir de la seva casa, Can Viladomat, amb direcció Girona, després a Bescanó, Olot i Agullana, on al cap de pocs dies van començar a arribar refugiats. Van travessar la frontera franco-espanyola el 31 de gener del 1939, cinc dies després que entressin les tropes del general Franco a Barcelona. Després va viure un llarg pelegrinatge amb estades a París, Montpeller, Perpinyà i, finalment, Prada de Conflent, al número 15 del carrer dels Marxants. El 30 de gener del 1940, el tribunal provincial de responsabilitats polítiques de Barcelona els va obrir a l'editor Josep Queralt i Clapés i a ell un expedient –el 2223– com a sospitosos de filiació catalanista. La Guàrdia Civil el va acusar de ser un «element separatista acèrrim», sentència que va corroborar el mateix tribunal regional en catalogar-lo d'«hostil a les coses d'Espanya». El 10 de maig del 1941 es va dictar sentència. Pompeu Fabra va ser condemnat a pagar una multa de 5.000 pessetes pel seu catalanisme «i profund menyspreu i enemistat cap a Espanya», sanció que va anar acompanyada d'«una inhabilitació absoluta perpètua i estranyament perpetu del territori nacional». La situació financera, però, en què es trobava Pompeu Fabra va provocar que, el 15 d'octubre del 1941, el jutge Francisco Eyre Varela decretés la seva insolvència. El 15 de març del 1947, l'Audiència Provincial de Barcelona va deixar sense efecte la sentència. Haurien de passar 11 anys perquè la comissió liquidadora de la normativa els acabés indultant i restituint-ne l'honor, encara que fos a títol pòstum. Entre el 14 de setembre del 1945 i el 22 de gener de 1948, va ostentar el càrrec de conseller de la Generalitat a l'exili. Els últims anys de la seva vida van ser molt precaris, vivint gràcies al menjar i roba que li feien arribar. Malgrat les condicions adverses, continuà treballant i enllestí una nova Gramàtica catalana, publicada pòstumament el 1956 per Joan Coromines, i les Converses filològiques. L'any 1947 li diagnostiquen un càncer a la seva filla Teresa, un fet que el va trasbalsar; va fer que prengués consciència de la seva edat i comencés a pensar tot sovint en la mort. Tant és així que el 27 de novembre de 1947 va anar a Andorra a fer testament. La mort de la seva filla va afectar moltíssim Pompeu Fabra, que aleshores estava a punt de fer 80 anys. Les paraules de Joan Alavedra al seu enterrament recullen el sentiment de la comunitat de catalans exiliats que estaven preparant una celebració pel vuitantè aniversari del filòleg transmutada en dol per la pèrdua familiar. Amb tot, l'homenatge pel seu vuitantè aniversari es va acabar fent i la comunitat catalana a l'exili li va oferir una medalla d'or adquirida per subscripció popular, amb el seu bust modelat per l'escultor Joan Rebull. Va morir a la seva residència de Prada el 25 de desembre de 1948. Vida ciutadana Ateneu Barcelonès Va estar vinculat al llarg de la seva vida a l'Ateneu Barcelonès.Ingressa com a soci resident l'any 1891, inscrit a la secció de literatura. Es dona de baixa i alta diverses vegades. Novament formalitza l'alta com a soci resident a l'Ateneu Barcelonès el 13 de juny del 1913. Fins al juny de 1938 és soci de l'Ateneu Barcelonès, any dirigit per l'Associació Ateneistes de Barcelona, i és a partir d'aquesta data quan es perd el seu seguiment associatiu en el registre de socis de l'Arxiu Històric de l'Ateneu Barcelonès. En va ser president entre 1924 i 1926. L'arxiu de l'ateneu custodia dues fotografies i diverses cartes i escrits de Fabra. Esport Fabra va considerar l'esport indispensable per a la formació de la persona i l'articulació de la nació, i va ser el màxim dirigent de l'esport català durant els anys de la República, fins que va cessar la seva activitat quan va esclatar la Guerra Civil. Sempre va considerar els esports des del vessant de l'educació física i el lleure, sense donar importància a l'aspecte competitiu. Quan va tornar a Catalunya, el 1914 va ser un dels fundadors del Badalona Lawn-Tennis Club, de la Junta del qual fou president. Posteriorment, fou elegit president de l'Associació de Lawn Tennis, l'avui Federació Catalana de Tennis. Més tard, quan l'any 1933 es va crear la Unió Catalana de Federacions Esportives, en va esdevenir el primer president. A més, formà part de la secció de tennis del FC Barcelona. Solia jugar a tennis a les pistes que pertanyien a la fàbrica química Cros, a Badalona, amb la seva filla Carola. En un reportatge parlà sobre la importància del tennis a Catalunya. «És, la nostra terra, un dels focus principals de la Península. Els altres són a Madrid, a Bascònia, a Huelva i ara, comença a conrear-se en altres ciutats. El tennis a Catalunya ha assolit un grau remarcable d'importància i de prestigi, no sols pel crescut nombre de gent que hi juga, sinó per la qualitat excel·lent de molts jugadors, que ultrapassa la dels millors d'altres llocs esmentats». Amb la presidència de la Unió Catalana de Federacions Esportives, Fabra esdevingué el màxim dirigent de l'esport català durant els anys de la República, fins que va cessar la seva activitat quan va esclatar la Guerra Civil. Excursionisme Entre els esports, destacà l'excursionisme. Fabra va estar vinculat durant tota la vida al que s'anomenava excursionisme científic. Fou un gran admirador de la natura, la muntanya i el seu entorn, fent excursions per tota la geografia catalana i també estades en campaments estivals al Pirineu, amb ascensions als pics més elevats. Fou soci del Centre Excursionista de Catalunya des de 1891, on va ingressar poc després de crear-se i on feu algunes conferències. El mateix Fabra va arribar a dir: «Em penso que he recorregut Catalunya tot sol.» L'interès per aquesta activitat rau en la descoberta i coneixement del país a través de l'excursionisme científic, en una època en què els estudiants es formaven a les ciutats sobre temes geogràfics o històrics i es traslladaven als afores per contrastar els seus coneixements. Era d'interès també estudiar les formes de vida tradicional de les zones rurals, que canviaven ràpidament a causa de la transformació social del país. Va començar a fer excursions de manera assídua quan va conèixer Jaume Massó i Torrents, amb qui va recórrer indrets de la rodalia de Barcelona, com Collserola. Les excursions entre Barcelona i Camprodon, on vivien alguns dels seus familiars, li servien per reflexionar sobre els paisatges i les paraules dels pagesos i pastors que es trobava al llarg del trajecte. Com que la seva dona i les seves filles preferien no acompanyar-lo, hi anava amb el seu deixeble i col·laborador, Pere Arnalot, i els seus amics Josep Maria de Casacuberta o Lluís Nicolau i d'Olwer. Homenatges Són molts els llocs, institucions o celebracions que han dut el nom de Fabra. Són incomptables els carrers, places o avingudes de molts pobles i ciutats de Catalunya que duen el nom del filòleg. N'és un exemple l'avinguda de Pompeu Fabra a Barcelona, batejada així l'any 1980, situada al barri de la Salut de Gràcia, lloc de naixement de Fabra i on va passar la seva infantesa. També al barri de Gràcia es van instal·lar dos monuments, amb motiu de les Festes Fabra de 1982 i 1993, a la plaça de Lesseps i als Jardinets de Gràcia. Segons la base de dades obertes de noms de carrers de 2021, hi ha més de 260 carrers o places a Catalunya dedicats al mestre Pompeu Fabra. Per la seva banda, la fundació d'Òmnium Cultural, el 1968 es va organitzar un primer Any Pompeu Fabra, amb l'objectiu de donar a conèixer Fabra arreu de les terres de parla catalana i difondre'n la vida i l'obra i també, a proposta de Joan Triadú, es van començar a fer, de forma itinerant, les Festes Populars de Cultura Pompeu Fabra, un dels objectius de la qual era que a cada lloc on se celebressin quedés una referència (carrer, placa, monument...). El 18 de juny de 1990 la Generalitat de Catalunya també va aprovar la creació de la Universitat Pompeu Fabra, en record del mestre, que ha organitzat diverses jornades per donar a conèixer el filòleg entre els estudiants. L'any 2018, en commemoració del 150è aniversari del seu naixement i dels 100 anys de la publicació de la gramàtica catalana normativa, la Generalitat organitzà la celebració de l'Any Pompeu Fabra, durant el qual es van fer un gran nombre d'activitats en la seva memòria i amb la participació de moltes entitats, institucions i ciutadans. L'Institut d'Estudis Catalans també dedicà diversos espais a qui va ser un dels set fundadors de la Secció Filològica l'any 1911. Per exemple, l'Espai Pompeu Fabra, que recull una mostra de materials relacionats amb el Mestre procedents de l'Arxiu de l'Institut d'Estudis Catalans, els quals pretenen reflectir la vinculació de Fabra amb la institució i la seva valuosa aportació a la llengua catalana, o bé el Fons Pompeu Fabra de Jordi Mir, que està format per 1.535 registres d'obra impresa. Tot aquest material està catalogat i ordenat a les dependències de l'IEC. Badalona La ciutat de Badalona conserva un fort vincle amb Fabra, on el filòleg va residir durant gairebé 30 anys, i on elaborà la seva obra més important i coneguda, el diccionari, en què es recullen alguns localismes d'indubtable origen badaloní, com badiu o micaco. En vida seva, el 28 de gener de 1934, l'Ajuntament de Badalona li va concedir la medalla d'Or de la ciutat, al costat d'Enric Borràs i Margarida Xirgu, i el va nomenar Fill Adoptiu en reconeixement a la seva tasca i mèrits en pro de la llengua, el seu talent, les seves virtuts cíviques, així com per la seva estima per la ciutat. Fabra va agrair l'homenatge recordant també la tasca de molts altres que havien treballat per a la reconstrucció de la llengua catalana, mentre que, per la seva banda, l'alcalde Josep Casas, li va respondre: «Estic orgullós de pensar que, a l'avenir, la història, en comentar la vostra obra, tindrà un record per al nostre poble.» L'any següent també es convocaren, a proposta de diverses entitats locals, el Premi Pompeu Fabra, que no es va arribar a concedir mai. Amb posterioritat la ciutat li ha dedicat diversos homenatges. Encara durant el franquisme, el 1969 les autoritats locals van tolerar anomenar amb el seu nom un carrer al barri de Canyadó, secundari, amb poc veïnat i llunyà del centre de la ciutat. Ja en democràcia, el 1985 es col·locà un monòlit de marbre per part d'Òmnium Cultural en el marc de les XVII Festes Populars de Cultura. Especialment, l'any 2010 es van dur a terme diverses iniciatives, entre les quals destaca que, d'acord amb una reivindicació ciutadana de donar el nom de Fabra a un espai important de la ciutat, es donà el nom a la nova plaça central, que també va donar nom a l'estació de metro (L2) de Badalona Pompeu Fabra. També s'organitzà una exposició a l'Espai Betúlia, on s'entrellaçaven els tres conceptes de llengua, Fabra i Badalona, a més es col·locà una placa a la que fou la seva darrera residència, al carrer de la Mercè. El 2018 també s'inaugurà oficialment, si bé feia anys que es duia a terme, la ruta Pompeu Fabra, amb una desena de punts clau senyalitzats a la via pública relacionats amb la vida de Fabra a la ciutat. Obra La tasca de Fabra per a ordenar la llengua catalana va ser fecunda i d'una importància cabdal. Pretenia donar a la llengua aquella fesomia, aquella capacitat d'expressió i aquella funció política i social que hauria tingut sense l'abandonament cultural i polític i la submissió a d'altres llengües que havia patit durant segles. En definitiva, convertir-la en una llengua de cultura, moderna, apta i funcional per a les necessitats comunicatives de la societat contemporània i adaptable a l'expressió de la ciència i el pensament. Mentre va ser a Bilbao, on es mudà l'any 1902, va preparar la Gramática de la lengua catalana (1912). Ja a la ciutat de Badalona, l'Institut d'Estudis Catalans promulgà les Normes ortogràfiques (1913), sobretot obra seva, que presenten la part essencial de les regles d'ortografia defensades pel grup L'Avenç i que van ser la base per a la formació del Diccionari ortogràfic, compilat sota la seva direcció (1917). L'any 1918, també mentre s'estava a Badalona, Fabra va publicar, per encàrrec de l'Institut d'Estudis Catalans (que la va adoptar com a oficial) la Gramàtica catalana. Ell mateix redactà, durant el període badaloní, el conegut Curs mitjà de gramàtica catalana, publicat per l'Associació Protectora de l'Ensenyança Catalana (1918). Durant el període badaloní, Pompeu Fabra elaborà la seva obra més important i coneguda: el Diccionari general de la llengua catalana. En aquest diccionari, s'hi reconeixen alguns localismes d'indubtable referència badalonina. Obres completes Les Obres completes de Pompeu Fabra són el resultat d'un projecte de recerca de la Generalitat de Catalunya, l'Institut d'Estudis Catalans i el Govern de les Illes Balears, fruit d'un conveni de col·laboració signat l'any 2002. Els nou volums que les formen recullen de la bibliografia essencial de Fabra fins a escrits ignorats i fins i tot inèdits. En són un exemple els apunts presos per alguns dels seus alumnes en conferències i cursos, que revelen continguts que no apareixen en les obres del lingüista, o bé idees gramaticals en estat embrionari que posteriorment van ser exposades en obres seves. El primer volum inclou les tres primeres gramàtiques, de 1891, 1898 i 1912; el segon, les cinc gramàtiques publicades entre 1918 i 1946 i diversos cursos orals; el tercer, la gramàtica francesa de 1919 i l'anglesa de 1924, juntament amb una sèrie d'articles tècnics publicats entre 1887 i 1926; el quart volum conté l'obra ortogràfica de Pompeu Fabra (Tractat d'ortografia de 1904, les Normes ortogràfiques de 1913 i el Diccionari ortogràfic de 1917-1937) i els manuals lingüístics publicats per l'Editorial Barcino; el cinquè, el Diccionari general de la llengua catalana de 1932; el sisè, les gramàtiques de 1918-1933, la gramàtica catalana de 1946 i la gramàtica pòstuma de 1956, a més de les traduccions teatrals; el setè conté les Converses filològiques; el vuitè, l'Epistolari de Fabra i el Curs de llengua catalana per correspondència, i el novè i últim inclou textos i materials del lingüista trobats en diferents publicacions, una cronologia general de la seva vida i obra i una bibliografia sobre l'obra i la figura de Fabra. A partir del març del 2018, tota la seva obra es troba digitalitzada i es pot consultar en línia en el Portal Pompeu Fabra. Referències Bibliografia Vegeu també Diccionari General de la Llengua Catalana Institut d'Estudis Catalans Antoni Maria Alcover i Sureda Francesc de Borja Moll Diccionari Alcover-Moll Joan Coromines i Vigneaux Enllaços externs Any Pompeu Fabra 2018. Web oficial de l'Any Pompeu Fabra Pompeu Fabra per Josep Pla (un Homenot) Espai Pompeu Fabra de l'Institut d'Estudis Catalans Ruta Pompeu Fabra a Badalona Homenatge a Pompeu Fabra : exposició bibliogràfica Exposició virtual de la Biblioteca/CRAI de la Universitat Pompeu Fabra [Consulta: 22 gener 2016] Consulta de les Obres Completes de Pompeu Fabra Fabra, diccionari d'un home sense biografia (2019). Direcció: Arnald Viladomat. Guió: Jordi Ventura i Màrius Serra. Accessible en xarxa a TV3 a la carta. Exposició: Pompeu Fabra, molt més que un gramàtic (1868-1948) (Octubre 2018)