text: Els halògens són els elements del grup 17 de la taula periòdica i que tenen configuració electrònica ns2 np5, i són: fluor (F), clor (Cl), brom (Br), iode (I), àstat (At) i tennes (Ts). El mot "halogen" vol dir "que forma sals", compost de les formes gregues , halo-, 'sal', i de , génos, 'naixement, raça', que significa 'que genera', que produeix'. En la natura, es troben en forma de molècules diatòmiques i en diferents estats: gas (F2, Cl2), líquid (Br2) o sòlid (I2). Aquests són elements volàtils, que tendeixen a capturar un electró per acabar d'emplenar la seva capa de valència, formant un anió (halur). També tendeixen a reaccionar amb metalls alcalins i alcalinoterris per formar sals iòniques. En augmentar el nombre atòmic Z s'intensifica el color (el fluor és groc pàl·lid, el clor verd, el brom vermell i el iode violat). El clor és el més conegut dels elements halògens. L'element lliure s’utilitza àmpliament com a agent de purificació d’aigua i s’utilitza en diversos processos químics. La sal de taula, el clorur de sodi, és un dels compostos químics més familiars. Els fluorurs són coneguts principalment per la seva addició a subministraments públics d’aigua per evitar la càries, però els fluorurs orgànics també s’utilitzen com a refrigerants i lubricants. El iode és més conegut com a antisèptic i el brom s’utilitza principalment per preparar compostos de brom que s’utilitzen en ignífugs i com a pesticides generals. Història El clor fou el primer halogen en ser descobert. Els alquimistes coneixien l'àcid clorhídric, la dissolució aquosa de clorur d'hidrogen HCl, però el clor no fou produït fins al 1774 per Carl Wilhelm Scheele (1742-1786) a Uppsala, Suècia, escalfant l’àcid clorhídric amb el mineral pirolusita que té diòxid de manganès natural, MnO2. Obtingué un gas dens i de color groc verdós que tenia amb una olor sufocant i que es dissolgué en aigua per donar una solució àcida. Observà que blanquejava paper de tornassol i descoloria fulles i flors. Humphry Davy l'investigà el 1807 i finalment conclogué no només que era una substància simple, sinó que era realment un element. Ho anuncià el 1810 i, tot i això, passaren deu anys més perquè alguns químics finalment acceptessin que el clor era realment un element. El mot «clor» prové del grec χλωρóς, khlōrós, 'verd clar' pel seu color. A principis del 1800, Bernard Courtois (1777-1838) de París produïa nitre (nitrat de potassi, KNO3) a partir de les cendres de les algues. Un dia de 1811, afegí àcid sulfúric i observà fums de color porpra que es condensaven per formar cristalls amb una brillantor metàl·lica. Courtois suposà que aquest era un element nou i donà algunes mostres a Charles-Bernard Desormes (1777-1862) i a Nicolas Clément (1779-1841), que realitzaren una investigació sistemàtica i confirmaren el descobriment. El novembre de 1813 exposaren iode a l’Institut Imperial de París. Joseph-Louis Gay-Lussac demostrà que realment era nou i l'anomenà iode del grec ἰώδης, iṓdēs, 'violat, marró', de íon 'violeta' i eĩdos 'aspecte'. Humphry Davy, que visitava París, envià un informe a la Royal Institution de Londres on suposaren per error que ell era el descobridor, una creença que persistí durant més de 50 anys. El químic francès Antoine-Jérôme Balard (1802-1876) descobrí el brom mentre investigava l’aigua salada de Montpeller, França. Prengué el residu concentrat que quedava després que la major part de la salmorra s'havia evaporat i hi passés clor gasós. En fer-ho, alliberà un líquid vermell taronja que deduí que era un element nou. El 1826 envià una memòria de les seves troballes a la revista de l'Académie des Sciences. El nom prové del grec βρῶμος, brõmos, 'pudor', nom proposat per l'Académie de Sciences. Els primers químics eren conscients que els fluorurs metàl·lics contenien un element no identificat similar al clor, però no el podien aïllar. El científic francès André Marie Ampère (1773-1835) encunyà el nom de «fluor» el 1812a partir del llatí fluor, -ōris 'raig, acte de rajar', perquè el mineral més comú, la fluorita, constituït per fluorur de calci, flueix en fondre's. L'anglès Humphry Davy (1778-1829) no pogué produir l'element i s'emmalaltí intentant aïllar-lo de l'àcid fluorhídric. El químic britànic George Gore (1826-1908) el 1869 passà un corrent elèctric per fluorur d'hidrogen líquid, i observà que el gas alliberat reaccionava violentament amb el seu aparell. Pensà que era fluor però no pogué recollir-lo i demostrar-ho. Després, el 1886, el químic francès Henri Moissan (1852-1907) aconseguí obtenir-lo mitjançant l'electròlisi del hidrogenfluorur de potassi KHF2 dissolt en fluorur d'hidrogen líquid. El 1940 Dale R. Corson (1914-2012), Kenneth R. MacKenzie (1912-2002) i Emilio Segrè (1905-1989) de la Universitat de Califòrnia a Berkeley sintetitzaren sense ambigüitat l'element 85 per bombardeig d'àtoms de bismut 209 amb partícules alfa mitjançant la reacció en un ciclotró:^209_83Bi + ^4_2He -> ^211_85At + 2 ^1_0nEl 1943 la física austríaca Berta Karlik (1904-1990), amb la seva assistent Traude Bernert, detectaren tres isòtops de l’àstat de nombres màssics 215, 216 i 218 a les cadenes de desintegració naturals, essent la primera detecció confirmada de l'àstat a la naturalesa. El 1947, acabada la Segona Guerra Mundial que aturà les seves investigacions, l'equip de Segrè proposà donar al nou element el nom d'«àstat», del grec ἄστατον, ástaton, 'inestable'. El tennes fou obtingut per científics del Joint Institute for Nuclear Research de Dubnà, Rússia, del Lawrence Livermore National Laboratory de Califòrnia, EUA i del Oak Ridge National Laboratory de Tennessee, EUA) el 2015. Estat natural A causa de la seva gran reactivitat, els quatre primers halògens no es troben lliures a la natura. L'àstat és inestable i els seus isòtops només tenen unes poques hores de vida, per la qual cosa no s'acumula. El tennes és sintètic i altament inestable, només s'observen uns pocs àtoms en el moment de sintetitzar-los. En forma combinada, el fluor és el més abundant dels halògens a l'escorça terrestre amb 950 ppm (950 mg/kg), seguit del clor amb 130 ppm, del brom 0,4 ppm i del iode 0,14 ppm. El fluor és ocupa la posició 13a en abundància, el clor la 20a, el brom la 62a i el iode la 64a. En els sòls al fluor hom el troba en concentracions entre 150 ppm i 400 ppm, el clor entre 50 ppm i 2 000 ppm, el brom entre 5 ppm i 40 ppm, i el iode entre 0,1 ppm i 10 ppm. A l'aigua de la mar el més abundant és el clor, ja que forma part del clorur de sodi o sal comuna. Hom troba a l'aigua de la mar una mitjana d'un 1,8 % de clor, 65 ppm (65 mg/L) de brom, 13 ppm de fluor i 0,06 ppm de iode. A l'atmosfera la concentració de fluor és de 0,6 ppb (0,6 nL/L) majoritàriament formant part del clorofluorocarbonis, de clor i brom només se'n detecten quantitats insignificants i de iode entre 0,2 i 60 ppb (a l'aigua de pluja en conté de iode 0,7 ppb (0,7 μg/L). Propietats Propietat físiques El fluor és un gas de color groguenc pàl·lid, lleugerament més pesant que l'aire, corrosiu i d'olor penetrant i irritant. El clor és un gas groguenc verdós d'olor penetrant i irritant. El brom a temperatura ambient és un líquid de color roig obscur, tres vegades més dens que l'aigua, que volatilitza amb facilitat produint un vapor verinós. Amb el mercuri són els únics elements líquids a temperatura ambient (20 °C). El iode és un sòlid cristal·lí a temperatura ambient, color negre brillant, que sublima donant un vapor violeta molt intens, verinós i d'olor picant. A temperatura ambient i pressió atmosfèrica, els halògens en els seus estats lliures existeixen com a molècules diatòmiques X2. En el fluor molecular F2 els àtoms es mantenen units per un enllaç covalent fet a partir de la unió d’un orbital p de cada àtom, classificant-se com un enllaç sigma σ. Cal esmentar que l'energia de dissociació del fluor (l'energia necessària per trencar l'enllaç F—F) és més d’un 30 % menor que la del clor, però és similar a la del iode I2. La debilitat de l'enllaç F—F en comparació amb el Cl—Cl es pot atribuir a la petita mida del fluor, cosa que provoca una disminució de la superposició d’orbitals enllaçants i una major repulsió dels orbitals no enllaçants. En el iode, però, els orbitals p són més difusos, la qual cosa significa que l'enllaç es fa més feble que en el clor o en el brom. Propietats químiques Els àtoms dels halògens tenen set electrons de valència, configuració electrònica ns2 np5. Potencialment, un àtom d’halogen podria contenir un electró més (en un orbital p), cosa que donaria a l’anió halogen resultant la mateixa configuració electrònica que la del gas noble que té a la dreta a la taula periòdica. Les configuracions electròniques amb capes completes són excepcionalment estables. Aquesta acusada tendència dels halògens a adquirir un electró addicional els converteix en forts oxidants. Les afinitats electròniques (energia que es desprèn en adquirir un electró) en eV són: 3,40 pel F, 3,61 pel Cl, 3,36 pel Br, 3,06 pel I i 2,8 per l'At; essent les més altes, amb diferència, dels totes les dels elements químics. El potencials de reducció estàndards dels elements són: ε(F2/F–) = 2,87 V; ε(Cl2/Cl–) = 1,358 V; ε(Br2/Br–) = 1,087 V; ε(I2/I–) = 0,53 V . Estats d'oxidació 0 i -1 Els elements halògens mostren grans semblances entre si en el seu comportament químic general i en les propietats dels seus compostos amb altres elements. No obstant això, hi ha un canvi progressiu en les propietats des del fluor fins a l'àstat, essent la diferència entre dos elements successius més pronunciada del fluor al clor. El fluor és el més reactiu dels halògens i, de fet, de tots els elements, i té certes altres propietats que el diferencien dels altres halògens. La seva gran reactivitat prové en gran manera de l'energia de dissociació relativament baixa de l'enllaç F—F (37,7 kcal/mol) i la seva capacitat de formar enllaços forts estables amb, essencialment, tots els altres elements. Totes les afinitats electròniques dels àtoms halògens són elevades i només mostren lleugeres diferències entre si. Tanmateix, se sap que les propietats oxidants (capacitat d’acollir un electró mitjançant la formació d’un enllaç amb un altre àtom) augmenten de l’àstat al fluor. Aquest augment hom pot atribuir-la a la baixa energia de dissociació i a l'alta afinitat electrònica del fluor combinada amb la força de l'enllaç fluor-heteroàtom resultant, que resulta en una gran calor de reacció. Tot i que l’ió fluor no presenta propietats reductores, l’ió iodur és un agent reductor suau. El fluor té la electronegativitat més alta de tots els elements (χF = 3,98 en l'escala de Pauling) i hi ha una disminució de la electronegativitat dins de la família dels elements halògens, des del fluor fins al clor, el brom i el iode fins a l’àstat (χF = 3,98, χCl = 3,16, χBr = 2,96, χBr = 2,66 i χAt = 2,2). El fluor substitueix qualsevol altre ió halogen dels seus compostos. Probablement la generalització més important que es pot fer sobre els elements halògens és que tots són agents oxidants; és a dir, augmenten l'estat d’oxidació, o nombre d’oxidació, d’altres elements, que s’interpreta en termes de transferència d’electrons d’un àtom a un altre. En oxidar un altre element, l'halogen es redueix; és a dir, el seu nombre d’oxidació 0 passa a –1. Els halògens es poden combinar amb altres elements per formar compostos coneguts com halurs: fluorurs, clorurs, bromurs, iodurs i àstaturs. La tendència dels elements halògens a formar compostos altament iònics augmenta en el següent ordre: àstat < iode < brom < clor < fluor. Els fluorurs solen ser més estables que els clorurs, bromurs o iodurs corresponents. La força oxidant dels halògens augmenta en el mateix ordre, és a dir, de l’àstat al fluor. Per tant, dels elements halògens, el fluor elemental es prepara amb major dificultat i el iode amb menys. Com a classe, els elements halògens són no metàl·lics, però l’àstat presenta certes propietats semblants a les dels metalls. Es pot considerar que molts dels halurs són sals dels respectius halurs d’hidrogen, que són gasos incolors a temperatura ambient i pressió atmosfèrica i (excepte el fluorur d’hidrogen) formen àcids forts en solució aquosa. De fet, el terme general sal es deriva de sal de roca, o sal de taula (clorur de sodi). L'energia de l'enllaç hidrogen-halogen augmenta fortament del iodur al fluor. El fluorur d’hidrogen en estat cristal·lí consisteix en infinites cadenes en ziga-zaga, tal com es mostra al diagrama, Les línies sòlides representen enllaços covalents entre els àtoms d’hidrogen i fluor dins de les molècules i les línies de punts representen enllaços per pont d’hidrogen. Els enllaços per pont d’hidrogen entre les molècules de fluorur d’hidrogen són considerablement més febles (7 kcal/mol) que els covalents (135 kcal/mol), tot i que es mantenen en gran manera en estat líquid. En els altres halurs d’hidrogen no tenen enllaços per pont d’hidrogen sinó forces de Van der Waals, considerablement més febles. La gran diferència en l'enllaç per pont d’hidrogen entre el fluorur d’hidrogen i els altres halurs d’hidrogen explica els punts de fusió i ebullició relativament elevats del fluorur d’hidrogen en comparació amb els del clorur d’hidrogen i els altres halurs d’hidrogen. Les energies d'enllaç hidrogen-halogen també disminueixen considerablement en passar del fluorur d'hidrogen al iodur d'hidrogen. Estats d'oxidació positius Les energies d’ionització dels halògens són generalment elevades, però cauen notablement amb l’augment del nombre atòmic. El fluor és l’únic halogen que no forma compostos amb estats d’oxidació positius, és a dir, estats en què ha perdut, en lloc d’haver guanyat, electrons. Aquesta propietat està relacionada amb el fet que el fluor tingui l'electronegativitat més alta de tots els elements, χF = 3,98 en l'escala de Pauling; és a dir, no cedeix els seus electrons a altres elements. Tots els halògens posseeixen l'estat d’oxidació 0 en les seves formes diatòmiques. El fluor presenta els estats d’oxidació de −1 (ió F−) i +1 (àcid hipofluor). Els principals estats d’oxidació del clor, el brom i el iode són −1, +1, +3, +5 i +7. Els oxàcids són compostos en què els àtoms d’halogen s’uneixen als àtoms d’oxigen. Són agents oxidants de gran abast, que es poden reduir als halurs d’hidrogen corresponents; el nombre d’oxidacions canvia de positiu a -1 en el procés. La força oxidant dels oxianions augmenta amb l’augment del nombre d’oxidació de l’àtom d’halogen. Totes les molècules i ions en què els àtoms d’halogen tenen quatre parells d’electrons de valència són tetraèdrics, com, per exemple, en l’ió perclorat ClO4-. Els que fan servir cinc parells d'electrons de valència, com el trifluorur de clor ClF3, tenen estructures derivades d'una disposició bipiramidal trigonal de parells d'electrons. Tanmateix, atès que els parells solitaris d’electrons (és a dir, els parells d’electrons que no uneixen els àtoms) no es localitzen mitjançant tècniques que analitzen l'estructura, només es veuen les posicions dels àtoms de fluor (units als parells d’unió). Per tant, ClF3 té una forma de T resultant de la col·locació d’àtoms de fluor tant en la posició axial com en una posició equatorial de la bipiràmide trigonal, amb parells d’electrons solitaris a les dues posicions equatorials restants. Les molècules amb sis parells d’electrons de valència tenen estructures derivades de la geometria octaèdrica per als parells d’electrons; per exemple, el pentafluorur de iode IF5 té una estructura piramidal quadrada resultant de l'enllaç dels àtoms de fluor per cinc dels sis parells d’electrons octaèdrics. L’heptafluorur de iode IF7 té una disposició bipiramidal pentagonal d’àtoms de fluor.El nombre més alt de coordinació observat (el nombre d’àtoms que un àtom central té com a veïns en un compost) de clor (estat d’oxidació de +7) cap a l’oxigen és 4 (és a dir, l’àtom de clor està envoltat per quatre àtoms d’oxigen), com que es troba en l’ió perclorat, (ClO4) -, mentre que el del iode (+7) és 6, com en l’ió paraperiodat, (IO6) 5−. Cap al fluor, les xifres màximes de coordinació són més altes. Per exemple, el clor pot coordinar-se a sis àtoms de fluor, com a (ClF6) +, i el iode (+7) a vuit àtoms de fluor, com a (IF8) -. Aplicacions Fluor La fluorita (fluorur de calci) s'utilitza com a fundent metal·lúrgic en la fosa de l'alumini i de l'acer, atès que fa més manejables i més reactives les escòries, la qual cosa facilita l'eliminació d'impureses i permet aconseguir un millor rendiment en el procés de fusió. També s'utilitza en la producció de compostos organofluorats, com el polímer tefló (PTFE), que s'empra en revestiments d'avions, coets, cables, condensadors, paelles, etc. ja que és un gran aïllant amb molta resistència a les temperatures altes. El tefló també és usat en la fabricació de pròtesis mèdiques, ja que no reacciona amb cap substància ni teixit, i també forma part del Gore-Tex, un teixit que protegeix dels efectes de l'aire, l'aigua i el vent amb una eficient transpirabilitat. L'àcid fluorhídric HF_(aq) és l'únic àcid que dissol el vidre, cosa per la qual s'utilitza per a fer-hi gravats o per a convertir-lo en vidre glaçat. Aquest àcid també s'utilitza en la producció de fàrmacs antidepressius com la fluoxetina (Prozac). La fluorodesoxiglucosa amb l'isòtop radioactiu fluor 18 és un radiofàrmac usat en l'obtenció d'imatges mèdiques mitjançant tomografia per emissió de positrons (PET) mitjançant les quals es pot avaluar el metabolisme de la glucosa en el cor, els pulmons i el cervell. L'hexafluorur d'urani UF6 s'utilitza en el procés d'enriquiment de l'urani natural per a produir el combustible urani 235, utilitzat en la generació de corrent elèctric als reactors nuclears. Clor El clor s'usa principalment en la potabilització i purificació de l'aigua. L'hipoclorit de sodi (lleixiu) s'utilitza per a blanquejar la pasta de cel·lulosa en la fabricació de paper, i en el blanqueig de teixits. També s'utilitza com a desinfectant. L'àcid clorhídric, la dissolució de clorur d'hidrogen HCl_(aq)en aigua, té moltes aplicacions industrials; també s'empra com a producte de neteja (conegut com salfumant). El clor s'utilitza en la producció de clorur de vinil, compost emprat en la fabricació de clorur de polivinil o PVC. També s'usa en la producció de diferents compostos, com el tetraclorur de carboni CCl4 i el cloroform CHCl3. Brom El brom s'utilitza, en forma de tetrabromobisfenol, com a retardador de flama. Aquest compost retardant s'afegeix en la fabricació de polièsters i resines epòxiques utilitzades en targetes de circuits impresos. El bromometà s'utilitza com a plaguicida per a la fumigació del sòl. El brom s'utilitza en la producció d'olis vegetals bromats (BVO), que es fan servir com a emulsionants en moltes begudes cítriques sense alcohol. La quantitat d'aquest additiu alimentari en les begudes refrescants està regulada, ja que un excés d'ingesta pot ser perjudicial per a la salut. Iode El iode s'utilitza com a catalitzador en la producció d'àcid acètic CH3COOH i com a desinfectant en el tractament de l'aigua. També com a biocida en pintures, adhesius i tractaments de la fusta. La povidona iodada (polímer combinat amb iode) és el component bàsic de molts antisèptics i desinfectants que s'utilitzen per a tractar talls a la pell i petites ferides. S'utilitza com a element de contrast en les radiografies amb raigs X de certes parts del cos, ja que el iode és un element pesant i és opac als raigs gamma. El iode 131, radioactiu, s'utilitza en la teràpia per a tractar l'hipertiroïdisme. El iode 125 s’utilitza en braquiteràpia per al tractament de tumors de pròstata i el iode 123 per al diagnòstic de la malaltia de Parkinson. El iode forma de part d'alguns tipus de bombetes halògenes. La sal iodada (clorur de sodi NaCl amb una petita quantitat de iodur de potassi KI, de iodat de sodi NaIO3 o de iodat de potassi KIO3) es fa servir per a corregir deficiències d'aquest element en el cos humà. El iodur d'argent AgI és l'element base de les pel·lícules fotogràfiques. El iode és un component clau de les làmines polaritzants de pantalles (LCD/LED) de mòbils, tauletes i televisors. Referències


source: wikipedia

text: He, símbol químic de l'heli HE o habitant equivalent, unitat de mesura utilitzada per a determinar la càrrega contaminant orgànica que tenen les aigües residuals HE, High Explosive altament explosiu) He (kana) He (lletra), cinquena lletra de l'alfabet hebreu . He (alfabet fenici), cinquena lletra de l'alfabet fenici 𐤄. HE, codi ISO 639-1 per l'idioma hebreu Emperadriu He (? - 189), emperadriu del període de la Dinastia Han Oriental Dona Immortal He, o He Xiangu, un dels vuit Immortals del taoisme He (和) i He (合), col·lectivament coneguts com a 和合二仙 (He-He er xian, "Dos immortals He"), dos taoistes immortals coneguts com "Immortals d'Harmonia i Unitat" Comtat He, Anhui, Xina riu He o Hejiang afluent del riu Xi a Guangxi i Guangdong He, nom xinès per al riu Groc


text: Lheli és l'element químic de nombre atòmic 2 i representat pel símbol He. És un gas monoatòmic inert, no tòxic, incolor, inodor i insípid que encapçala el grup dels gasos nobles en la taula periòdica. Els seus punts d'ebullició i de fusió són uns dels més baixos de tots els elements, i només existeix en forma de gas, excepte en condicions extremes. El 1868, l'astrònom francès Pierre Janssen observà per primer cop una signatura de línia espectral en la llum solar en un eclipsi de sol. S'atribueix a Janssen el descobriment de l'element juntament amb Norman Lockyer, que observà el mateix eclipsi i fou el primer a proposar que la línia es devia a un nou element que anomenà heli. El 1903, es descobriren grans reserves d'heli als jaciments de gas natural dels Estats Units, que són de llarg el major subministrador d'aquest gas. L'heli s'utilitza en la criogènia, en sistemes de respiració en profunditat, per a refredar imants superconductors, en la datació per heli, per a inflar globus, per a proporcionar sustentació en dirigibles i com a gas protector en molts usos industrials (com en la soldadura per arc o en la producció d'oblies). La inhalació d'un volum reduït del gas canvia temporalment el timbre i la qualitat de la veu humana. El comportament de les dues fases fluides de l'heli-4 líquid, l'heli I i l'heli II és important per als investigadors que estudien la mecànica quàntica (en particular, el fenomen de la superfluïdesa) i per als que observen els efectes que tenen les temperatures properes al zero absolut sobre la matèria (com ara, la superconductivitat). L'heli és el segon element més lleuger i és el segon element més abundant en l'univers observable. La majoria d'heli es formà durant el big bang, però actualment es crea nou heli com a resultat de la fusió nuclear d'hidrogen a les estrelles. A la Terra, l'heli és relativament rar i és creat per la desintegració d'alguns elements, car les partícules alfa emeses consisteixen en nuclis d'heli. Aquest heli radiogen queda atrapat amb el gas natural en concentracions de fins a un 7% en volum, el qual s'extreu comercialment mitjançant un procés de separació a baixa temperatura anomenada destil·lació fraccionada. Història La primera prova de l'heli fou observada el 18 d'agost del 1868, en forma d'una línia groga lluent amb una longitud d'ona de 587,49 nanòmetres en l'espectre de la cromosfera del Sol. La línia fou detectada per l'astrònom francès Pierre Janssen durant un eclipsi solar total a Guntur (Índia). Inicialment, s'assumí que aquesta línia era de sodi. El 20 d'octubre del mateix any, l'astrònom anglès Norman Lockyer observà una línia groga en l'espectre solar, que denominà línia de Fraunhofer D3, car estava a prop de les línies conegudes del sodi D1 i D2. Conclogué que era causada per un element del Sol desconegut a la Terra. Lockyer i el químic anglès Edward Frankland batejaren l'element amb el mot grec per dir «sol», ἥλιος (hélios). El 26 de març del 1895, el químic britànic sir William Ramsay aïlla heli a la Terra, tractant el mineral cleveïta (una varietat d'uraninita amb almenys un 10% de terres rares) amb àcids minerals. Ramsay buscava argó, però, després de separar el nitrogen i l'oxigen del gas alliberat per l'àcid sulfúric, remarcà una línia groga lluent que es corresponia amb la línia D3 observada en l'espectre solar. Aquestes mostres foren identificades com a heli per Lockyer i el físic britànic William Crookes. Aquell mateix any, l'heli fou aïllat independentment, també a partir de cleveïta, pels químics Per Teodor Cleve i Abraham Langlet a Uppsala (Suècia), que recolliren prou quantitat de gas per determinar-ne amb precisió el pes atòmic. L'heli també fou aïllat pel geoquímic estatunidenc William Francis Hillebrand abans del descobriment de Ramsayy, quan observà línies espectrals inusuals mentre experimentava amb una mostra del mineral uraninita. Tanmateix, Hillebrand atribuí les línies al nitrogen. La seva carta de felicitació a Ramsay és un cas interessant de descobriment i quasidescobriment en la ciència. El 1907, Ernest Rutherford i Thomas Royds demostraren que les partícules alfa són nuclis d'heli, permetent que les partícules penetressin la prima paret de vidre d'un tub evacuat i després creant una descàrrega al tub per estudiar l'espectre del nou gas que es trobava a l'interior. El 1908, el físic neerlandès Heike Kamerlingh Onnes fou el primer a liquar l'heli, refredant el gas a una temperatura de menys d'un kelvin. Intentà solidificar-lo reduint encara més la temperatura, però no ho aconseguí, car l'heli no té una temperatura de punt triple en què els estats sòlid, líquid i gasós estiguin en equilibri. L'estudiant d'Onnes Willem Hendrik Keesom fou, finalment, capaç de solidificar 1 cm3 d'heli el 1926. El 1938, el físic rus Piotr Leonídovitx Kapitsa descobrí que l'heli-4 gairebé no té viscositat a temperatures properes al zero absolut, un fenomen actualment conegut com a superfluïdesa. Aquest fenomen té a veure amb la condensació de Bose-Einstein. El 1972, els físics estatunidencs Douglas Dean Osheroff, David Morris Lee i Robert Coleman Richardson observaren el mateix fenomen en l'heli-3, però a temperatures molt més properes al zero absolut. Es creu que l'ocurrència del fenomen en l'heli-3 està relacionada amb l'aparellament de fermions d'heli-3 per formar bosons, de manera anàloga a com parells de Cooper d'electrons produeixen superconductivitat. Abundància i obtenció L'heli és el segon element més abundant de l'univers després de l'hidrogen i constitueix al voltant del 20% de la matèria de les estrelles, en el procés de fusió nuclear del qual té un important paper. L'abundància d'heli no pot ser explicada per la generada en les estrelles, encara que és consistent amb el model del big bang, i es creu que la major part de l'heli existent es va formar en els tres primers minuts de l'univers. En l'atmosfera terrestre, hi ha de l'ordre de 5 ppm i es troba també com a producte de desintegració en diversos minerals radioactius d'urani i tori. A més, és present en algunes aigües minerals, en gasos volcànics i en certs jaciments de gas natural dels Estats Units, dels quals prové la majoria de l'heli comercial. Durant molts anys, els Estats Units han produït al voltant del 90% de l'heli comercial del món, mentre que plantes d'extracció del Canadà, Polònia, Rússia i d'altres estats en produïen la resta. A principi de la dècada del 2000, Algèria i Qatar s'afegiren també com a productors d'heli, i es convertí ràpidament Algèria en el segon productor mundial. L'heli pot sintetitzar-se bombardejant nuclis de liti o bor amb protons a alta velocitat. Extracció i ús Després que una operació de perforació de petroli, el 1903 a Dexter (Kansas), produís un guèiser de gas que no es podia cremar, el geòleg de l'estat de Kansas Erasmus Haworth recollí mostres del gas que s'escapava i les dugué a la Universitat de Kansas a Lawrence, on, amb l'ajut dels químics Hamilton Cady i David McFarland, descobrí que, per volum, el gas consistia en un 72% de nitrogen, un 15% de metà (un percentatge combustible només si hi ha prou oxigen), un 1% d'hidrogen i un 12% d'un gas no identificable. Després de més anàlisis, Cady i McFarland descobriren que un 1,84% de la mostra del gas era heli. Això demostrà que, malgrat la seva raresa en termes generals a la Terra, hi havia heli concentrat en grans quantitats a sota de les Grans Planes americanes, disponible per a ser extret com a producte secundari del gas natural. Les reserves més importants d'heli es trobaven a Hugoton i jaciments de gas propers, al sud-oest de Kansas, i a les panhandles de Texas i Oklahoma. Característiques principals Propietats físiques En condicions normals de pressió i temperatura, l'heli és un gas monoatòmic, i es pot liquar només en condicions extremes d'alta pressió i baixa temperatura. Té el punt de solidificació més baix de tots els elements químics, i és l'únic líquid que no pot solidificar-se abaixant la temperatura, ja que roman en estat líquid en el zero absolut a pressió normal. De fet, la seva temperatura crítica és de tan sols 5,19 K. Els sòlids 3He i 4He són els únics en els quals és possible, incrementant la pressió, reduir el volum més del 30%. La calor específica del gas heli és molt elevada i el seu vapor molt dens, i s'expandeix ràpidament quan s'escalfa a temperatura ambient. L'heli sòlid només existix a pressions d'aproximadament 100 MPa a 15 K (-248,15°C). Aproximadament a aquesta temperatura, l'heli sofreix una transformació cristal·lina, d'estructura cúbica a estructura hexagonal compacta; en condicions més extremes, es produïx un nou canvi, empaquetant-se els àtoms en una estructura cúbica centrada en el cos. Tots aquests empaquetatges tenen energies i densitats semblants, i es deuen els canvis a la forma en què els àtoms interaccionen.L'heli líquid (heli-4) es troba en dues formes distintes, heli-4 I i heli-4 II, entre els quals es produïx una brusca transició a 2,1768 K (punt lambda) a la pressió de vapor. L'He-I, per damunt d'eixa temperatura és un líquid normal, però l'He-II, per davall d'aquesta, no s'assembla a cap altra substància i es converteix en un superfluid les inusuals característiques del qual es deuen a efectes quàntics, un dels primers casos en què s'han observat a escala macroscòpica. L'heli-II té una viscositat nul·la, per la qual cosa fluïx amb facilitat a través de finíssims capil·lars a través dels quals l'heli-I no pot fluir i té, a més, una conductivitat tèrmica molt major que qualsevol altra substància. Exhibix un efecte font, de manera que si se submergix parcialment un tub amb un extrem capil·lar en heli-II i s'escalfa el tub per a superar el punt lambda, l'heli-II s'abocarà per l'extrem lliure del tub a manera de font; produint-se un flux constant d'heli-II a través del capil·lar cap al tub escalfat. Inversament, quan es força el pas d'heli-II a través d'un capil·lar, el líquid es refreda. Les pulsacions de calor es propaguen a través del líquid de manera anàloga a com ho fa el so, un fenomen que es denomina, per això, segon so. A més, l'heli-II té la capacitat de reptar, de manera que qualsevol sòlid en contacte amb aquest es cobreix amb una capa d'entre 50 i 100 àtoms de gruix a través de la qual el líquid pot fluir a una velocitat que depèn de la temperatura; de fet, si se submergix parcialment un atuell amb el fons estanc en un llit d'heli-II, aquest reptarà per les parets exteriors de l'atuell omplint-la fins que els nivells en aquests dos s'igualen; aquesta propietat dificulta, per raons òbvies, la construcció de recipients per a l'heli-II. Propietats químiques Atès que l'heli és un gas noble, en la pràctica no participa en les reaccions químiques, encara que sota la influència de descàrregues elèctriques o bombardejat amb electrons forma compostos amb el wolframi, iode, fluor i fòsfor. Isòtops L'isòtop més comú de l'heli és el 4He, el nucli del qual és constituït per dos protons i dos neutrons. La seva excepcional estabilitat nuclear es deu al fet que té un nombre màgic de nucleons, és a dir, una quantitat que es distribuïx en nivells complets (de mode anàleg a com es distribuïxen els electrons en els orbitals). Nombrosos nuclis pesants es desintegren emetent un nucli de 4He; aquest procés, que es denomina desintegració alfa i pel qual al nucli emès se l'anomena partícula alfa, és l'origen de la majoria de l'heli terrestre. Aquest fenomen es representa amb l'equació següent: Amb l'urani, per exemple: L'heli té un segon isòtop, el 3He, així com d'altres més pesants que són radioactius. L'heli-3 és pràcticament inexistent en la Terra, ja que la desintegració alfa produïx exclusivament nuclis d'heli-4 i tant aquests com l'heli atmosfèric escapen a l'espai en períodes geològics relativament curts. Aquests dos isòtops es van produir en el big bang i quantitats significatives es continuen produint per mitjà de la fusió de l'hidrogen en les estrelles seguint la cadena protó-protó. Aplicacions L'heli és més lleuger que l'aire i, a diferència de l'hidrogen, no és inflamable, però el seu poder ascensional és un 8% menor que el d'aquest, per la qual cosa s'empra com a gas de farciment en globus i zeppelins publicitaris, d'investigació atmosfèrica i, fins i tot, per a realitzar reconeixements militars. Encara que n'és l'anterior la principal, l'heli té més aplicacions: Les atmosferes heli -oxigen s'empren en la immersió a gran profunditat, ja que l'heli és inert, menys soluble en la sang que el nitrogen i es difon 2,5 vegades més de pressa que aquest, la qual cosa reduïx el temps requerit per a la descompressió, encara que aquesta ha de començar a major profunditat, i elimina el risc de necrosi per nitrogen (borratxera de les profunditats). Pel seu baix punt de liqüefacció i evaporació, pot utilitzar-se com a refrigerant en aplicacions a temperatura extremament baixa, com en imants superconductors i investigació criogènica a temperatures pròximes al zero absolut. En cromatografia de gasos, s'usa com a gas portador inert. L'atmosfera inerta d'heli s'empra en la soldadura per arc i en la fabricació de cristalls de silici i germani, així com per a pressuritzar combustibles líquids de coets . En túnels de vent supersònics. Com a agent refrigerant en reactors nuclears. L'heli líquid troba cada vegada major ús en les aplicacions mèdiques de la imatge per ressonància magnètica (RMI). Juntament amb el neó, s'empra en els anomenats làsers d'heli-neó usats, per exemple, en els punters làser. Massa atòmica: 4.002.602 Nombre atòmic: 2 Color: no té color. Estructura: forma d'hexàgon. Precaucions La veu d'una persona que ha inhalat heli sona més aguda del normal de manera temporal, i s'assembla a la d'alguns personatges de dibuixos animats (encara que les veus d'aquests personatges, generalment, es produïen canviant el to de les veus normals). Aquest efecte es produeix perquè la velocitat del so en heli és gairebé tres vegades més ràpida que en l'aire. Com a resultat, quan s'inhala heli, es produeix un augment en les freqüències ressonants del tracte vocal. La tonalitat més alta percebuda és només a causa d'una modulació de freqüències diferent de la veu, ja que la freqüència fonamental de les cordes vocals resta més o menys inalterada. Encara que l'efecte vocal de la inhalació d'heli pot ser divertit, també pot ser perillós si es fa amb excés. La raó no és per la toxicitat o cap propietat de l'heli sinó simplement per la manca de l'oxigen necessari per a la respiració normal. En els mamífers (amb l'excepció notable de les balenes), el reflex de la respiració no és provocat per la manca d'oxigen, sinó per l'excés de diòxid de carboni. Per tant, una persona podria no adonar-se de la manca de l'oxigen suficient i produir-se una pèrdua de coneixement, amb danys al cervell i, fins i tot, la mort per asfíxia en casos extrems. També, si l'heli s'inhala directament des de bombones pressuritzades, pot provocar la ruptura de teixit pulmonar per excés de pressió. L'heli, en condicions estàndards, no és tòxic, ni té cap rol biològic i es troba a nivell de traça en la sang humana. A pressions altes, una mescla d'heli i oxigen (heliox) pot provocar la síndrome nerviosa per alta pressió. Una petita proporció de nitrogen en la mescla pot alleujar el problema. Els dipòsits d'heli gas de 5 a 10 K han d'emmagatzemar-se com si continguessin líquid a causa del gran increment de pressió que es produïx en escalfar el gas a temperatura ambient. Referències Bibliografia Vegeu també Luigi Palmieri Enllaços externs Generals La taula periòdica de vídeos - heli . US Government' Bureau of Land Management: Sources, Refinement, and Shortage - Una història de l'heli . Publicacions sobre l'heli del Servei Geològic dels EUA, des del 1996 . It's Elemental – Heli . Més detallats L'heli al web de la Universitat Politècnica de Hèlsinki; inclou diagrames de fases de pressió-temperatura de l'heli-3 i l'heli-4 . Universitat de Lancaster, Ultra Low Temperature Physics - inclou un resum d'algunes tècniques de baixa temperatura . Miscel·lanis Physics in Speech - mostres d'àudio que demostren que l'altura de la veu no canvia . Article sobre l'heli i altres gasos nobles . Article d'Ebyte sobre l'escassetat de l'heli i els efectes potencials sobre les comunitats RMN i IRM .


text: Les histones són proteïnes bàsiques, de baix pes molecular, molt conservades evolutivament entre els eucariotes i alguns procariotes. Formen la cromatina juntament amb l'ADN, sobre la base d'unes unitats conegudes com a nucleosomes. Les quatre histones core, o nuclears, formen un octàmer (paquets de 8 molècules) al voltant del qual s'enrotlla l'ADN, en una longitud variable d'acord amb l'organisme. Aquest octàmer s'acobla a partir d'un tetràmer de les histones anomenades H3 i H4, a les que s'agreguen dos heterodímers de les histones denominades H2A i H2B. Les histones externes, o linker, H1 (i H5 en ocells) interaccionen amb l'ADN internucleosomal. El conjunt de l'ADN enrotllat al voltant de l'octàmer d'histones, juntament amb la histona H1 i una certa longitud d'ADN linker, o internucleosomal, constitueix el que es coneix com a nucleosoma. Les histones core desenvolupen un paper decisiu en el primer nivell de compactació de l'ADN dintre del nucli, de l'estructura coneguda com a nucleosoma. Les histones linker, d'altra banda, produeixen un empaquetament d'ordre superior dels nucleosomes. Les histones contenen un patró estructural molt important per als contactes moleculars dintre de l'octàmer d'histones core, denominat histone fold (es podria traduir com plec d'histona). Aquest motiu consisteix en 65 aminoàcids que s'estructuren en una organització estesa tipus hèlix-fulla-hèlix. En concret, conté una curta hèlix alfa, un gir/fulla beta, una hèlix alfa llarga, altre gir/fulla beta, i altra hèlix alfa curta. Les histones core poden ser modificades covalent i post-traduccionalment, en general en els seus extrems amino-terminals, mitjançant reaccions catalitzades per una sèrie d'activitats enzimàtiques. Aquestes poden ser citoplasmàtiques, i actuen sobre les histones prèviament al seu assemblatge als nucleosomes, o bé, nuclears i afecten histones nucleosomals. S'ha postulat una teoria denominada histone code, o "codi d'histones", segons la qual aquestes modificacions poden tenir conseqüències quant a: 1) La facilitat amb la qual proteïnes associades a cromatina (factors transcripcionals, etc.) podrien accedir a l'ADN. 2) La generació de combinacions de modificacions en un extrem de la histona, o en diversos dintre d'un nucleosoma. 3) Les estructures d'eucromatina i heterocromatina seran en major mesura dependents de les concentracions locals d'histones modificades. En conclusió, aquestes modificacions podrien estendre la informació potencial del material genètic. Vegeu també Històmer Proteïnes Epigenètica Genètica


text: L'himne europeu fa referència a l'himne utilitzat durant cerimònies oficials de diverses organitzacions internacionals europees des de l'any 1972. És un arranjament d’uns dos minuts del Cant de joia, el tema musical principal de l’últim moviment de la Novena Simfonia escrita el 1823 per Ludwig van Beethoven sobre un text homònim de Friedrich Schiller del 1785. Actualment, aquest himne és utilitzat pel Consell d’Europa i per la Unió Europea. Història El 1793, a l'edat de 23 anys, Ludwig van Beethoven va conèixer l'obra de l'escriptor alemany, i des d'aquest moment va manifestar la seva inspiració i desig de posar-li música. Va sorgir així la Novena Simfonia, el moviment final de la qual és per a cor i solistes sobre l'Oda a l'Alegria de Schiller, tradicionalment conegut en el món coral català com a Cant de joia, per ser aquest el títol que Joan Maragall donà a la seva traducció. Adaptació El 1972, el Consell d'Europa el va adoptar com a himne. Herbert von Karajan, un dels més grans directors contemporanis, va accedir a una petició del Consell d'Europa d'escriure tres arranjaments instrumentals per a piano sol, vent i orquestra simfònica. L'himne no simbolitza només la Unió Europea, sinó també Europa en un sentit més ampli. El poema Oda a l'Alegria de Schiller expressa la visió idealista de la fraternitat entre els éssers humans, una visió que Beethoven compartia. El Consell de la Unió Europea va adoptar el 1985 la bandera, l'himne, el lema i el Dia d'Europa com a símbols de la UE. Lletra en català Referències Enllaços externs Textos originals en alemany i traducció al català Escoltar l'himne Traducció al català de Joan Maragall, per ser cantada Símbols de la Unió Europea Himnes Ludwig van Beethoven


text: L'heràldica o ciència del blasó és la ciència i art auxiliar de la història que estudia l'ús sistemàtic d'emblemes hereditaris plasmats sobre un escut d'armes, la seva composició i el seu significat. És una de les branques del coneixement que han perdurat amb menys canvis fins a l'actualitat. L'heràldica aparegué arreu d'Europa gairebé simultàniament vers el segon quart del . La seva aparició en aquest període determinat de l'edat mitjana és congènita a la crisi dels estats centralitzats i l'ascens dels senyors feudals. El senyal heràldic nasqué per la necessitat d'un emblema personal privat que identifiqués cadascun dels senyors feudals al camp de batalla, i aquest emblema es plasmà sobre l'escut, una arma defensiva que des de temps immemorials es convertí en el suport més adequat per a rebre tota mena de decoracions; però és només en aquest període quan aquest emblema personal privat esdevingué, a més, hereditari; d'aquesta manera no podia ésser usurpat per ningú altre i es transmetia de pares a fills, esdevenint d'aquesta manera un emblema dinàstic o de llinatge. En aquest moment naixia l'heràldica. Posteriorment el seu ús s'estengué més enllà del seu àmbit estricte per abastar la identificació de tota mena de persones, corporacions, entitats polítiques i d'altres, i en l'actualitat es troba molt propera a la cultura de comunicació visual (marques, logotips, etc.). La característica que diferencia l'heràldica d'altres tipus de simbologies es pot resumir en tres pilars: l'assumpció d'un conjunt de normes rígides per a la composició de l'emblema, la plasmació de l'emblema en un escut d'armes i la transmissió hereditària de les armories com a element identificador del llinatge. L'heràldica no s'ha de confondre amb la vexil·lologia, que és l'estudi de l'emblemàtica de les banderes o senyeres. L'emblemàtica de les banderes o vexil·lologia és molt més antiga que l'heràldica, ja que l'ús d'emblemes sobre un tros de tela està documentat des de ben antic. La preheràldica Diverses escenes de la Batalla de Hastings (Regne d'Anglaterra, 1066) foren representades al Tapís de Bayeux, brodat entre el 1080 i 1100. En un moment de la batalla s'estengué el rumor que el cabdill de les tropes invasores, el duc Guillem de Normandia, havia mort. Una de les escenes del tapís representa el moment en què el duc Guillem de Normandia gira el cap enrere i amb la mà s'alça l'elm per tal que els seus homes vegin el seu rostre i reconeguin que no ha mort; inclús el mateix gonfanoner, Eustaqui II de Boulogne, que porta el gonfanó i cavalca al seu costat es veu forçat a col·laborar en la seva identificació alçant el braç dret i assenyalant amb el dit el rostre del duc Guillem. Tal com resumeix Martí de Riquer (1983), els guerrers de l'any 1066, per tal de poder reconèixer el seu cabdill al mig del cap de batalla, havien de veure el seu rostre, que quedava cobert sota l'elm; cap símbol ni emblema l'identificava personalment. Si hagués existit l'heràldica l'any en què tingué lloc la batalla (1066) el duc Guillem no s'hauria vist forçat a cometre un acte tan perillós com era alçar-se l'elm, o inclús quan es confeccionà el tapís (1080-1100), aquelles que el brodaren no l'hagueren representat d'aquesta manera; i és que de fet, per tal de deixar explícit que el representat és el cabdill de les tropes invasores d'Anglaterra, les autores del tapís no el representaren amb cap emblema o símbol personal identificatiu, sinó que hi hagueren de brodar les següents paraules: «Hic est dux Wilel / mus» («Aquí està el duc Guillem»). Martí de Riquer (1983) també assenyala que molts dels guerrers representats al Tapís de Bayeux van proveïts d'escuts de tipus ametlla decorats amb motius geomètrics (cercles, aspes, creus corbades, arcs) i zoomorfs (dracs); però aquests emblemes encara no tenen la consideració de senyals identificatius individuals doncs apareixen aleatòriament tant en els escuts d'un bàndol com en els escuts de l'altre; més encara, un dels personatges identificats que apareix en dues escenes és representat en cadascuna amb escuts amb emblemes diferents; si hagués existit l'heràldica aleshores, els emblemes mai no haurien estat aleatoris i al mateix temps el cabdill de les tropes invasores, el duc Guillem, hauria estat representat portant un escut armoriat personal. Un altre valuós document pel món de la preheràldica és la Bíblia de Citeaux (1109); en les miniatures que la il·lustren hi apareixen diversos personatges bíblics representats amb escuts de tipus ametlla i decorats amb motius geomètrics; aquests emblemes esdevindran posteriorment motius heràldics clàssics - els xebrons, les bandes, les faixes, els pals, ... - però per la mateixa naturalesa bíblica dels personatges representats, aquests motius pintats sobre els escuts encara no han esdevingut senyals heràldics pròpiament dits perquè ni són personals, ni permanents, ni hereditaris. L'emblemàtica de les banderes Les senyeres -vexillum o gonfanons-, és a dir, les banderes usades com a insígnia de guerra a l'edat mitjana, foren l'element característic de l'emblemàtica militar al camp de batalla abans del naixement de l'heràldica. Tot i així però, les banderes foren primordialment un emblema col·lectiu, d'un grup o d'una unitat militar combatent, i en menor mesura individual. En aquests casos específics la bandera que identificava a un alt personatge o cabdill era portada al camp de batalla per un gonfanoner, el qual, enmig del combat, podia acabar distanciant-se del senyor al qual identificava, perdre el gonfanó, o caure ferit de mort. Un testimoni excepcional sobre l'ús de vexillum i gonfanons en el període preheràldic és el Liber Maiolichinus, una epopeia llatina que narra la Croada pisano-catalana de l'any 1113-1114 cabdellada per l'arquebisbe de Niça Pere II i el comte de Barcelona Ramon Berenguer III contra Al-jaza'ir al-Sharquiya li-l-Andalus (les Balears musulmanes). En aquesta epopeia llatina, a part de ser el primer document històric en què apareixen els termes «Catalunya» i «català», es documenta la presència massiva de banderes - vexillum, plural vexilla-, de cavallers abanderats amb estendard (bannerets) -vexiliferi- i, llevat que tracti d'una interpolació, es testimonia ja l'emblema de la rodella vermella, «rota signa», dels barons de Montpeller. Segons l'heraldista aragonès Faustino Menéndez Pidal de Navascués (2004), malgrat no existir-ne proves sòlides, és possible que també altres emblemes dels senyors del Llenguadoc com el sol dels barons dels Baus, la creu dels comtes de Tolosa, o el corn dels comtes d'Aurenja, existissin ja en aquesta època. Més enllà d'aquestes però, el text deixa testimoni de l'ús explícit de tres ensenyes: el vexil·lifer de la ciutat [de Pisa] porta la bandera comunal; el cònsol Hildebrand porta l'ensenya de la Verge Maria; i Atho porta la bandera papal enviada pel papa a l'arquebisbe de Pisa amb la seva benedicció. Un altre testimoni de l'emblemàtica de les banderes en el període preheràldic l'ofereix De captione Almerie et Tortuose, una crònica llatina que narra la Croada contra al-Mariyya (l'Almeria musulmana) de l'any 1147 cabdellada per l'emperador Alfons VII (1105-1157) i en la que participaren Ramon Berenguer IV de Barcelona i Guillem VI de Montpeller. Segons l'heraldista aragonès Faustino Menéndez Pidal de Navascués els emblemes d'aquests personatges ja es devien veure tant en la croada contra al-Mariyya com també en la gran parada que preparà l'emperador Alfons VII a Toledo el 1154, concloguent que «entre aquella diversiorum insignium copia, quod a mullo poterat aestinari hi hauria certament les del mateix emperador: el lleó, els pals de Ramon Berenguer IV, la rodella de Guillem de Montpeller, la creu de Tolosa i probablement altres com l'àliga de Navarra».<ref>Menéndez Pidal 2004, pàg. 114{{cita|Los emblemas de muchos de estos personajes se vieron ya, con gran probabilidad, en la campaña contra Alemería o en aquella gran parada que preparó Alfonso VII en la vega de Toledo el año 1154, con el fin de asombrar a su yerno Luis VII de Francia que volvía de Compostela. Entre aquella diversiorum insignium copia, quod a mullo poterat aestinari, estaban ciertamente los del propio Emperador: el león, los palos de Ramon Berenguer IV, la roela de Guillén de Montpellier, la cruz de Tolosa y probablemente otros, como el águila de Navarra. Parece muy verosímil suponer que la implantación de los emblemas heráldicos en España tuvo lugar en estos movimientos desarrollados alrededor de Alfonso VII.|Faustino Menéndez Pidal de Navascués|El escudo de España (2004); pàg. 114}}</ref> Naixement de l'heràldica (1125-1150) Però en un context caracteritzat per la revolució feudal i el creixent protagonisme de la figura del cavaller, la identificació personal d'aquests al camp de batalla esdevingué clau. L'escut, l'arma defensiva bàsica i l'element personal més visible del cavaller en combat, ben lligat per mitjà de corretges i que difícilment es desprenia d'aquest, oferí una superfície apta per a rebre l'emblemàtica gràfica i mostrar la seva identificació individual; més encara quan el rostre del cavaller quedava pràcticament invisible per la cobertura del casc. L'heràldica nasqué doncs com un sistema de signes per a la reconeixença individual dels cavallers al camp de batalla. L'heraldista Faustino Menéndez Pidal de Navascués (1988) indica que els senyals heràldics aparegueren a tot Europa sense diferències cronològiques significatives vers el segon quart del (1125-1150), però que en el desenvolupament subsegüent l'adaptació als condicionants polítics, socials i culturals de cada país implicà diferències tipològiques i evolutives particulars. Menéndez Pidal contraposa dues àrees heràldiques: la formada pel territori entre els rius Loira i Rin, i la formada pels territoris cristians del nord peninsular i Occitània (àrea ibero-occitana). L'àrea heràldica ibero-occitana es forma per l'articulació de diversos grups emblemàtics que es defineixen en tres tipologies: semiòtica (hi ha emblemes de llinatge, emblemes territorials i emblemes personals), tipològica (emblemes geomètrics, zoomorfs, estructurals de l'escut com els carbuncles o els mobles, etc.), i de suport (emblemes en la senyera, en l'escut, en el segell). Aquesta àrea heràldica ibero-occitana es caracteritzà per una major lentitud en el procés de fusió dels grups heràldics i la pervivència d'una de les varietats inicials, els senyals de llinatge o familiars. Aquesta característica contrasta amb l'àrea del Loira-Rin on la individualitat personal de l'escut prima sobremanera, mentre que en l'àrea ibero-occitana tindrà més importància l'escut com a símbol de la vinculació familiar; aquesta connotació es reflectirà en la mancança de brisures (la modificació que s'introdueix a les armories d'una família per tal de distingir-ne les diferents branques o bé els bastards). Martí de Riquer assenyala que establir una cronologia exacta pel naixement de l'heràldica és difícil i remetent-se a les proves documentals, argumenta que tan sols la sigil·lografia, l'estudi dels segells, és la que pot oferir dates exactes per a establir una cronologia fefaent. Durant l'edat mitjana un dels elements de validació de documentació fou el segell; els segells començaren a aparèixer a l'Europa occidental el , quan el papir fou substituït pel pergamí com a suport dels documents que sortien de les cancelleries sobiranes. Inicialment aquests segells es feien de cera i es col·locaven adherits sobre el document. A partir del es començaren a difondre els segells de cera penjants, que anaven lligats als pergamins; aquest fet permet datar amb seguretat el segell. Basant-se en l'evidència documental que ofereixen els segells i més enllà de tot dubte raonable, Martí de Riquer ofereix una cronologia de segells on apareixen escuts amb senyal heràldic, el primer dels quals és de l'any 1141: L'heraldista Martí de Riquer adverteix però que malgrat que la sigil·lografia ofereix una evidència històrica segura, la cronologia que se'n desprèn és la més conservadora i no és completa. Així esmenta el cas del senyal heràldic del lleó corresponent al regne de Lleó, que no apreix en un segell fins al regnat d'Alfons IX de Lleó (1188-1230), mentre el senyal del lleó ja era representat el 1159 al tumbo A de la catedral Santiago de Compostela, en monedes, en diversos documents reials, i és descrit com l'emblema dels estendards del rei Alfons VII de Lleó i Castella en la Chronica Adefonsi Imperatoris (v. 1150). També recorda que la transició entre el món de la preheràldica i l'heràldica presenta casos variables, citant el cas del rei d'Anglaterra Ricard Cor de Lleó, que en un segell del 1189 presenta un escut heràldic amb lleó, i el 1198 té un escut heràldic amb tres lleopards, emblema que esdevindrà ja definitiu. Així mateix Martí de Riquer torna a insistir que l'emblemàtica de les banderes és molt més antiga que l'heràldica dels escuts, citant l'exemple de Guillem I, comte de Luxemburg que apareix representat amb un penó amb emblema, no un escut, en un segell del 1123: 1141 Segell amb escut heràldic de Gilbert fitz Gilbert de Clare, comte de Pembroke 1144 Segell amb escut heràldic d'Enric el Lleó, duc de Saxònia i duc de Baviera 1146 Segell amb escut heràldic de Raoul I, comte de Vermandois 1150 Segell amb escut heràldic de Ramon Berenguer IV, comte de Barcelona i príncep d'Aragó 1151 Tomba amb escut heràldic de Jofré V d'Anjou, comte d'Anjou i duc de Normandia 1152 Segell amb escut heràldic de Welf VI, margravi de Toscana i duc de Spoleto 1155 Segell amb escut heràldic de Bouchard II, senyor de Guise 1159 Segell amb escut heràldic de Ottokar III, margravi d'Estíria 1159 Dibuix amb escut heràldic de Ferran II de Lleó, rei de Lleó 1171 Segell amb escut heràldic de Robert V, senyor de Béthune Martí de Riquer divideix en quatre grups les fonts que originaren els senyals heràldics: 1) Emblemàtica de banderes preexistents. Originàriament les banderes foren un emblema col·lectiu que amb l'adveniment de l'heràldica devingueren en font d'origen de diversos senyals heràldics quan els seus emblemes foren representats a l'escut. Amb posterioritat es donà el camí invers, quan les armes dels escuts es plasmaren en penons i banderes. 2) Emblemàtica geomètrica. Elements estructurals de l'escut com ara els reforços verticals i horitzontals pintats de colors diversos devingueren en senyals heràldics específics com ara els pals, la banda, el sautor, el xebró i els besants. 3) Emblemàtica parlant. Per associació fònica devingueren els senyals heràldics del card dels Cardona, l'ala dels Alamany, la maça dels Maça, el mur dels Mur, etc. 4) Marques personals que foren representades com a senyal heràldic a l'escut. Escut d'armes i blasons Un escut d'armes (també dit armories o, simplement, escut) és una representació simbòlica de persones o entitats que es deriva de la pràctica medieval de pintar dissenys sobre l'escut i sobre les robes dels cavallers per permetre la identificació en la batalla i més tard en les justes i els tornejos. Han passat d'identificar llinatges o famílies determinades a ser utilitzats també com a símbol de municipis, regions, estats o determinades corporacions i organitzacions. L'escut és una superfície delimitada entre línies, anomenada camper, que pot tenir diverses formes (rectangular, caironat, quadrat, ovalat, etc.), dins el qual es representen els diversos elements o càrregues. Les diferents coloracions que pot tenir l'escut s'anomenen esmalts. El blasó (mot derivat del verb alemany blasen, «tocar el corn») era un instrument medieval que feien servir els heralds per anunciar l'arribada del cavaller als torneigs, i tot seguit passaven a fer el blasonament (o descripció) del seu escut d'armes i la relació dels seus títols nobiliaris segons les regles de l'heràldica. A través d'aquest origen, el terme ha passat a indicar en el llenguatge modern un dibuix simbòlic que respecta les regles heràldiques i que representa la noblesa d'una família o d'una ciutat. El terme blasó, doncs, actualment és usat com a sinònim d'escut d'armes i, per extensió, de ciència heràldica. Blasó és una paraula d'origen fosc, pot ser que vingui d'alguna llengua Franconia de la paraula blâsjan (torxa encesa, glòria), o més probablement del llatí "blasus" significant "arma de guerra", "blasonar" significa descriure les armories seguint les regles de la ciència heràldica. En un estricte sentit, el blasó és, llavors, un enunciat que pot ser oral o escrit. És la descripció de les armories feta en un llenguatge tècnic, el llenguatge heràldic. El blasonament és l'acció que consisteix a descriure les armories (i per tant d'enunciar el blasó que representa). La ciència del blasó és molt antiga, es funda menys d'un segle després que s'establís l'ús d'armories a l'edat mitjana. En esgrima, els blasons (groc, vermell, blau ...) són exàmens que permeten provar un nivell de tècnica adquirida, d'arbitratge o de participació en certes competències. Arma, escut, blasó i armories Les definicions següents són precises, encara que està lluny de reflectir el seu ús real. A la pràctica els termes "blasó", "armes", "escut" i "armories" funcionen com a sinònims i són intercanviables, tant en les obres comunes com en les dels estudiosos de l'heràldica. Les armes són emblemes pintats en un escut que han de poder ser descrits en la llengua del blasó, i que designen algú o alguna cosa. Tenen el mateix rol que una marca, logotip o nom propi: són la manera heràldica d'identificar, representar o evocar una persona, física o moral (casa o família, ciutat, corporació...). Les armes són considerades generalment com la propietat (intel·lectual) d'aquesta persona, que és el titular. Lescut és l'element central i principal de les armories, és el suport privilegiat sobre el qual es representen les armes. No obstant això, diverses armes poden ser representades en un mateix escut, sense necessàriament representar a una sola persona: pot ser la unió de dues armes representant un matrimoni o la superposició de nombroses armes. Un escut representa llavors unes armes o una aliança d'armes. En tots els casos, l'escut delimita gràficament el subjecte del qual parla la composició i és suficient per identificar les armes o una aliança. Les armories (sempre en plural) són aquelles que estan representades gràficament sobre un objecte armat (exemple: l'escut). Les armories comprenen el conjunt de la panòplia formada per l'escut, que designa el subjecte, i els seus eventuals ornaments exteriors (suport, corona, collaret d'orde...), que diuen alguna cosa sobre el subjecte. Alguns ornaments exteriors (cimeres...) formen part de les armes (i hi estan associades sistemàticament), alguns són arbitraris o fantàstics (llambrequins, símbols al·legòrics...), però la major part són la representació heràldica de títols, de càrrecs o de dignitats: són atribuïts oficialment i poden variar segons l'estat del titular en un moment donat. Blasonar significa descriure les armories. El blasó és el resultat de fer-ho: és la descripció (en termes heràldics) de tot el que és significatiu en les armories, i més específicament en l'escut. La correspondència entre un blasó i la seva representació és l'eix de l'heràldica: la descripció d'un blasó ha de permetre representar correctament les armories i la lectura correcta de les armories ha de conduir a un blasó que rendeixi comptes sobre els seus trets significatius. Dues representacions (o armories) són equivalents si responen al mateix blasó, són per tant les mateixes armes, encara que pot haver moltes maneres equivalents de blasonar les armes. Ciències heràldiques L'heràldica és el relatiu al llenguatge del blasó, a la ciència dels heralds i al disseny de les armories. Més específicament, és la disciplina que té per objecte el coneixement i l'estudi de les armories. L'heràldica cobreix quatre disciplines connexes: El blasonament. Històricament, l'heràldica és la ciència dels heralds, que en els tornejos anuncien als cavallers descrivint en el seu llenguatge propi les armories que portaven en el seu escut. Aquesta disciplina es perllonga fins a l'heràldica teòrica, que té per objecte precisar les regles del blasó, el seu vocabulari, la seva gramàtica i la seva semàntica. Pot convertir-se en un esport mental consistent a descriure en termes de blasó figures variades i originals, de vegades allunyades de composicions tradicionals, la legitimitat descansa a ser fidel a un geni heràldic. La composició. La branca tradicional de l'heràldica es refereix a la creació i la composició de les armes i blasons per a aquell que desitja convertir-se en titular. Aquesta heràldica es recolza en part en la genealogia del titular i d'altra banda en el simbolisme particular que desitja conferir a les seves armes. L'heràldica, no tenint més reglaments que ella mateixa (excepte en certs països), pot portar a aquestes composicions empeses per la vanitat del client a excessos: l'heràldica ha creat nombrosos mobles inútils simplement per originalitat. La regla fonamental de la noblesa és que és el titular qui ha de donar-li prestigi a les seves armes, no al revés, i ha d'haver-hi, per tant, una prudent sobrietat. La decoració. La branca artística de l'heràldica s'interessa en la representació gràfica dels blasons en la forma d'armes i d'armories, per armar tota mena de suports. L'heràldica històrica, finalment, és una ciència auxiliar de la història. D'una banda, es recolza en els documents i mobles armats per obtenir informació particular sobre la història del titular. De l'altra, analitza la composició d'aquestes armes i blasons per estudiar, de manera general, la simbòlica social. Tornejos i batalles La raó de ser d'un cavaller és lliurar batalles. La batalla li permet provar la seva valentia a través de les seves trobades i els rescats recollits sobre els vençuts augmentaven els seus béns materials. En un començament no hi ha gran diferència entre el desenvolupament d'una batalla i el d'un torneig. En els dos casos es tracta d'una gran batussa armada organitzada en un camp de batalla entre dos bàndols, on els participants respecten certes regles. La diferència és en l'entorn de la confrontació. Els tornejos es desenvolupen en temps de pau, per permetre als cavallers guanyar glòria i riquesa, i mostrar quin és el bàndol més fort i prestigiós, per l'honor col·lectiu. Inversament, les batalles són organitzades en temps de guerra per mostrar quin és el bàndol més fort, per exemple per vèncer a qui governa sobre tal o tal territori. Permeten també als cavallers participants guanyar glòria i riqueses (i per tant no tenia sentit matar a l'adversari, ja que no hi hauria ningú per pagar el rescat). El que caracteritza l'estat de guerra, en aquella època, era la marxa de cavalleria. Consisteix a travessar el territori enemic cremant i massacrant tot al seu pas. La marxa no és molt perillosa per a la tropa armada i serveix sobretot com a provocació contra el senyor del lloc: no podent protegir les seves terres i els seus servents contra les agressions dels enemics, es mostra incapaç i per tant deshonrat (a més, com els cultius eren cremats, estava privat d'ingressos financers de les seves terres). La batalla de Crécy és la primera gran batalla on la "regla del joc" no va ser respectada: les tropes angleses van lliurar una batalla no per obtenir glòria i rescats, sinó per neutralitzar les tropes franceses (i ho van aconseguir). Els francesos van protestar que els anglesos no haguessin respectat les regles del joc (pèrfidament, d'aquí la locució "pèrfida Albió") aplicada a Anglaterra, però aquestes regles simplement havien canviat. A partir de llavors els gèneres se separen. Els tornejos es desenvolupen en camps tancats i les batalles es converteixen cada vegada més en un assumpte de mercenaris i soldats, no de cavallers. Herald Per als grans senyors, el rol de l'escuder va prendre progressivament una dimensió diplomàtica i es va especialitzar en la funció de l'herald. Desarmats, sense valor de rescat, es beneficien d'immunitat diplomàtica, i poden desplaçar-se lliurement per assegurar la seva missió, incloent-hi els camps de batalla i països enemics. Són subjectes, en conseqüència, d'una imparcialitat i discreció estrictes. L'activitat dels heralds es regeix per tot un codi de drets i obligacions. Els heralds d'armes porten una túnica, el tabard, que els fa immediatament identificables. És una túnica densa i descendeix fins als genolls, es presenta amb les armes del seu senyor davant i darrere i en les mànigues d'aquest. És una vestimenta que indica que el seu portador es beneficia dels privilegis d'immunitat dels heralds. El tabard transforma l'herald en un símbol vivent de les armes i de l'honor del seu senyor. A l'edat mitjana, l'herald es torna un servidor públic al servei d'un príncep o un senyor. En el desenvolupament de la guerra, està encarregat de portar la declaració de guerra o les advertències. Per als cavallers que participen en un combat (sigui en batalla o en torneig), pot rebre testaments o dipòsits sagrats i s'assegura dels serveis funeraris en cas de ser necessari. El seu paper es completa finalment sobretot pel que fa a l'honor: reconeix les armes dels nobles i vigila els blasons, presideix les cerimònies i els jocs, i és testimoni d'actes de valor. Creació de l'heràldica En els tornejos i les justes, els heralds anunciaven al cavaller esmentant el seu blasó, és a dir la descripció de les figures cobrint el seu escut, abans de nomenar al seu titular. Aquesta pràctica és l'origen del llenguatge heràldic, en un origen natural i comprensible per a tot el públic. És aquesta pràctica la que funda i estableix l'heràldica. D'una banda, fixa el vincle entre un titular i les seves armes, el que imposa com a primera regla el no prendre les armes pertanyents a altres. D'altra banda, implica l'equivalència heràldica entre la representació gràfica (armories) i la descripció oral (el blasó), que no descriu sinó el més significatiu. A partir del , els heralds es converteixen en especialistes de l'heràldica, o la ciència de les armories i blasons. Són ells els que codifiquen la composició i la descripció formulant, notablement, les regles del blasó, viatjant i establint armories per pintar i retenir les que trobaven. El rei d'armes és aquell que està designat per jutjar les armories (i els títols de noblesa). Heràldica en la societat Representant d'una identitat Les figures pintades en l'escut, establertes i enunciades pels heralds, donen origen a l'heràldica. L'heràldica és essencialment la ciència dels heralds, i el seu origen no es pot comprendre sinó a través del seu rol. El primer element que va ser armat, amb un objectiu militar, va ser l'escut del cavaller. Després aquests elements van ser represos en tot el seu equip, per permetre reconèixer al titular (en els costats de les seves armes) però també per a representar (estendard) o marcar la seva propietat (cascos i armadures de cavalls) ... Aquest vincle entre les armes i el seu titular va ser reprès en la composició dels segells. Les armories van ser així transformades en la imatge de la personalitat jurídica. La pràctica de segells armats es va estendre fins a ser d'ús comú de totes les entitats capaces de tenir un segell. Aquesta pràctica encara és viva en l'ús dels anells armats, els quals estan, en principi, destinats a servir de segell (és pel que estan gravats de manera còncava i normalment usats en el dit petit). Desenvolupament històric Al principi reservades als caps de guerra que les portaven en els seus escuts (fi del ), l'ús d'armories es va estendre progressivament als cavallers i després a la noblesa (S. XII). A través de la identificació de la persona per les armories, notablement en els segells, l'ús es va estendre a les dones i als nobles prelats (fi del s. XII). i dels prelats als burgesos, artesans i jutges, capítols, corporacions, comunitats urbanes (principis del s. XIII), comunitats eclesiàstiques i ordes religiosos (), senyorius, dominis, províncies, universitats i administracions civils ... Transformades en un signe d'identitat social, les armes es tornen hereditàries i designen a cases, és a dir a les famílies i vincles de parentiu (s. XV), després, i més generalment, a vincles socials, que són cada vegada més representats. Fins al , les figures emprades eren principalment figures animals, en nombre bastant restringit (una quinzena d'ús corrent), així com alguns mobles inanimats (diverses vegades abstractes), i sobretot figures geomètriques. No obstant això, el repertori s'engrandeix amb objectes, armes, parts del cos, edificis, etcètera. Estudi d'objectes armats Armar un objecte li agregava un element decoratiu i afirmava un vincle amb el titular, llegible i comprensible per aquells que no sabien llegir. Les armories es trobaven així en tots els testimonis del passat: documents, llibres, tapisseries, monuments, plaques de xemeneies, mobles, joies, vehicles ... La identificació de les armories (quan no són fantàstiques) permeten substituir el seu suport en el temps i l'espai social, i de retratar part de la història de l'origen geogràfic. La identificació del titular és facilitada pels ornaments exteriors, notablement els ordes de cavalleria representats. Aquests poden conduir a una gran precisió (incloent-hi l'any de creació), quan aquesta ha modificat freqüentment la composició de les seves armes i la conjunció d'armes sobre un mateix suport pot conduir a conclusions fins i tot més precises. La noblesa i les armes La composició d'un blasó va representar gràficament la situació d'un titular d'acord amb un cert ordre social, entre els segles XIII i el XIX. L'estudi del blasó suposà un cert coneixement de la societat i de la seva organització en noblesa, rangs, ordres i costums. No obstant això, tenir armories mai ha estat, des del punt de vista històric, un privilegi d'una classe noble. Les armes no són nobles per naturalesa, en un inici no són més que la insígnia del titular. És l'obligació d'aquest titular "ennoblir-les", és a dir manifestar la seva noblesa pels seus actes, atorgant-los honor i glòria. El reconeixement social oficial d'aquest caràcter noble, o "ennobliment", no ve a reconèixer sinó una noblesa que ja ha estat adquirida prèviament. El noble és essencialment el "cap" d'alguna cosa, és qui té glòria i honor. El mitjà per accedir pot ser per les armes, per violència o usurpació, per herència ... En aquesta lògica, l'exercici eficaç i durable del poder és la seva pròpia legitimació i només el resultat compte en el llarg termini. Una persona és reconeguda com a noble quan ocupa una situació de comandament o responsabilitat per un temps perllongat, al punt d'identificar-la amb aquesta persona social. Les armes representen alhora a la persona, el seu poder actual i la glòria acumulada per moltes generacions. L'èxit atreu més èxit, inclòs als membres de la família, i una casa "noble" tendeix a mantenir-se així. La direcció d'unes terres o d'un territori és generalment hereditària i no és sempre possible distingir les armes d'una terra d'aquelles de la casa que la dirigeix. En canvi, un càrrec és generalment personal, encara que està més a voluntat que figuri en els ornaments exteriors que en les armes pròpiament dites. Les armes més famoses són el signe d'una propietat col·lectiva amb les quals es deu o desitja relacionar. La relació es tradueix en reprendre les armes integralment (en cas del cap de la branca), amb una brisura o en una composició. Aquesta relació s'obté per dret (títol, herència i branca), per adquisició (dominis posseïts) o per privilegi adquirit o concedit. És un honor portar armes famoses i aquest honor obliga en principi el titular a contribuir a la glòria d'aquestes armes. És això el que s'expressa en la frase "Noblesa obligada": portar armes nobles significa simplement que s'és d'una branca noble però no diu res més sobre el seu propi caràcter. Titular El titular d'un blasó és la "persona" que designa aquest blasó. Les armes pertanyen a un cert titular, del qual es representen els atributs pels adorns exteriors. És el conjunt d'aquesta relació el que representen les armories. El titular pot ser de qualsevol tipus (individu, família, col·lectivitat o institució). La composició d'armes noves tradueix el que el titular posar per davant en relació a un teixit de vincles i de drets socials: simbòlica primitiva, però també pertinença a una branca (per les armes de la família), afirmació de la seva genealogia (per composició de les armes dels seus pares, avis), matrimoni (per composició de les armes del cònjuge), dominis sobre els quals es tenen drets reals o supòsits, actuals o passats. Les armes de les ciutats o institucions es componen amb aquelles del seu fundador o senyor. Les armes, pròpiament dites, són generalment invariables però els adorns exteriors depenen generalment del titular: els seus títols, dignitats i qualitats, la seva funció o la seva condició social. Orde de cavalleria Els ordes de cavalleria neixen amb les croades, al voltant d'ordes religiosos amb vocació militar (Orde del Temple, Orde del Sant Sepulcre, Orde dels Hospitalers...). Com tots els ordes monàstics, aquests ordes poden associar no-religiosos: la pertinença a un orde manifesta la seva associació amb una certa vocació (varia segons l'orde) i el prestigi de l'orde descansa sobre el membre associat. Al final de l'edat mitjana, van ser creats els ordes sense vocació religiosa, el més prestigiós dels quals fou l'Orde del Toisó d'Or. Els ordes poden ser sobirans (per exemple, l'Orde de Malta). El més freqüent era que estiguessin units al país o la casa dinàstica que els va crear. Les insígnies de l'orde de cavalleria van ser generalment part dels ornaments exteriors de les armories. Certs ordes s'inscrivien, depenent del cap, en l'escut del titular. El més usual és que s'afegís un collaret de l'orde al voltant de l'escut. Quan el titular era membre de molts ordes, l'orde més prestigiós se situava a l'exterior. L'admissió a un orde era l'objecte d'un acte oficial i registrat, és per això que la representació d'un collaret de l'orde a les armories permet identificar el titular més precisament que simplement enunciant les armes familiars. A França, els ordes de cavalleria nacionals (Saint-Michel, Saint-Esprit...) van ser suprimits per l'Assemblea Constituent, al mateix temps que els atributs de la noblesa. Napoleó va crear l'orde nacional de la Legió d'Honor, i l'Orde Nacional del Mèrit va ser creat al . Noblesa i armories A França, l'Assemblea Constituent decreta el 19 de juny de 1790 la supressió de la noblesa (com estatut de la persona) i dels seus atributs reals o suposats: títols de domini, privilegis, ordes de cavalleria, armories i llibertats. Prohibides per un temps, les armories van ser restaurades al principi del s. XIX per Napoleó per decret l'1 de març de 1808 i que va limitar-ne durant l'Imperi l'ús als nobles, limitació abolida per Lluís XVIII durant la restauració. Les armories però ja no foren més l'objectiu social en què s'havien convertit al final de l'Antic Règim. Dret d'armes Jurídicament, les armes són l'equivalent designat d'un nom propi (nom de família o nom de lloc) i són accessoris a aquest nom. Les armes són una propietat regular, de transmissió hereditària i susceptible de ser adquirit o conferit. El dret associat amb les armories s'assembla com a aquell de les marques i és probablement el primer tema sobre el qual es va elaborar un dret internacional (per normes o costums). Com a regla general, cada un pot portar armes, a reserva de no usurpar aquelles d'altres. Alguns països que han conservat una noblesa (notablement el Regne Unit) li han imposat una reglamentació específica, fins i tot un tribunal específic (Escòcia). No obstant això, el "dret" a portar tals o tals armes és per la major part un assumpte de costum. El principal problema del dret d'armes és, per a un titular, provar l'anterioritat en l'ús d'un blasó que ha reivindicat. Aquesta prova és generalment aportada a través d'actes oficials que registren un blasó donat o acorden una modificació en les armes preexistents. Les regles del blasó per se, és a dir aquelles que parlen sobre la composició de les armes, estan implícites i responen als costums. El caràcter adequat o no d'un blasó s'avalua en funció d'un "esperit heràldic". L'avaluació es recolza sobre el consell d'autoritats eminents que pronuncien les seves lliçons en els seus tractats d'heràldica als quals fan referència. Representació dels esmalts Els esmalts heràldics es poden representar de dues maneres: mitjançant la representació cromàtica o bé segons la representació convencional per mitjà de punts i ratlles. Mobles Els mobles estan emparentats amb les peces i les figures. De fet, sovint es considera que no són més que figures de tipus geomètric, mentre que les figures pròpiament dites fan referència a realitats i objectes del món natural, artificial o fantàstic; alguns d'aquests objectes són definits com a mobles o figures segons els diversos autors o tractats, cas de la rosa, el roc, el mont o la vall. En moltes llengües, moble i figura són, en heràldica, termes sinònims. D'altres, en canvi, consideren el moble una categoria intermèdia entre la peça i la figura. Es diferencien essencialment de les peces en el sentit que no toquen les vores de l'àrea en què es troben circumscrites (sempre que no es tracti de figures movents, és a dir, que surten d'alguna de les vores). Mentre que les peces segueixen la regla del contrast d'esmalts, segons la qual no es pot sobreposar o juxtaposar metall amb metall o color amb color, els mobles i les figures no, excepte casos ben comptats (com ara el besant i la rodella). Alguns heraldistes consideren els mobles com a peces de categoria inferior. Peces Una peça és una càrrega que, col·locada damunt el camper de l'escut, el limita mitjançant línies geomètriques de partició. A les representacions esculpides, i de vegades en el disseny, les peces sobreposades se solen representar amb un efecte de relleu en comparació amb el camper, sempre pla; en una representació gràfica, però, els efectes de relleu no s'utilitzen. Les peces es defineixen en funció de la part que ocupen sobre l'escut, on tenen un lloc fix. Es diferencien de les altres càrregues com els mobles pel fet que les peces s'estenen fins a les vores de l'escut, i no són figuratives sinó de tipus geomètric. També a diferència dels mobles, les peces segueixen la regla del contrast d'esmalts, segons la qual no es pot sobreposar o juxtaposar metall amb metall o color amb color. Es diferencien també de les simples particions que divideixen el camper amb una sola línia, les quals es poden combinar entre elles per formar escuts compostos (tercejats, quarterats, etc.) o repartits, i també de les repeticions d'elements que afecten els escuts sembrats. Al mateix temps, poden servir de particions i poden anar carregades amb mobles o figures. A l'hora del blasonament, les peces es descriuen en primer terme, a excepció del cap. Les més usuals són les següents: La faixa, el pal, la banda, la barra, el cap, el peu, la creu, el sautor, la perla, la pila, la pila transposada, la calça, la capa, la bordura, el francquarter, el cantó, el giró, el geminat, el trangle, la vergueta, lescussó, lorla, el treixor, el lambel antic... Timbres Un timbre és un símbol que es posa sobre els escuts d'armes per indicar quin és el grau de noblesa de la família o de la població. En l'heràldica cívica catalana es coronen els escuts genèricament amb corones murals de poble, vila, ciutat, comarca i vegueria o província, excepte si han estat el centre jurisdiccional senyorial, que llueixen com a timbre corones nobiliàries depenent de la categoria del noble que en fos sobirà. En l'heràldica gentilícia, en canvi, les corones poden ser de senyor, baró, vescomte, comte, marquès, duc, príncep, rei i imperial, en aquells casos que els escuts porten corona. Hi ha d'altres timbres: el casc o elm, la tiara, la mitra, el capel, la cimera combinada amb el casc, el borlet, la capellina o els llambrequins, combinats amb l'elm i la cimera. Blasonament El blasonament és el fet de blasonar –és a dir, disposar, descriure i interpretar– els escuts d'una família, una ciutat, etc., segons les regles i la terminologia pròpies de la ciència heràldica o del blasó. Aquesta descripció es du a terme segons un ordre molt rigorós i indica els diversos elements de què està conformat l'escut; de fet, és la part que es manté invariable i s'hereta, no pas la imatge en si, que pot variar en funció de l'artista. Hi ha dues maneres diferents de blasonar: El blasonament a l'alemanya –propi de la tradició heràldica dels alemanys i els castellans–, que consisteix a esmentar primer les peces i els mobles i acabar pel camper. El blasonament a la francesa –propi dels francesos, anglesos, italians i catalans–, que comença pel camper i continua per les peces i els mobles, el seu nombre i situació i els seus esmalts. Aquest sistema és el més estès actualment, fins i tot als països que tradicionalment ho feien de manera diferent. Obres consultables sobre heràldica L'estudi dels diversos aspectes de l'heràldica implica la consulta de les obres més importants sobre el tema. A continuació es poden identificar alguns dels tractats més coneguts, disposats en forma de llista i amb les corresponents referències de consulta. 1374. Armorial de Gelre 1438. Le blason des couleurs en armes, livrées et devises. Sicile (herald d'Alfons el Magnànim). Cal recordar que els heralds no eren conegut pel seu nom real. En ser designats prenien el nom del territori polític que representaven. Així: Aragó, València, ... 1458. Diego de Valera. Tratado de los rieptos e desafíos que entre los cavalleros y hijosdalgo se acostumbran hazer, según las costumbres de España, Francia e Inglaterra, en el qual se contienen quáles y quántos son los casos de traición e de menosvaler e las enseñas e cotas darmas (compost segons Ángel Gómez Moreno entre 1458 i 1467). c1500. Armorial català. Steve Tamburini. 1566. Le imprese illustri con espositioni, et discorsi. Girolamo Ruscelli. A la pàgina 441 de l'obra anterior hi ha la Divisa (heràldica) de Gonzalo Pérez. 1600. Origines Des Chevaliers, Armoiries, Et Heravx. Claude Fauchet. 1620. Armoria Catalana, de Jaume Ramon Vila 1635. Le roy d'armes ou L'art de bien former, charger, briser, timbrer, et par consequent, blassonner toutes les sortes d'Armoiries. Marc Gilbert de Varennes. 1638. Tesserae gentilitiae a Siluestro Petra Sancta Romano Societatis Iesu ex legibus Fecialium. Silvestro Pietrasanta. Inventor del sistema de representació dels esmalts amb ratlles i punts. 1725. Ciencia heroyca reducida a las leyes heraldicas del blason. José de Avilés e Iturbide. 1753. Adarga Catalana, arte heráldica y prácticas reglas del blasón. Francisco Xavier de Garma Duran . 1846. El blasón español. Ramón Medel. 1856. Tratado completo de la ciencia del blasón''. Modesto Costa y Turell. Referències Bibliografia Fluvià i Escorsa, Armand de, "Manual d'heràldica i tècnica del blasó. Amb apèndix de Diccionari d'heràldica". Editorial Galerada, 2011. Vegeu també Heràldica socialista Enllaços externs Heràldica


text: En la mitologia grega, l'Hidra de Lerna era un antic i despietat monstre aquàtic ctònic amb forma de serp policèfala (el nombre dels seus caps va des de 5 fins a 100 i fins i tot 10.000 segons la font) i amb alè verinós (Higí, 30) a la qual Hèracles va matar en un dels seus dotze treballs. El seu cau era el llac de Lerna al golf de l'Argòlida (prop de Nàuplia), si bé els arqueòlegs han confirmat que aquest lloc sagrat és anterior fins i tot a la ciutat micènica d'Argos, ja que Lerna va ser el lloc del mite de les Danaides. Sota les seves aigües hi havia una entrada a l'inframón que l'Hidra guardava. L'Hidra era filla de Tifó i Equidna. Va ser criada per Hera sota un plàtan a prop de la font Amimone a Lerna. Es deia que era germana del Lleó de Nèmea i que per això buscava revenja per la mort d'aquest a mans d'Hèracles. A aquest fet s'atribueix que fos elegida com a treball per a Hèracles, d'aquesta manera moriria. En el segon dels dotze treballs que Hèracles va complir sota les ordres del seu cosí Euristeu, rei de Micenes, l'heroi havia de matar l'Hidra de Lerna. Aquesta era una enorme serp de set caps, que quan es tallava un d'aquests, en naixien dos o més. Va ser criada per Hera a les zones pantanoses de Lerna, a l'Argòlida. Era capaç de matar amb el seu alè a qui se li apropés. Hèracles, contenint la respiració, va començar a lluitar contra l'Hidra tallant els seus caps amb una espasa. Hera va enviar un enorme cranc per a destorbar Hèracles, però aquest el va aixafar amb el peu. Iolau, escuder d'Hèracles, va acudir en la seva ajuda i, mentre aquest tallava els caps amb una espasa, Iolau cremava les ferides amb una torxa per a evitar que es reproduïssin els caps. Després de donar mort a l'Hidra i destripar-la, va mullar les seves fletxes en la fel del monstre, a partir de llavors la més petita ferida que aquestes fletxes causessin seria letal. Euristeu no va considerar vàlid aquest treball perquè Hèracles havia estat ajudat per Iolau. El satèl·lit de Plutó Hidra s'anomenà en honor seu. Mort per Hèracles Després d'arribar al pantà proper al llac Lerna, Hèracles es va cobrir la boca i el nas amb una tela per protegir-se del seu alè verinós i va disparar fletxes en flames al seu refugi (la font d'Amimone) per obligar-lo a sortir. Llavors s'hi va enfrontar amb una falç (segons apareix en alguns vasos pintats antics); Ruck i Staples (pàg. 170) han assenyalat que la reacció d'aquesta criatura ctònica va ser botànica: després de tallar cada un dels seus caps Hèracles va descobrir que li creixien dos nous caps, una expressió de la desesperació d'aquesta lluita per a qualsevol llevat de per a aquest heroi. Els detalls de l'enfrontament són explicats per Apol·lodor (2.5.2): advertint que no podria derrotar l'Hidra d'aquesta forma, Hèracles va demanar ajuda al seu nebot Iolau. Aquest va tenir la idea (possiblement inspirada per Atena) d'usar una teia cremant per cremar el monyó del coll després de cada decapitació. Hèracles va tallar tots els caps i Iolau va cremar els colls oberts, matant així l'Hidra. Hèracles va prendre llavors el seu únic cap immortal i la va enterrar sota una gran roca al camí sagrat entre Lerna i Eleia (Kerenyi 1959 pàg. 144) i va mullar les seves fletxes a la sang verinosa de l'Hidra, completant així el seu segon treball. En una versió alternativa, Hera enviava un cranc que mossegués els peus d'Hèracles i el destorbés, esperant provocar així la seva mort. Hera el va posar en el Zodíac per seguir el Lleó (Eratòstenes, Catasterismes). Quan Euristeu, el rei que assignava els treballs a Hèracles, va saber que havia estat el seu nebot qui li havia donat la torxa, va declarar que no havia completat el treball sol i per tant no comptava per al total de deu tasques que se li havien assignat. Aquest element mític és un ambigu intent de resoldre el conflicte entre els antics deu treballs i els dotze més recents. El terme «hidra» és usat avui amb freqüència per referir-se a un problema multifacètic que sembla impossible de resoldre pas a pas, o a un que empitjora després d'intentar resoldre'l amb mètodes convencionals, com per exemple quan els intents per eliminar certa informació fan que aquesta es difongui fins i tot més àmpliament. Origen Quan el sol és al signe de Càncer, el cranc, la constel·lació Hidra té el seu cap a prop. Els mitògrafs expliquen que l'Hidra de Lerna i el cranc van ser pujats al cel després que Hèracles els matés. Resulta dubtós el significat de la cauterització dels caps de la serp, però podria derivar d'una possible batalla relacionada amb Lerna, indicant potser la crema de part dels enemics (probablement cadàvers) per així dispersar-los. Lerna apareix en un altre mite com una font que Posidó va crear en memòria de la filla de Dànau, Dànae (qui representa els danaus, els quals apareixen en obres més antigues, per exemple la Ilíada, com un grup de mariners d'algun altre lloc), la qual cosa pot esser un mite sobre un atac fallit en la població indígena que més tard seria repetit amb èxit. La paraula grega per a 'fletxa' és toxon, que està molt relacionada amb toxis, 'verí', d'aquí les fletxes verinoses que Hèracles va crear a partir de la sang de l'Hidra. L'associació amb el Lleó de Nemea pot procedir de la recreació de relats auxiliars per a establir un ordre en què el relat de l'Hidra seguís al del Lleó. Referències Bibliografia Criatures de la mitologia grega


text: El hiragana (平仮名; ひらがな) és un dels dos sil·labaris emprats en l'escriptura japonesa junt amb el katakana. També se sol utilitzar el hiragana per referir-se a qualsevol dels caràcters del sil·labari. Aquests caràcters, i contràriament als kanji, no tenen cap valor conceptual, sinó únicament fonètic. S'utilitza per exemple per a les terminacions verbals i les declinacions (okurigana), mentre que les arrels de les paraules s'expressen amb kanjis. El sil·labari hiragana consta de 46 caràcters que representen síl·labes formades per una consonant i una vocal, o bé una única vocal. L'única consonant que pot anar sola és la 'n'. L'hiragana s'empra a l'escriptura de paraules japoneses, partícules i desinències verbals; en contrast amb el katakana que s'utilitza per a paraules estrangeres i onomatopeies. És per això que l'hiragana és el primer sil·labari que aprenen els nens nipons. Els manga per a adolescents i joves, per exemple, encara tenen els kanjis considerats difícils, transcrits a sobre amb el sil·labari hiragana, el que s'anomena furigana. A mesura que aprenen els kanji, els estudiants van reemplaçant els caràcters sil·làbics en favor dels caràcters xinesos. El hiragana té les formes més arrodonides que el katakana i al Japó és considerat més simple. És un sil·labari que van inventar les dones quan no tenien accés a aprendre l'escriptura, per això es considera un sil·labari femení mentre que el katakana es considera masculí. Caràcters hiragana bàsics A continuació hi ha la taula dels caràcters bàsics (sense accents ni caràcters modificadors) que componen el sil·labari hiragana, juntament amb la romanització Hepburn de cadascun que n'indica la pronúncia. Anteriorment existien dos caràcters hiragana més: ゐ (wi), ゑ (we). Tanmateix, han caigut en desús i ja no s'utilitzen. El caràcter wo (を) pràcticament només s'utilitza per a la partícula gramatical que es pronuncia o a la majoria de dialectes. Quant a la pronúncia, a grans trets tenim que: Les vocals "a" i "i" són com en català /a/ i /i/. Les vocals "e" i "o" són mitjanes /e̞/ i /o̞/ com en rossellonès, encara que es poden realitzar com les vocals tancades de la resta del català. La vocal "u" és no arrodonida /ɯ/. La "y" és la semivocal de la "i", /j/. La "w" és la semivocal de la "u", /ɰβ/. La "r" és la suau o bategant /ɾ/. Com a l'ortografia anglesa, "sh" i "ch" representen la xeix i la tx del català, és a dir, /ʃ/ i /t͡ʃ/. També com a l'anglès, la "h" és aspirada /h/. S'escriu "s" la essa sorda /s/, també entre vocals. La essa sonora s'explica al següent apartat. La "f" generalment és bilabial /ɸ/. La resta de consonants són les esperables en l'ortografia catalana. Formació de nous sons mitjançant nigori Existeixen uns accents diacrítics en japonès anomenats nigori. Serveixen per a formar consonants sonores o impures (cas de les G, Z, D i B) o la mig impura P. En el primer cas, el de les consonants sonores, s'utilitza el dakuten (濁点), col·loquialment anomenat ten-ten (点々, punts), que es representa amb dos traços diagonals curts a la part superior dreta del caràcter ( ゙). Per a formar el so P, s'utilitza el handakuten (半濁点), col·loquialment anomenat maru (丸, cercle), que té forma de cercle i s'escriu també a la part superior dreta del caràcter ( ゚). Quant a la pronúncia: La "g" és dura /g/ sempre, també davant de les vocals e, i. La "j" i la "z" són com les catalanes, /ʒ/ i /z/ (essa sonora). La resta de consonants també són com les habituals catalanes. Palatalització Existeixen unes versions petites dels caràcters ya (ゃ) yu (ゅ) i yo (ょ) anomenades yō-on que serveixen per a palatalitzar una consonant o afegir-hi els diftongs /ja/, /jɯ/, /jo/, si es col·loquen després del seu caràcter en la versió acabada en -i. Quant a la pronúncia: La "ny" és com en català /ɲ/. La resta es pronuncien seguint les mateixes normes dels apartats anteriors. Consonants dobles o geminades Les consonants dobles o geminades es formen escrivint un caràcter tsu petit (っ) anomenat sokuon davant de la consonant en qüestió. Només es doblen les consonants k, s, t, p. Exemples: よっか yokka (dia 4 del mes), ざっし zasshi (revista), だった datta (passat del verb ser), にっぽん nippon (Japó). La pronúncia és: yok-ka, zas-shi, dat-ta, nip-pon, és a dir, la consonant sona dues vegades. Quant a les consonants nasals "m" i "n", es doblen escrivint ん davant. Exemples: おんな onna (dona), うんめい unmei (destí). De la mateixa manera que en català, la "n" ん es pronuncia /m/ davant de /p/ o /b/. Exemples: せんぱい senpai es pronuncia /sempai/. Els símbols d'iteració hiragana són ゝ (estàndard, sense nigori) i ゞ (sonor, amb nigori dakuten) però actualment no s'acostumen a emprar, només en alguns noms propis com el de l'empresa Isuzu (いすゞ). Vocals llargues Finalment, existeixen vocals llargues (sovint romanitzades amb un màcron) que es formen de la següent manera: (Caràcter en -a) + a. Per exemple: おかあさん okaasan o okāsan (mare) pronunciat /okaːsan/ (Caràcter en -i) + i: Per exemple: おにいさん oniisan o onīsan (germà gran) pronunciat /oniːsan/ (Caràcter en -u) + u: Per exemple: じゅう juu o jū (deu) pronunciat /ʒɯː/ (Caràcter en -e) + e: Per exemple: おねえさん oneesan o onēsan (germana gran) pronunciat /oneːsan/ (Caràcter en -e) + i: Per exemple: せんせい sensei o sensē (mestre) pronunciat /senseː/ (Caràcter en -o) + o: Per exemple: おおきい ookii o ōkī (gran) pronunciat /oːkiː/ (Caràcter en -o) + u: Per exemple: ありがとう arigatou o arigatō (gràcies) pronunciat /aɾigatoː/ En alguns casos també es pot emprar el chōon (ー) en hiragana per a formar vocals llargues igual com es fa en katakana, però no és habitual. Observacions La "n" (ん) es considera una síl·laba (concretament una mora). Els dos kana "ji" (じ i ぢ) tenen la mateixa pronunciació en la majoria de dialectes, són caràcters yotsugana. Els dos kana "zu" (ず i づ) també tenen la mateixa pronunciació en la majoria de dialectes. La "ō" llarga es pot escriure oo (おお) o bé ou (おう). La "ē" llarga es pot escriure ee (ええ) o bé ei (えい). Vegeu també Kana Katakana Paraules en japonès Kana