source: wikipedia

text: La física (del grec φυσικός (phusikos), 'natural' i φύσις (phusis), 'natura') és la ciència que estudia la natura en el seu sentit més ampli, ocupant-se del comportament de la matèria i l'energia, i de les forces fonamentals de la natura que governen les interaccions entre les partícules. Fou anomenada filosofia natural fins a final del . Els físics estudien un ampli espectre de fenòmens físics: des de les partícules subatòmiques, que formen la matèria ordinària (física de partícules), a l'univers com un tot (cosmologia). Els descobriments de la física troben aplicació en totes les altres ciències naturals, ja que la matèria i l'energia són els components bàsics del món natural. Algunes de les propietats estudiades en física són comunes a tots els sistemes materials, com la conservació de l'energia. Aquestes propietats són sovint anomenades lleis físiques. De vegades s'ha dit que la física és la ciència fonamental, perquè les altres ciències (biologia, química, geologia, etc.) tracten amb determinats tipus de sistemes materials que obeeixen les lleis de la física. Per exemple, la química és la ciència de les molècules i els compostos químics que aquestes formen en grans quantitats. Les propietats dels components químics venen determinades per les propietats de les molècules, les quals són descrites amb precisió per distintes àrees de la física com la mecànica quàntica, la termodinàmica i l'electromagnetisme. La física està estretament relacionada amb les matemàtiques. Les matemàtiques proporcionen a la física el llenguatge i les eines necessàries que permeten obtenir una formulació precisa (quantitativa) de les lleis físiques i els fenòmens que aquestes impliquen. Això, de retruc, fa possible que es puguin verificar (o descartar) els resultats predits experimentalment. Les teories físiques són gairebé sempre expressades en forma de relacions matemàtiques, i les matemàtiques requerides acostumen a ser més complicades que les d'altres ciències. Una diferència bàsica entre física i matemàtiques és que la física s'ocupa, en última instància, de les descripcions del món material, mentre que les matemàtiques tracten amb abstraccions que no depenen d'aquest. Val a dir que la distinció no sempre és òbvia: hi ha una gran quantitat d'investigació a mig camí entre física i matemàtiques, coneguda amb el nom de física matemàtica, dedicada a desenvolupar l'estructura matemàtica de les teories físiques. Tanmateix, aquesta unió entre matemàtiques i física amaga un aspecte ben sorprenent, i és que la física també fa les seves aportacions a les matemàtiques. Visió històrica de la investigació en la física La història de la física intenta explicar la natura i els fenòmens que, des de la més remota antiguitat, es tracten de comprendre: el pas de les estacions, el moviment dels cossos i dels astres, els fenòmens climàtics, les propietats dels materials, etc. Les primeres explicacions van aparèixer en l'antiguitat i es basaven en consideracions purament filosòfiques, sense verificar experimentalment. Algunes interpretacions falses, com la feta per Ptolemeu en el seu famós Almagest ("La Terra és al centre de l'univers i al seu voltant giren els astres") van perdurar durant segles. Física antiga Els xinesos, els babilonis, els egipcis i els maies van observar els moviments dels planetes i van assolir de predir els eclipsis, però no van aconseguir de trobar un sistema que expliqués el moviment planetari. Les especulacions dels filòsofs grecs van introduir dues idees fonamentals sobre els components de l'univers, oposades entre si: l'atomisme, proposat per Leucip i Demòcrit als segles i aC, i la teoria dels elements, formulada durant el . A Alexandria, el centre científic de la civilització occidental durant el període hel·lenístic, va haver notables avenços. Allí, el matemàtic i inventor grec Arquimedes va dissenyar amb palanques i cargols diversos aparells mecànics pràctics i va amidar la densitat d'objectes sòlids submergint-los en un líquid. Altres científics grecs importants d'aquella època van ser l'astrònom Aristarc de Samos, que va trobar la relació entre les distàncies de la Terra al Sol i de la Terra a la Lluna; el matemàtic, astrònom i geògraf Eratòstenes, que va amidar la circumferència de la Terra i va elaborar un catàleg d'estrelles; i l'astrònom Hiparc de Nicea, que va descobrir la precessió dels equinoccis. En el l'astrònom, matemàtic i geògraf Claudi Ptolemeu va proposar el sistema que duu el seu nom per explicar el moviment planetari. En el sistema de Claudi Ptolemeu, la Terra és al centre i el Sol, la Lluna i les estrelles giren al seu voltant en òrbites circulars. Física a l'edat mitjana Durant l'edat mitjana es van produir pocs avenços, tant en física com en les altres ciències. No obstant això, savis àrabs com Averrois o com Ibn an-Nafís van contribuir a la conservació de molts tractats científics de la Grècia clàssica. En general, les grans universitats medievals fundades a Europa pels ordes monàstics a partir del no van suposar un gran avenç per a la física o altres ciències experimentals. El filòsof escolàstic i teòleg italià Tomàs d'Aquino, per exemple, va tractar de demostrar que les obres de Plató i Aristòtil eren compatibles amb les Sagrades Escriptures. El filòsof escolàstic i científic britànic Roger Bacon va ser un dels pocs filòsofs que va defensar el mètode experimental com l'autèntica base del coneixement científic; també va investigar en astronomia, química, òptica i disseny de màquines. Física clàssica La física clàssica inclou les branques tradicionals i temes que foren reconeguts i prou ben desenvolupats abans del començament del : Mecànica: s'ocupa dels cossos sobre els quals actuen les forces i altres cossos en moviment i es pot dividir en estàtica (estudi de les forces sobre un o més cossos en repòs), cinemàtica (estudi del moviment sense importar-ne la causa) i dinàmica (estudi del moviment i les forces que l'afecten); alhora, la mecànica pot dividir-se en mecànica dels sòlids i mecànica dels fluids. Aquesta última comprèn branques com la hidroestàtica, la hidrodinàmica, l'aerodinàmica i la pneumàtica. L'acústica: l'estudi del so, sovint es considera una branca de la mecànica perquè el so és degut al moviment de les partícules d'aire, o un altre medi, a través del qual les ones sonores poden viatjar i, per tant, pot explicar-se en termes de lleis de la mecànica. Entre les branques més modernes de l'acústica es troba la ultrasònica, que és l'estudi de les ones sonores a molt alta freqüència, més enllà del que pot percebre l'oïda humana. L'òptica: l'estudi de la llum, s'encarrega no sols de la llum visible sinó també de la radiació infraroja o la ultraviolada, les quals manifesten tots els fenòmens de la llum visible excepte la visibilitat, és a dir, reflexió, refracció, interferència, difracció, difusió (vegeu espectre electromagnètic) i polarització. La termodinàmica s'encarrega de les relacions entre la calor (l'energia interna que tenen les partícules de les quals es compon una substància) i altres formes d'energia. L'electromagnetisme ha estat estudiat com una branca de la física des que fou descoberta la connexió entre l'electricitat i el magnetisme a principis del . Un corrent elèctric crea un camp magnètic i un camp magnètic canviant provoca la inducció d'un corrent elèctric. L'electroestàtica tracta les càrregues elèctriques en repòs, l'electrodinàmica les càrregues en moviment i la magnetoestàtica els pols magnètics en repòs. Física moderna La major part de la física clàssica es preocupa per la matèria i l'energia a una escala normal d'observació; per contra, molta de la física moderna (és a dir, els canvis que portaren les revolucionàries teories de principis del al món dels físics) s'ocupa del comportament de la matèria i l'energia sota condicions extremes (a velocitats lumíniques o pròximes a la de la llum) o en una escala molt gran o molt menuda. Per exemple, la física atòmica i la nuclear estudien la matèria a l'escala més menuda a què poden identificar-se els elements químics. La física de partícules treballa a una escala més menuda encara, encarregant-se de les unitats més bàsiques de la matèria. Aquesta branca de la física és també coneguda com a física d'alta energia per les energies extremadament elevades que són necessàries per a produir molts dels tipus de partícules en enormes acceleradors de partícules. A aquesta escala, no són vàlides les nocions d'espai, temps, matèria i energia a què estem acostumats. Les dues teories principals en la física moderna presenten un diferent panorama dels conceptes de temps, espai i matèria del que presentava la física clàssica. La teoria quàntica s'ocupa de la natura discreta (en comptes de contínua) de molts fenòmens a nivell atòmic i subatòmic, i dels aspectes complementaris de les ones i partícules en la descripció d'aquests fenòmens. La teoria de la relativitat tracta de la descripció dels fenòmens que ocorren en el marc de referència que es troba en moviment respecte a un observador; la teoria especial de la relativitat s'encarrega del moviment uniforme en un espaitemps pla i d'objectes movent-se a la velocitat de la llum o prop i la teoria general de la relativitat de moviment accelerat relativament en l'espaitemps corbat i la seua connexió amb la gravitació. Tant la teoria quàntica com la de la relativitat troben aplicacions en totes les àrees de la física moderna. Física teòrica i experimental La cultura de la investigació física difereix de les altres ciències en la separació de teoria i experiment. Des del , la major part dels físics s'han especialitzat o bé en física teòrica o bé en física experimental, i en el molt pocs han tingut èxit en ambdós camps d'investigació. En contrast, quasi tots els teòrics que han triomfat en biologia i química han estat també experimentadors. En línies generals, els teòrics busquen desenvolupar teories que descriguin i interpretin resultats experimentals existents i prediguin amb èxit resultats futurs, mentre que els experimentadors ideen i realitzen experiments per explorar nous fenòmens i comprovar les prediccions teòriques. Encara que teoria i experiment són desenvolupats independentment, depenen en gran manera l'un de l'altre. El progrés en física freqüentment ve quan els experimentadors fan un descobriment que les teories existents no poden explicar, i es necessiten aleshores noves teories. De manera similar, idees sorgides de la teoria sovint inspiren nous experiments. En absència d'experiment, la investigació teòrica pot anar en la direcció equivocada. Aquesta és una de les crítiques que ha estat dirigida cap a la teoria de cordes, una popular teoria en la física d'altes energies per a la qual encara no s'ha ideat cap prova experimental. Branques de la física La física és una ciència molt extensa i que agrupa disciplines molt distants entre si. La llista següent és un intent d'agrupar-ne tots els camps de manera exhaustiva: Teories Encara que la física s'interessa per una gran varietat de sistemes, algunes teories només poden estar relacionades amb la física com un tot i no amb un dels seus camps. Cadascuna és considerada ajustada dins d'un cert domini de la validesa o d'aplicabilitat. Per exemple, la teoria de la mecànica clàssica descriu amb precisió el moviment d'un objecte, però a condició que (1) les seves mides siguin molt més grans que un àtom, (2) que la seva velocitat sigui molt inferior a la velocitat de la llum, (3) que no sigui massa a prop d'una gran massa, i (4) que no estigui carregat elèctricament. Les velles teories, com la mecànica de Newton, continuen sent matèria de recerca especialment pel que fa a l'estudi de fenòmens complexos, com per exemple la teoria del caos. Les teories són a la base de qualsevol investigació en el món de la física i tots els estudiants, sigui quina sigui la seva especialitat, ha de conèixer els fonaments de cadascuna. Mètodes Els físics observen, mesuren i modelitzen el comportament i les interaccions de la matèria a través de l'espai i el temps definint fenòmens físics. Una teoria o un model és un conjunt conceptual, formalitzat matemàticament, en què els paràmetres considerats com a independents (per exemple la càrrega, l'energia i el temps) s'expressen en forma de variables (q, E i t) i són mesurats amb unitats adequades (coulomb, joule i segon). La teoria relaciona les variables amb una o més equacions (E=mc2, per exemple). Les relacions establertes permeten fer prediccions quantitatives dels resultats dels experiments. Una experiència és un protocol material que permet la mesura de certs fenòmens dels quals la teoria proporciona una representació conceptual. És il·lusori aïllar una experiència de la teoria associada. El físic no mesura les coses a l'atzar, ha de tenir en compte l'univers conceptual d'una teoria. Aristòtil mai va pensar de calcular el temps que trigaria a arribar a terra una pedra llançada, simplement perquè no la seva visió del món no considerava aquest tipus de quantificació. Aquesta experiència va haver d'esperar a Galileu per ser portada a terme. Un altre exemple d'experiència clarament dictada per un marc conceptual teòric és el descobriment dels quarks en el marc de la física de partícules. El físic Murray Gell-Mann va observar que les partícules sotmeses a una força nuclear forta es distribueix d'acord amb una estructura matemàtica elegant, però tres posicions bàsiques (en el sentit matemàtic de la teoria de la representació de grups) d'aquesta estructura no s'acomplien. Per tant, va postular l'existència d'altres partícules més fonamentals (en el sentit físic) que els protons i els neutrons. Els experiments van permetre més tard, i arran d'aquesta teoria, trobar l'evidència de la seva existència. Per contra, les experiències que ofereixen resultats no coincidents amb la teoria poden posar-la en dubte (com va ser el cas del problema del cos negre que va provocar l'aparició de la mecànica quàntica, o també els casos de la desaparició de vitalisme o de l'atomisme termodinàmics), o forçar la modificació de la teoria i el model per tal d'integrar els nous elements. L'exemple del descobriment de Neptú és il·lustratiu d'aquest efecte, els astrònoms podien portar a terme una primera experiència, la de la mesura de la trajectòria d'Urà, però la teoria de Newton donava una trajectòria diferent de l'observada. Per mantenir la teoria, Urbain Le Verrier i, de manera independent, John Couch Adams van postular l'existència d'un nou planeta, i d'acord amb aquesta hipòtesi, van predir-ne la posició. Això va ser verificat després d'un segon experiment que va consistir a mirar amb el telescopi vers el lloc previst. És evident que la interpretació dels resultats de la primera experiència depèn de la teoria i la segona no s'hauria produït mai sense la teoria i el seu càlcul. Un altre exemple és l'existència dels neutrins, prevista per Wolfgang Pauli per poder explicar l'espectre de la desintegració beta, i l'aparent manca de conservació de moment angular. El mètode científic La física utilitza el mètode científic per a comprovar la validesa de les teories físiques, utilitzant una aproximació metodològica per a comparar les implicacions d'una teoria en qüestió amb les conclusions derivades dels experiments i observacions que s'han portat a terme per verificar-la. Els resultats experimentals i les observacions es recullen i es contrasten amb les prediccions i hipòtesis fetes per una teoria, ajudant així a la determinació de la validesa o invalidesa de la teoria. El mètode experimental modern requereix que les teories físiques s'han de basar en l'observació dels fenòmens naturals, han de ser formulades com a relacions matemàtiques i han de ser provades amb experiments. Les teories que tenen un gran suport per les dades experimentals i mai hi ha hagut cap prova empírica competent que les comprometi sovint són anomenades lleis científiques, o lleis naturals. Per descomptat, totes les teories, incloses les anomenades lleis científiques, sempre poden ser reemplaçades per d'altres de més exactes, si s'observa alguna dada que no concorda amb el que estableix la teoria. La recerca La cultura de la recerca en el camp de la ciència física presenta una diferència significativa amb la d'altres ciències: es tracta de la separació entre la teoria i l'experiència. Des del , la majoria dels físics s'han especialitzat o en física teòrica o en física experimental. En contrast, trobem que gairebé tots els teòrics de renom en ciències químiques o biològiques també es dediquen a l'experimentació. Des de la introducció de la informàtica, la simulació per ordinador ocupa un lloc molt important a la investigació en física. Permet la resolució aproximada dels problemes matemàtics que no poden ser tractats analíticament. Molts teòrics dels físics teòrics són també informàtics. Recerca en la física contemporània La recerca en el camp de la física contemporània es divideix en diferents branques o disciplines que estudien diferents aspectes del món físic: En el camp de la física de la matèria condensada, un important problema teòric no resolt és el de la superconductivitat d'alta temperatura; molts dels experiments que es fan tenen com a objectiu aconseguir mètodes viables per assolir la fabricació d'ordinadors quàntics i màquines basades en l'espintrònica. En en camp de la física de partícules, han començat a aparèixer les primeres proves experimentals que van més enllà del model estàndard. Entre aquestes, hi ha indicis que indicarien que els neutrins no tindrien una massa nul·la. Aquests resultats experimentals semblen haver resolt el ja antic problema dels neutrins solars i la física dels neutrins massius continua sent una àrea de recerca activa a nivell teòric i experimental. Els acceleradors de partícules han començat a experimentar a nivells d'energia de l'ordre del TeV, en els quals els investigadors esperen trobar proves del bosó de Higgs i les partícules supersimètriques. Objectius i límits de la física Recerca d'un corpus finit i evolució permanent La història de la física suggereix que és il·lusori pensar que eventualment trobarem un conjunt finit d'equacions que no podran ser contradites per l'experiència. Cada teoria acceptada en un moment històric finalment ha acabat per mostrar els seus límits, i s'ha integrat en una teoria més àmplia. La teoria de la gravetat newtoniana és vàlida en condicions en què les velocitats són petites i les masses implicades són petites, però quan les velocitats s'acosten a la velocitat de la llum o les masses (o de manera equivalent en relativitat, les energies) esdevenen importants, s'ha de donar pas a la relativitat general. A més, això és incompatible amb la mecànica quàntica quan l'escala d'estudi és microscòpica i en condicions de molt alta energia (per exemple, en el moment del big bang o a prop d'una singularitat a l'interior d'un forat negre). La física teòrica troba els seus límits en la mesura en què la seva contínua renovació provoca la incapacitat d'arribar a un estat de coneixement perfecte i sense errors de la realitat. Molts filòsofs, com Immanuel Kant, van advertir en contra de qualsevol creença que el coneixement humà dels fenòmens pugui coincidir amb la realitat, si és que aquesta existeix. La física no descriu el món, les seves conclusions no es relacionen amb el món mateix, sinó amb el model que es dedueix a partir alguns dels paràmetres estudiats. És una ciència exacta en la qual les hipòtesis i els paràmetres considerats condueixen exactament a les conclusions. La concepció moderna de la física, especialment a partir del descobriment de la mecànica quàntica, ja no té com a objectiu últim la determinació de les causes de les lleis de la física, sinó tan sols explicar el com d'una aproximació positivista. També podem ressaltar la idea d'Albert Einstein sobre el treball dels físics: fer física és com emetre teories sobre el funcionament d'un rellotge que mai podem obrir. Recerca de la simplificació i la unificació de les teories La física també té una dimensió estètica, de fet, els teòrics, cerquen gairebé de manera sistemàtica de simplificar, unificar i simetritzar les teories. Això es fa a partir de la reducció del nombre de constants fonamentals adimensionals, de la unió de marcs conceptuals que abans estaven separats (la teoria de Maxwell unifica electricitat i magnetisme, la interacció electrofeble ha unificat l'electrodinàmica quàntica amb la interacció feble, i així successivament fins a la construcció d'un model estàndard de física de partícules). La recerca de la simetria en les teories, més enllà del fet que pel teorema de Noether produeixen espontàniament les constants del moviment (com l'energia es conserva quan les equacions del sistema són invariants temporalment) és un element d'estètica de les equacions i una motivació per als físics i, des del , el principal motor de l'evolució de física teòrica. Des del punt de vista experimental, la simplificació és un principi de pragmatisme. De fet, per a dur a terme una experiència, és necessari dominar un gran nombre de paràmetres físics per tal de crear amb precisió les condicions experimentals requerides. La majoria de les situacions que ocorren de manera espontània en la natura són molt confuses i irregulars. A més de fenòmens excepcionals com l'arc de Sant Martí, que causen una gran sorpresa als profans, en la nostra escala el món combina molts principis i teories que pertanyen a dominis separats del corpus. Els conceptes de la física requereixen molt de temps per ser assimilats pels mateixos físics. Una certa preparació del dispositiu experimental permet la manifestació d'un fenomen físic tan depurat com sigui possible. En resum, un arc de Sant Martí ben contrastat i clar, per prendre una imatge poètica. Aquest requisit experimental dona per desgràcia un aspecte artificial a la física, especialment quan s'ensenya a un públic jove. Paradoxalment, no hi ha res que sembli tan a prop de ser la natura com un experiment de física, per tant només s'hi busca la simplificació. Al llarg de la història, algunes teories complexes i poc elegants des d'un punt de vista matemàtic poden ser molt eficaces i dominar teories molt més simples. L'Almagest de Ptolemeu, basat en una figura geomètrica simple, el cercle, incloïa una sèrie de constants de les quals depenia la teoria, però va permetre d'entendre el cel durant més de mil anys sense massa error. El model estàndard de la física de partícules que descriu les partícules elementals també inclou una trentena de paràmetres arbitraris, i per això mai cap teoria ha pogut ser comprovada experimentalment amb exactitud. Tanmateix, entre els físics tothom està d'acord a considerar que algun dia aquesta teoria serà sublimada i integrada dins una teoria més simple i elegant, igual que el sistema de Ptolemeu va desaparèixer en favor de la teoria de Kepler primer i Newton més tard. Referències James T. Cushing: Philosophical concepts in physics, the historical relation between philosophy and scientific theories, Cambridge : Cambridge Univ. Press 1998, . Roberto Torretti: The Philosophy of Physics, Cambridge: CUP 1999. Vegeu també Premi Nobel de Física. Societat Catalana de Física Llista de físics Constant física Sistema internacional d'unitats Física experimental Física teòrica Física atòmica Física molecular Física de la matèria condensada Física de l'estat sòlid Física dels materials Física nuclear Física de partícules Cosmologia Astrofísica Física dels sistemes complexos Física de la matèria condensada tova Biofísica Geofísica Física mèdica Física aplicada Mecànica clàssica. Estàtica Cinemàtica Dinàmica Mecànica dels medis continus Mecànica dels sòlids Mecànica dels fluids Gravetat Termodinàmica i mecànica estadística Termologia Calorimetria Electromagnetisme Electroestàtica Electrodinàmica Magnetisme Òptica Mecànica relativista Relativitat general Relativitat especial Mecànica quàntica Teoria quàntica de camps Electrodinàmica quàntica Cromodinàmica quàntica Enllaços externs Diccionari de Física del TERMCAT Diccionari castellà-català de física HiperFísica (en anglès), recurs educatiu de física, estructurat en arbres


text: El futbol () o fútbal (ambdues de l'anglès football, literalment "pilota de peu") és un esport d'equip jugat entre dos equips d'onze jugadors amb una pilota esfèrica. És àmpliament considerat l'esport més popular del món, ja que el practiquen uns 270 milions de persones. També se'l coneix com a futbol 11 pel nombre de jugadors d'un equip o futbol associació, nom derivat de The Football Association, primera federació oficial del món en aquest esport i que va utilitzar aquest nom per distingir-lo d'altres esports que inclouen la paraula "futbol". En alguns països de parla anglesa també se'l coneix com a soccer, abreviatura d'association, ja que el nom de football en aquests països s'associa majoritàriament a altres esports amb aquesta denominació —principalment als Estats Units d'Amèrica especialment, on football s'emra per al futbol americà, un esport totalment diferent. Es juga en un camp rectangular de gespa natural o artificial, amb una porteria a cada un dels costats del camp. L'objectiu del joc és introduir la pilota a dins de la porteria contrària (marcar un gol) més cops que el rival, impulsant-la amb el peu o qualsevol altra part del cos excepte les mans i braços. Un dels onze jugadors de cada equip, que rep el nom de porter, és l'únic que té permès tocar la pilota amb les mans, però només dins de l'àrea de penal. Els primers precedents del futbol tenen més de 2.000 anys d'antiguitat. Al el joc ja havia arribat a Anglaterra, però no fou fins al 1868 que The Football Association redactà les Regles del Futbol. El 1903 es fundà la FIFA, que s'adherí al reglament vigent i des de llavors ha servit com a organisme rector de l'esport. La competició del futbol internacional més prestigiosa és la Copa del Món de Futbol, celebrada cada quatre anys. Aquest esport, el més vist al món, té una audiència que dobla la dels Jocs Olímpics d'Estiu. Història El futbol és un esport molt antic i els seus orígens no són gaire clars. Els antecedents més remots del joc es poden situar al voltant de l'any 200 aC. durant la dinastia Han a la Xina. El seu joc es deia tsu chu (tsu significa aproximadament 'donar puntades de peu' i chu denota una bola feta de cuir farcit). Fins i tot els emperadors xinesos van prendre part en el joc. Els grecs i els romans van tenir una gran varietat de jocs de pilota (com lepiskuros i lharpastum), i alguns probablement serien tant per jugar amb les mans com amb els peus. Durant el els japonesos van tenir una forma de futbol anomenada kemari. Al es disputava a Florència un joc anomenat calcio (giuoco del calcio, 'joc de la puntada de peu'), que es jugava per equips de 27 jugadors amb sis àrbitres. Aquest joc permetia usar tant les mans com els peus. No és fins al que es troben evidències d'algun tipus de futbol practicat a Anglaterra. A l'edat mitjana se'n van conèixer diversos tipus. Bàsicament era un futbol que tenia lloc entre faccions o grups rivals en viles i ciutats i també entre pobles i parròquies. Hi prenien part una gran quantitat de jugadors i les porteries podien estar separades més d'un quilòmetre. Aquests jocs, que sovint eren violents i perillosos, estaven associats especialment amb el Carnaval i es van anomenar futbol de carnaval. Alguns d'aquests jocs van sobreviure a Anglaterra fins ben entrat el . Una successió d'edictes reials de reis anglesos van portar a la supressió del futbol. De fet, aquests jocs van florir durant els períodes Tudor i Estuard. Oliver Cromwell va intentar posar-hi fre, però amb la Restauració i el regnat de Carles II aviat es van rehabilitar.Al , era popular a les escoles públiques angleses, però encara comprenia molts jugadors per bàndol. Unes quantes escoles públiques van desenvolupar una forma més organitzada que ha sobreviscut a Eton (Eton wall game, Eton field game), Harrow (Harrow football) i Winchester (Winchester football). L'any 1846 es va realitzar el primer intent seriós d'establir un reglament. Va ser promogut per H. de Winton i J. C. Thring a la Universitat de Cambridge, que van preparar un encontre entre representants de les escoles públiques més importants per intentar crear un joc de regles estandarditzat. Van arribar a un acord i en van formular deu, conegudes com 'les regles de Cambridge' i que Thring va descriure com 'el joc senzill'. El 1855 es va fundar el Sheffield Football Club, el club més antic del món, i el 1862 va començar a existir el Notts County, el club de lliga més antic del món. L'octubre de 1863 es va fundar la Futbol Associació (FA) a la Taverna Freemasons, al carrer Great Queen de Londres. La idea d'una Copa de Futbol Associació va ser del secretari de la FA, Charles Alcock, qui va proposar els seus plans en una reunió a la qual van assistir dotze clubs, l'octubre de 1871. Van participar quinze clubs en la primera competició, l'any 1872, que va ser guanyada pels Wanderers, que van batre els Royal Engineers. Fins a l'any 1892, gairebé totes les finals es van celebrar al Kennington Oval (Londres), que és més conegut pel criquet. Fins a l'any 1883, tots els guanyadors van ser clubs d'aficionats. Els Wanderers van guanyar sis vegades. Els Old Etonians van guanyar dues vegades i van ser segons en sis ocasions. També l'any 1872 es va celebrar el primer partit internacional (entre Anglaterra i Escòcia), i el 1878 es va celebrar el primer partit amb llum elèctrica. La pilota oficial actual és un poliedre semiregular format per hexàgons i pentàgons. Futbol femení Les dones probablement han jugat al "futbol" des que el joc existeix. Hi ha proves que una versió antiga del joc (Tsu Chu) era practicada per dones durant la dinastia Han (25-220 d.C). En els frescos de la dinastia Han (25-220 dC) es representen dues figures femenines jugant al Tsu Chu. No obstant això, hi ha diverses opinions sobre l'exactitud de les dates, les primeres s'estimen al 5000 aC. El futbol modern també té documentada la participació de les dones en els seus inicis. També es té constància d'una competició anual a Midlothian, Escòcia, durant la dècada de 1790. En 1863, els òrgans de govern del futbol van introduir regles estandarditzades per prohibir la violència al camp, el que va fer més acceptable socialment que les dones juguessin. El primer partit registrat per l'Associació Escocesa de Futbol va tenir lloc el 1892 a Glasgow. A Anglaterra, el primer partit de futbol registrat entre dones es va celebrar el 1895. L'equip europeu més antic i millor documentat va ser fundat per l'activista Nettie Honeyball a Anglaterra el 1894. Es va anomenar British Ladies 'Football Club. Honeyball va dir: "Vaig fundar l'associació a finals de l'any passat [1894], amb la ferma resolució de demostrar al món que les dones no són les criatures 'ornamentals i inútils' que els homes han imaginat. He de confessar que les meves conviccions en tots els assumptes en què els sexes estan tan dividits estan de la banda de l'emancipació, i espero que arribi el moment en què les dones puguin seure al Parlament i tinguin veu en la direcció dels afers, especialment en els quals més els afecten". Honeyball i altres persones com ella van aplanar el camí del futbol femení. No obstant això, el futbol femení va ser mal vist per les associacions de futbol britàniques, i va continuar sense el seu suport. S'ha suggerit que això estava motivat per la percepció d'una amenaça a la "masculinitat" del joc. El futbol femení es va popularitzar a gran escala a l'època de la Primera Guerra Mundial, quan l'ocupació en la indústria pesant va impulsar el creixement de l'esport, de manera similar al que havia passat amb els homes 50 anys abans. L'equip amb més èxit de l'època va ser el Dick, Kerr Ladies F.C. de Preston, Anglaterra. L'equip va jugar en els primers partits internacionals femenins en 1920, contra un equip de París, França, a l'abril, i també va constituir la major part de l'equip d'Anglaterra contra l'Scottish Ladies XI el 1920, i va guanyar 22-0. Tot i que la popularitat d'aquest esport era major que la d'alguns esdeveniments futbolístics masculins (en un partit hi va haver 53.000 espectadors), el futbol femení a Anglaterra va patir un cop dur el 1921, quan l'Associació de Futbol va prohibir l'esport en els camps dels membres de l'Associació, al·legant que el futbol (tal com el practicaven les dones) era de mal gust. Alguns van especular que això podria ser degut també a l'enveja de les grans multituds que atreien els partits femenins. Això va portar a la formació de l'Associació Anglesa de Futbol Femení i el joc es va traslladar als camps de rugbi. El futbol ha estat practicat per les dones almenys des que es van registrar els primers partits femenins a finals de . Tradicionalment s'ha associat als jocs de caritat i a l'exercici físic, sobretot al Regne Unit. A finals de la dècada de 1960 i principis de la de 1970, es va establir al Regne Unit el futbol femení, que va acabar convertint-se en l'esport d'equip més important per a les dones britàniques. Regles de joc El futbol està organitzat per 17 lleis o regles, les quals s'utilitzen universalment, encara que dintre d'aquestes es permeten algunes modificacions per a facilitar el desenvolupament del futbol femení, infantil i sènior. Encara que les regles estan clarament definides, existeixen algunes diferències en les aplicacions de les mateixes segons diferents aspectes. Per exemple, segons la regió futbolística on es desenvolupa el joc, com a Anglaterra, els àrbitres destaquen per ser més permissius amb les faltes o infraccions, reduint així el nombre d'expulsions o amonestacions, mentre que en altres zones, com a Espanya o Sud-amèrica, les faltes són castigades amb targetes més sovint. Les regles de joc estan fixades per la International Football Association Board, organisme integrat per la FIFA i les quatre associacions del Regne Unit (The Football Association, Scottish Football Association, Football Association of Wales, Irish Football Association). Per a aprovar una modificació en les normes, calen els vots de la FIFA i de 2 de les associacions del Regne Unit. Terreny de joc El futbol es juga a un terreny de gespa natural o artificial de forma rectangular. Les dimensions permeses del camp són de 90 a 120 metres de llargada per 45 a 90 metres d'amplada, encara que es recomana per a partits internacionals les dimensions d'entre 100 i 110 metres de llargada per 64 a 75 metres d'amplada. Les dues línies situades al llarg del terreny de joc reben el nom de línies de banda, mentre que les altres dues són anomenades línies de fons. El terreny és dividit per la meitat per la línia central. Al centre de cada línia de fons i endinsant-se en el terreny de joc, es troben les àrees de penal, les àrees de meta i les porteries. Les porteries estan formades per dos pals verticals de 2,44 metres d'alçada, separats entre ells per 7,32 metres. Les parts superiors dels pals són unides, mitjançant la creueta, per un barra blanca horitzontal, anomenada travesser. Les àrees de penal són àrees rectangulars situades davant de les porteries. Aquestes es desplacen des dels pals verticals fins a 16,5 metres cap a les línies de banda, i fins a 16,5 metres cap a l'interior del terreny. El traçat de l'àrea de meta és igual, però utilitzant una llargada de 5,5 metres. Fora del terreny de joc, paral·leles a la línia de banda, hi ha les àrees tècniques, on se situen els entrenadors i els seus ajudants, així com els jugadors suplents. Inici del joc Cada un dels equips està format per un màxim d'onze jugadors i un mínim de set. Durant el partit es poden canviar aquests jugadors per uns altres, anomenats suplents, amb un màxim de recanvis segons la competició. Un dels jugadors al terreny de joc ha de ser el porter. Està permès que un porter i un altre jugador de l'equip s'intercanviïn la posició durant el partit, sempre amb el consentiment de l'àrbitre i durant una interrupció d'aquest. Cada jugador ha de portar la indumentària bàsica, formada per una samarreta o jersei, uns pantalons curts, mitges, canyelleres sota les mitges i un calçat adequat. Els colors de la indumentària d'ambdós equips i les dels porters han de ser clarament diferenciables. Els capitans han de portar alguna marca identificadora per a ser cridats per l'àrbitre quan sigui necessari, generalment un braçalet. Es juga amb una pilota de forma esfèrica. Aquesta ha de ser de cuir o un altre material adequat. La seva circumferència ha de ser entre 68 i 70 centímetres, la seva massa d'entre 410 i 450 grams i la seva pressió d'entre 0,6 i 1,1 atmosferes al nivell del mar. Els jugadors poden tocar i moure la pilota amb qualsevol part del seu cos excepte els braços. El porter té la possibilitat d'utilitzar qualsevol part del seu cos, però només dins de l'àrea de penal. Cada partit estarà controlat per un àrbitre principal designat per l'organització de la competició en qüestió, sent l'autoritat màxima del partit i l'encarregat de fer complir les regles de joc. Totes les decisions de l'àrbitre són definitives. Només ell pot modificar una decisió, sempre que no s'hagi reprès el joc o el partit hagi finalitzat. A més tindrà a la seva disposició dos àrbitres assistents o liniers per a ajudar-lo en la presa de decisions. Té també un quart àrbitre a la seva disposició que és qui el corrobora, i a més controla els suplents i el cos tècnic. El quart àrbitre a més indica les substitucions i l'augment del temps reglamentari. Per a començar el partit, un o més jugadors d'un equip mouran la pilota des del punt mitjà de la línia central, moment on començarà a córrer el temps reglamentari. Aquesta situació es dona amb l'equip contrari al començament de la segona meitat. També es dona després de cada gol, on l'equip que el va rebre executa el servei. Duració i resultat El reglament no especifica un temps fix de duració dels partits, encara que el més estès a nivell mundial és de 90 minuts per partit, dividit en dos temps de 45 minuts, amb 15 minuts de descans entre ambdues meitats. Si bé per a cada competició es fixa un temps per a cada partit d'aquesta, durant el desenvolupament del partit sempre es perd temps de joc per diferents situacions. Per aquesta raó, l'àrbitre principal de cada partit pot afegir un temps extra en finalitzar cada partit. Categories més inferiors a Espanya: Prebenjamí 4 parts de 10 minuts amb 5 minuts de descans a cada part, benjamí 4 parts de 10 minuts amb 5 minuts de descans a cada part, aleví dues parts de 30 minuts amb 15 minuts de descans intermedi, infantil dues parts de 35 minuts amb 15 minuts de descans, cadet dues parts de 40 minuts amb 15 minuts de descans intermedi, juvenil dues parts de 45 minuts amb 15 minuts de descans intermedi, sènior dues parts de 45 minuts amb 15 minuts de descans intermedi, amateurs dues parts de 45 minuts amb 15 de descans intermedi, veterans dues parts de 45 minuts amb 15 minuts de descans intermedi. Cal tenir present que al futbol femení no és igual en totes les categories. L'objectiu del joc és marcar més gols que el rival. Es considera que un equip ha marcat un gol quan s'introdueix la pilota per complet entre els pals verticals i per sota del travesser de la porteria rival, sempre que no s'hagi comés una infracció de les regles de joc prèviament. El gol és l'única forma d'aconseguir punts al futbol. Si els dos equips marquen la mateixa quantitat de gols, el partit es considera empatat. En molts casos, quan el partit finalitza amb empat, s'ha de buscar alguna manera perquè un dels dos equips sigui considerat vencedor del partit, i per aconseguir-ho existeixen diferents mecanismes. Si un partit finalitza amb empat, es pot jugar una pròrroga o temps extra, que generalment consta de dos temps, de 15 minuts cada un, on es continua el partit inicial. A més, existeixen dues formes en les quals la pròrroga finalitza abans del temps previst: el gol d'or i el gol de plata, encara que aquests mecanismes han estat abandonats en els darrers anys. Si el partit continua amb empat, un altre mecanisme és l'anomenada tanda de penals, consistent en executar alternativament llançaments des del punt de penal, fins a executar-ne 5 cada equip. Si passat aquests 10 penals executats continua la igualtat en el marcador, es continuaran executant un penal per equip fins que s'aconsegueixi un guanyador. L'ús de la pròrroga i els penals són un format molt utilitzat en el futbol modern, esdevenint el principal exemple d'això les eliminatòries de la fase final de la Copa del Món de futbol. En altres competicions s'executa una tanda de penals en finalitzar el temps reglamentari, sense utilitzar la pròrroga. Un exemple d'aquest sistema són les fases eliminatòries de la Copa Amèrica de futbol. Aquests exemples són eliminatòries a un únic partit, però existeixen altres torneigs on les fases eliminatòries es juguen a dos partits, anomenats d'anada i tornada. Per a determinar el guanyador d'aquestes eliminatòries, se sumen els gols a favor dels dos equips en els dos partits, i si sumen el mateix, es considera empat. En alguns casos, si l'eliminatòria finalitza en empat, s'utilitza un desempat amb pròrroga o penals, els quals es realitzen en finalitzar el segon partit de l'eliminatòria. En algunes competicions es considera un altre mecanisme de desempat previ a la pròrroga o els penals: els gols dels visitants. Si en finalitzar els dos partits cap equip va superar l'altre en gols a favor, es compta la quantitat de gols aconseguits per cada equip en el partit que va jugar com a visitant. Si un equip va marcar més gols com a visitant en finalitzar els dos partits, serà el guanyador de l'eliminatòria, però si persisteix la igualtat també en els gols com a visitant, es procedeix a la pròrroga o penals. Un exemple d'aquest sistema són les fases eliminatòries de la Lliga de Campions de la UEFA. Faltes i represa del joc Cada vegada que un jugador intenti colpejar a un altre, l'empenti, el retingui per a obtenir un avantatge, l'escupi o toqui la pilota amb els braços (excepte el porter a l'àrea de penal), l'àrbitre assenyalarà un tir lliure directe a favor de l'equip que no va cometre la infracció, que s'executarà des del lloc on es va cometre. Si va passar dins l'àrea de penal pròpia, independentment de la posició de la pilota i si la pilota estava en joc, se senyalarà un penal en contra de l'equip infractor. Si el jugador juga de forma perillosa, obstaculitza a un adversari o impedeixi al porter treure la pilota amb les seves mans, se senyalarà un tir lliure indirecte a favor de l'equip que no va cometre la infracció, que s'executarà des del lloc on es va cometre. A més se senyalarà tir lliure indirecte si el porter manté la pilota en les seves mans durant més de 6 segons o toca la pilota amb les mans després d'haver-la tocat anteriorment, la rep d'un company o directament d'un servei de banda. Un jugador pot ser mereixedor de rebre una targeta groga (amonestació) o vermella (expulsió), si comet una infracció de les especificades al reglament. Si un jugador rep una targeta vermella, serà expulsat del terreny de joc i no podrà ser substituït per un altre. Si un jugador rep dues targetes grogues en el mateix partit, rebrà una targeta vermella i serà expulsat. Les targetes són un mecanisme per fer complir les regles del joc per part dels jugadors. Si la pilota surt fora del terreny de joc per la línia de fons, després de ser tocada per un jugador de l'equip defensor, es concedeix un servei de córner a l'equip rival. Si l'últim jugador en tocar-la pertany a l'equip atacant, es concedeix un servei de porta a l'equip defensor. Si la pilota surt fora del camp per una de les línies de banda, es concedeix un servei de banda a l'equip que no va tocar la pilota per darrer cop. Posició tàctica dels jugadors Porter El porter, és el jugador que té com a objectiu principal evitar que la pilota entri a la seva porteria durant el joc, cosa que es coneix com a gol. El porter és l'únic jugador que pot tocar la pilota amb les seves mans durant el joc actiu, encara que només dins de la seva pròpia àrea. Cada equip ha de presentar un únic porter en la seva alineació. En cas que el jugador hagi d'abandonar el terreny de joc per qualsevol motiu, haurà de ser substituït per un altre futbolista, sia un que es trobi jugant o un substitut. Aquest tipus de jugadors han de portar una vestimenta diferent a la dels seus companys, els seus rivals (inclòs el porter) i el cos arbitral. En general solen dur el número 1 estampat sobre la seva samarreta, encara que poden dur un dorsal diferent. Defensa El defensa, també conegut com a defensor, és el jugador situat una línia davant del porter i una per darrere dels migcampistes, el principal objectiu és aturar els atacs de l'equip rival. Generalment aquesta línia de jugadors es troba en forma arquejada, quedant alguns defenses ubicats més a prop del porter que els altres. Si és només un jugador el situat més enrere, rep el nom d'alliberat; si són dos o més, reben el nom de zagueigs. Els defensors ubicats en els costats del terreny són anomenats laterals, i a causa del seu lloc (més a prop dels migcampistes) aquests poden avançar més en el terreny si ho desitgen. Centrecampista El centrecampista, també conegut com a migcampista, és el jugador situat a la zona del centre del terreny, una línia per davant dels defenses i una per darrere dels davanters, amb l'objectiu de coordinar el joc entre les altres línies i assistir a les mateixes en cas de ser necessari. Igual que la línia de defenses, els jugadors ubicats en una línia mitjana reben noms d'acord amb el lloc del terreny on juguin: centre, esquerra o dreta. En alguns casos un o més jugadors, generalment els centres, s'ubiquen més endavant, entre la seva línia i la dels davanters, per col·laborar amb aquests últims. Els jugadors d'aquesta posició particular reben el nom d'armadors, enganxalls, o mitjapunta. A causa de la posició d'aquests últims, la línia mitjana pot obtenir una aparença de rombe (vegeu tercera imatge). Es pot observar com els migcampistes formen un rombe. Aquests s'encarreguen d'ajudar a la defensa i a la davantera del seu equip. Davanter El davanter, també conegut com a atacant, punter, punta, artiller, killer de l'àrea o ariet. És el jugador situat més endavant que els seus companys, una línia per davant dels migcampistes, el principal objectiu del qual és el de marcar gols. La seva funció se sol limitar a atacar, deixant de banda l'acte de defensar, el que no vol dir que en qualsevol situació de perill, el davanter es converteixi en un centrecampista més per adoptar una estratègia defensiva. Els davanters solen ser els jugadors més coneguts, ja que són els autors dels gols de l'equip. Aquests jugadors també reben el seu nom d'acord amb la posició on juguin: centre, esquerra o dreta. De vegades s'utilitza la paraula extrem per indicar que aquest jugador es troba més allunyat del centre de la pista (a la seva amplada): per exemple, un davanter extrem esquerre. Noms del joc Quan es va crear la Football Association el 1863, junt amb la creació de l'esport, es va escollir el nom de futbol associació (association football amb anglès) per aquest nou joc. Es va optar per aquest nom per diferenciar-lo d'altres codis de futbol de l'època, principalment del rugby football, un dels més populars del moment. El significat de la paraula futbol varia segons el lloc on se'n parli. A gran part dels països catalanoparlants el terme futbol fa referència al futbol associació. En alguns altres països, on el futbol associació no és un dels esports més populars, el terme futbol s'associa amb altres modalitats del futbol. Hi ha països que utilitzen el terme soccer, com per exemple els Estats Units, (derivat de association football en els anys 1880) per referir-se al futbol associació. Als països de parla castellana també s'accepten els mots balompié, utilitzat a algunes zones d'Espanya i en els noms de diferents clubs d'aquest país, i futbol o futbol/futbol soccer a Amèrica Central, igual que a Mèxic. Organismes rectors Veure futbol arreu del món L'organisme encarregat de dirigir el futbol i altres esports associats com el futbol sala i el futbol platja a nivell internacional és la Fédération Internationale de Football Association, més coneguda pel seu acrònim FIFA, amb seu a Zúric, Suïssa. Aquest ens planteja 5 punts principals per a garantir el bon desenvolupament de l'esport: millorar el futbol des del seu caràcter universal, educatiu i cultural, així com millorar els valors humans que planteja el mateix; organitzar competicions de l'esport; elaborar un reglament per a mantenir l'esperit del joc; controlar les diferents formes del futbol, adoptant mecanismes per a millorar les mateixes; i impedir certes pràctiques que afecten l'essència de l'esport. Existeixen també sis confederacions regionals associades a la FIFA: Àsia: Asian Football Confederation (AFC) Àfrica: Confederation of African Football (CAF) Nord-amèrica, Amèrica Central i el Carib: Confederation of North, Central American and Caribbean Association Football Confederation (CONCACAF) Europa: Union of European Football Associations (UEFA) Oceania: Oceania Football Confederation (OFC) Amèrica del Sud: South American Football Confederation (CONMEBOL) Les diferents associacions nacionals estan afiliades tant a la FIFA directament, com a la seva respectiva confederació continental. A Espanya els organismes encarregats de dirigir el futbol són: Reial Federació Espanyola de Futbol (RFEF). Òrgan rector a nivell espanyol. Federació Catalana de Futbol (FCF). Òrgan rector a nivell català. Federació Valenciana de Futbol (FFCV). Òrgan rector a nivell valencià. Federació de Futbol de les Illes Balears (FFIB). Òrgan rector a nivell balear. Liga de Fútbol Profesional (LFP). És l'associació dels clubs i regeix tot el futbol professional. Asociación de Futbolistas Españoles (AFE). Associació encarregada de vetllar pels interessos dels futbolistes. L'encarregat del manteniment de les regles del joc no és la FIFA en si mateixa, sinó la International Football Association Board (IFAB). Desenvolupament mundial Futbol femení El futbol femení ha tingut un creixement lent en el futbol modern, principalment pels obstacles socials i culturals que no permeten l'ingrés ple de la dona a l'esport. La primera trobada femenina sota les Regles del Futbol del qual es tenen registres va succeir el 1892 a Glasgow, Escòcia. El 1921 el futbol femení va ser prohibit a Anglaterra, fet que no li va permetre expandir a la resta del món. El 1969 el futbol femení es va tornar a organitzar a Anglaterra, motiu pel qual començà a expandir-se fora del seu territori. La primera trobada internacional de seleccions de futbol femení va ocórrer el 1972, casualment 100 anys després de la primera trobada masculina, on Anglaterra va vèncer a Escòcia per 3 a 2. Els primers tornejos mundials van començar a disputar en els anys 1990: la Copa Mundial Femenina de Futbol a partir del 1991 i com esport dels Jocs Olímpics des de 1996. Economia Segons estimacions de la FIFA, durant el període 2003-2006 aquest organisme va tenir ingressos per 3.238 milions de francs suïssos (CHF) i despeses per 2.422 milions de CHF, la qual cosa dona un superàvit de 816 milions de CHF. El 92% (2.986 milions de CHF) dels ingressos estan relacionats amb les competicions internacionals, particularment la retransmissió per televisió de la Copa del Món de Futbol de 2006, que comprèn 1.660 milions de CHF d'aquest valor. La resta dels ingressos es divideixen en parts iguals entre ingressos financers i altres ingressos d'explotació. Del total dels ingressos, 714 milions de CHF s'aconsegueixen per concepte de drets de marxandatge. Molts d'aquests ingressos es donen en punts de venda en els voltants dels estadis de la Copa Mundial de Futbol. Pel que fa a les despeses, el 69% (1.682 milions de CHF) dels mateixos estan dedicats a l'organització de campionats i al desenvolupament de l'esport: un 46% de les despeses totals (1.125 milions de CHF) i un 23% (557 milions de CHF) respectivament. El 26% (622 milions de CHF) es va dedicar a despeses operatives, com ho són el transport, lloguers, despeses jurídiques, comunicacions, entre d'altres. L'altre 5% (118 milions de CHF) corre per efectes del canvi de divises i interessos. Els pressupostos dels clubs de futbol es poden trobar en diferents valors depenent de la zona del món on es trobin. Els majors pressupostos es poden trobar a Europa, particularment en les principals lligues d'Alemanya, Espanya, Itàlia i Anglaterra. En gran part de Sud-amèrica els majors ingressos es deuen a la transferència de jugadors a les lligues europees, els fons aportats per les transmissions de la televisió i la publicitat en les samarretes. Per la banda dels europeus, els drets televisius, la publicitat, la venda d'entrades i el marxandatge cobreixen gran part del pressupost. El futbol també compleix un rol solidari. Una de les principals aportacions de la FIFA al desenvolupament de l'esport en àrees on es fa difícil per manca de materials i tècniques de desenvolupament és el Programa Goal. D'altra banda, la FIFA treballa amb UNICEF des de 1999, oferint material de treball relacionat amb el futbol perquè aquest sigui repartit per aquesta organització de les Nacions Unides. Regularment es realitzen a tot el món partits amistosos amb propòsits benèfics, els promotors solen ser estrelles del futbol mundial. S'entén per fitxatge o traspàs, a la transferència d'un futbolista d'un club a un altre a canvi d'una suma econòmica que paga el club que rep el jugador al qual fa el lliurament. Alguns d'aquests fitxatges poden assolir preus molt alts. A continuació es destaquen els deu fitxatges més cars de la història del futbol: En negreta jugadors actius en el seu club de destí. Competicions internacionals La principal competició internacional del futbol és la Copa del Món de la FIFA. Aquesta competició té lloc cada quatre anys. Hi competeixen més de 190 seleccions nacionals a les qualificacions. A les fases finals hi participen 32 seleccions nacionals i dura unes quatre setmanes. La Copa del Món de Futbol de 2014 va tenir lloc a Brasil el 2014, el 2018 se celebrà a Rússia. Hi ha hagut un torneig de futbol a cada olimpíada des del 1900, excepte els Jocs Olímpics del 1932 a Los Angeles. Abans de l'inici de la Copa del Món, els Jocs Olímpics (especialment durant els anys 20) tenien el mateix prestigi que la Copa del Món. Originalment, la prova era només per a jugadors amateurs, tanmateix, des dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 hi poden participar jugadors professionals, encara que amb certes restriccions per evitar que alguns països només duguin els millors jugadors. Actualment, el torneig dels Jocs Olímpics es juga al nivell Sub-21. En Jocs Olímpics abans del 1984 s'hi permitien un nombre restringit de jugadors més grans de 21 anys per equip; però des dels Jocs del 2008 no es permet. Després de la Copa del Món, les competicions més importants són els campionats continentals, que s'organitzen per cada confederació continental i es juguen entre equips nacionals. Aquestes són la UEFA (European Football Championship), la CONMEBOL (Copa Amèrica), la CAF (Copa d'Àfrica de Nacions), la AFC (Copa d'Àsia), la CONCACAF (Copa d'Or de la CONCACAF) i la OFC (Copa OFC de les Nacions). Les competicions més prestigioses en el futbol de clubs són els campionats continentals respectius, que normalment es juguen entre campions nacionals, per exemple la Lliga de Campions de la UEFA a Europa o la Copa Libertadores a Sud-amèrica. Els guanyadors de cada competició continental participen en el Campionat del Món de Clubs. Al marge de la FIFA, hi ha una organització internacional, la ConIFA (Confederació d'Associacions de Futbol Independents), que des de 2003 es compon dels equips que representen a les nacions, les dependències, els estats no reconeguts, les minories, els pobles sense estat, les regions i les micronacions no afiliades a la FIFA, i que cada dos anys organitza la Copa del Món ConIFA. Modalitats Principals Futbol sala El futbol sala o futsal es juga entre dos equips de 5 jugadors cada un, sent un d'ells el porter. Es juguen dos temps de 20 minuts cada un. Cada partit es juga sobre una superfície de material sòlid d'uns 40 per 20 metres. La resta de normes són pràcticament iguals a les del futbol tradicional, amb algunes diferències, com la falta del fora de joc i l'ús dels peus per efectuar els serveis de banda. Futbol 11 Futbol sala Futbol 7 Futbol platja Futbol indoor El showball o showbol (variant del futbol), és molt semblant al futbol sala, però en un espai més petit. Va ser creat el 2007 i, encara que no és molt conegut en el món, a Sud-amèrica ha creat molta atracció. La idea va ser pensada pels exjugadors Diego Armando Maradona (argentí) i Iván Zamorano (xilè). Principalment és una espècie de "Show" a base del futbol; on els jugadors són famosos exfutbolistes. Hi ha diverses seleccions de Showbol, es destaquen l'argentina, la xilena, la peruana, la uruguaiana, la brasilera i la mexicana. Competicions oficials de països i estats Competicions mundials Copa del Món de Futbol (Mundial) Copa del Món de Futbol femenina (Mundial femení) Copa Confederacions Competicions europees Eurocopa de Futbol (Campionat d'Europa de Futbol) Campionat Britànic de futbol Campionat Escandinau de futbol (Campionat Nòrdic) Copa Balcànica de Nacions Copa Bàltica de futbol Copa Dr. Gerö Competicions americanes Copa Amèrica de futbol Campionat de la CONCACAF (CCCF, NAFC, CONCACAF i Copa d'Or) Competicions africanes, asiàtiques i oceàniques Copa d'Àfrica de Futbol Copa d'Àsia de Futbol Copa del Golf de Futbol Campionat Àrab de Clubs de futbol Copa d'Oceania de Futbol Competicions de clubs internacionals Competicions entre continents Petita Copa del Món Copa Intercontinental de futbol Ja no existeix, ara és el Campionat del Món de Clubs Campionat del Món de Clubs (Toyota cup) Copa Interamericana Copa afro-asiàtica de futbol Competicions europees Copa d'Europa (Lliga de Campions de la UEFA) Recopa d'Europa Copa de la UEFA (inclou Copa de les Ciutats en Fires) Supercopa d'Europa Copa Intertoto de la UEFA Campionat dels Pirineus Copa Mitropa Copa Llatina Copa Balcànica de clubs Copa Anglo-Italiana Copa dels Alps Copa de la Comunitat d'Estats Independents Competicions americanes Copa Libertadores de América (des de 1960) Copa Sud-americana (des de 2002) Recopa Sud-americana (des de 1989) Copa Mercosur (1998-2001, desapareguda) Copa Merconorte (1998-2001, desapareguda) Copa CONMEBOL (1992-1999, desapareguda) Supercopa Sud-americana (1988-1997, desapareguda) Copa de Campions de la CONCACAF Recopa de la CONCACAF Copa Gegants de la CONCACAF Competicions africanes Lliga de Campions de la CAF Copa Confederació africana de futbol Recopa africana de futbol Copa de la CAF de futbol Supercopa africana de futbol Competicions asiàtiques i oceàniques Lliga de Campions de l'AFC Recopa asiàtica de futbol Copa de l'AFC de futbol Supercopa asiàtica de futbol Copa de Campions del Golf Copa de Campions d'Oceania Tornejos amistosos Torneig Joan Gamper Torneig Ciutat de Barcelona Torneig Nostra Catalunya Torneig d'Històrics Torneig Costa Brava Copa Barcelona Torneig Ciutat de Terrassa Trofeu Moscardó Clubs de futbol Vegeu llista de clubs de futbol Futbolistes guanyadors de la pilota d'or Vegeu Pilota d'or. Referències Bibliografia El fútbol, d'Ildefonso García. Madrid, 1998, Acento Editorial. . El fútbol contado con sencillez, d'Alfredo Relaño. Madrid, 2001, Maeva Ediciones. . La filosofía del fútbol, de Mark Perryman. Barcelona, 1997, Edhasa. . Enciclopedia del calcio mondiale, de Giuseppe Sicari y Alexia Giusti. Milà, 2004, SEP Editrice. Apuntes del balón, de Jorge Valdano. Madrid, 2001, La Esfera de los libros. . La ley del fútbol. El árbitro en casa, de Joaquín Ramos Marco y Luís Peña Téllez. Madrid, 2001, La Esfera de los libros. . Caldera de pasiones, de Carlos Toro. Madrid, 1996, Ediciones Temas de Hoy. . Premio Don Balón 1996. Negocio redondo, de Miguel Ángel Nieto. Madrid, 1996, Ediciones Temas de Hoy. . Premio Don Balón 1996. A bote pronto, de Carlos F.Santander. Madrid, 1997, Ediciones Temas de Hoy. . Premio Don Balón 1997. Vegeu també Tsu Chu Equipament dels futbolistes Dia internacional contra l'homofòbia en el futbol Tifo Futbol sala Futbol a tres bandes Futbolí Futbol de taula Calcio fiorentino Volata Enllaços externs Federació Internacional de Futbol Associació Unió de Federacions Europees de Futbol Diccionari de futbol del TERMCAT


text: El futbol 7 és una modalitat de futbol 7 jugada als Jocs Paralímpics, que es practica entre dos equips de 7 jugadors. Regles de joc El futbol 7 està organitzat per 17 lleis o regles, les quals s'utilitzen universalment, encara que, dintre d'aquestes,es permeten algunes modificacions per a facilitar el desenvolupament del futbol femení, infantil i sènior. Encara que les regles estan clarament definides, existeixen algunes diferències en les aplicacions de les mateixes segons diferents aspectes. Per exemple, segons la regió futbolística on es desenvolupa el joc, com a Anglaterra, els àrbitres destaquen per ser més permissius amb les faltes o infraccions, reduint així el nombre d'expulsions o amonestacions, mentre que en altres zones, com a Espanya o Sud-amèrica, les faltes són castigades amb targetes més sovint. Les regles de joc estan fixades per la International Football Association Board, organisme integrat per la FIFA i les quatre associacions del Regne Unit (The Football Association, Scottish Football Association, Football Association of Wales, Irish Football Association). Per a aprovar una modificació en les normes, calen els vots de la FIFA i de 2 de les associacions del Regne Unit. Terreny de joc El futbol 7 es juga a un terreny de gespa natural o artificial amb una forma rectangular. Les dimensions permeses del camp són de 75 x 75 metres. Les dues línies situades al llarg del terreny de joc reben el nom de línies de banda, mentre que les altres dues són anomenades línies de fons. El terreny és dividit per la meitat per la línia central. Al centre de cada línia de fons i endinsant-se en el terreny de joc, es troben les àrees de penal, les àrees de meta i les porteries. Les porteries estan formades per dos pals verticals, separats entre ells. Les parts superiors dels pals són unides, mitjançant la creueta, per un barra blanca horitzontal, anomenada travesser. Les àrees de penal són àrees rectangulars situades davant de les porteries. Inici del joc Cada un dels equips està format per 7 jugadors. Durant el partit es poden canviar aquests jugadors per uns altres, anomenats suplents, amb un màxim de recanvis segons la competició. Un dels jugadors al terreny de joc ha de ser el porter. Està permès que un porter i un altre jugador de l'equip s'intercanviïn la posició durant el partit, sempre amb el consentiment de l'àrbitre i durant una interrupció del matx. Cada jugador ha de portar la indumentària bàsica, formada per una samarreta o jersei, uns pantalons curts, mitges, canyelleres sota les mitges i un calçat adequat. Els colors de la indumentària d'ambdós equips i les dels porters han de ser clarament diferenciables. Els capitans han de portar alguna marca identificadora per a ser cridats per l'àrbitre quan sigui necessari, generalment un braçalet. Es juga amb una pilota de forma esfèrica. Aquesta ha de ser de cuir o un altre material adequat. La seva circumferència ha de ser entre 68 i 70 centímetres. Els jugadors poden tocar i moure la pilota amb qualsevol part del seu cos excepte els braços. El porter té la possibilitat d'utilitzar qualsevol part del seu cos, però només dins de la seva àreea, àssat el penal, a fora d'aquesta àreea no podrà tocar la pilota amb els braços. Cada partit estarà controlat per un àrbitre principal designat per l'organització de la competició en qüestió, sent l'autoritat màxima del partit i l'encarregat de fer complir les regles de joc. Totes les decisions de l'àrbitre són definitives. Només ell pot modificar una decisió, sempre que no s'hagi reprès el joc o el partit hagi finalitzat. A més tindrà a la seva disposició dos àrbitres assistents o liniers per a ajudar-lo en la presa de decisions. Té també un quart àrbitre a la seva disposició que és qui el corrobora, i a més controla els suplents i el cos tècnic. El quart àrbitre a més indica les substitucions i l'augment del temps reglamentari. Per a començar el partit, un o més jugadors d'un equip mouran la pilota des del punt mitjà de la línia central, moment on començarà a córrer el temps reglamentari. Aquesta situació es dona a l'equip contrari al començament de la segona meitat. També es dona després de cada gol, on l'equip que el rep executa el servei. Resultat L'objectiu del joc és anotar més gols que el rival. Es considera que un equip ha marcat un gol quan s'introdueix la pilota per complet entre els pals verticals i per sota del travesser de la porteria rival, sempre que no s'hagi comès una infracció de les regles de joc prèviament. El gol és l'única forma d'aconseguir punts al futbol. Si els dos equips marquen la mateixa quantitat de gols, el partit es considera empatat. En molts casos, quan el partit finalitza amb empat, s'ha de buscar alguna manera perquè un dels dos equips sigui considerat vencedor del partit, i per aconseguir-ho existeixen diferents mecanismes. Si un partit finalitza amb empat, es pot jugar una pròrroga o temps extra, que generalment consta de dos temps, de 15 minuts cada un, on es continua el partit inicial. A més, existeixen dos formes en les quals la pròrroga finalitza abans del temps previst: el gol d'or i el gol de plata, encara que aquests mecanismes han estat abandonats en els darrers anys. Si el partit continua amb empat, un altre mecanisme és l'anomenada tanda de penals, consistent en executar alternativament llançaments des del punt de penal, fins a executar 5 cada equip. Si passat aquests 10 penals executats continua la igualtat en el marcador, es continuaran executant un penal per equip fins que s'aconsegueixi un guanyador. En algunes competicions es considera un altre mecanisme de desempat previ a la pròrroga o els penals: els gols dels visitants. Si en finalitzar els dos partits cap equip va superar l'altre en gols a favor, es compta la quantitat de gols aconseguits per cada equip en el partit que va jugar com a visitant. Si un equip va marcar més gols com a visitant en finalitzar els dos partits, serà el guanyador de l'eliminatòria, però si persisteix la igualtat també en els gols com a visitant, es procedeix a la pròrroga o penals. Un exemple d'aquest sistema són les fases eliminatòries de la Lliga de Campions de la UEFA. Faltes i represa del joc Cada vegada que un jugador intenti colpejar a un altre, l'empenti, el retingui per a obtenir un avantatge, l'escupi o toqui la pilota amb els braços (excepte el porter a l'àrea de penal), l'àrbitre assenyalarà un tir lliure directe a favor de l'equip que no va cometre la infracció, que s'executarà des del lloc on es va cometre. Si va passar dins l'àrea de penal pròpia, independentment de la posició de la pilota i si la pilota estava en joc, se senyalarà un penal en contra de l'equip infractor. Si el jugador juga de forma perillosa, obstaculitza a un adversari o impedeixi al porter treure la pilota amb les seves mans, se senyalarà un tir lliure indirecte a favor de l'equip que no va cometre la infracció, que s'executarà des del lloc on es va cometre. A més se senyalarà tir lliure indirecte si el porter manté la pilota en les seves mans durant més de 6 segons. També se senyalarà tir lliure indirecte si un defensor passa la pilota al porter amb les cames (un defensa pot passar la pilota al porter amb qualsevol part del cos menys de la cintura cap aball). Un jugador pot ser mereixedor de rebre una targeta groga (amonestació) o vermella (expulsió), si comet una infracció de les especificades al reglament. Si un jugador rep una targeta vermella, serà expulsat del terreny de joc i no podrà ser substituït per un altre. Si un jugador rep dues targetes grogues en el mateix partit, rebrà una targeta vermella i serà expulsat. Les targetes són un mecanisme de fer complir les regles del joc per part dels jugadors. Si la pilota surt fora del terreny de joc per la línia de fons, després de ser tocada per un jugador de l'equip defensor, es concedeix un servei de córner a l'equip rival. Si l'últim jugador en tocar-la pertany a l'equip atacant, es concedeix un servei de porta a l'equip defensor. Si la pilota surt fora del camp per una de les línies de banda, es concedeix un servei de banda a l'equip que no va tocar la pilota per darrer cop. Referències 7


text: El futbol americà () és un esport molt popular als EUA i al Canadà derivat del rugbi, tot i que en l'actualitat els dos esports han esdevingut tan diferents que ja només comparteixen orígens. En el futbol americà, la clau per a l'èxit és combinar la força física (sobretot en determinades posicions) amb la velocitat d'execució, l'anticipació, l'estratègia i sobretot la coordinació entre els membres de l'equip. Més que en cap altre esport, és vital per a aconseguir el propòsit (marcar touchdowns) que tots els jugadors es moguin i executin els seus moviments com si fossin un sol conjunt. Una de les característiques que tan difícil fa la seva comprensió a Europa és que en el futbol americà, atac i defensa són dues coses separades; mentre al camp hi hagi l'atac de l'equip A (format per 11 jugadors) hi haurà la defensa de l'equip B (formada també per 11 jugadors). Això fa que les posicions estiguin extremadament especialitzades, cosa que fa de cada jugador una peça imprescindible. A més a més, existeix un equip per a jugades especials com poden ser els Field Goal o els Extra Point i que també s'encarreguen dels retorns després d'un Touchdown o al començament de la primera i la segona part. La principal lliga professional és la National Football League (NFL) nord-americana. Posicions Ofensives Rerequart o quarterback (QB) Corredor o running back (RB) Receptor o wide receiver (WR) Ala tancat o tight end (TE) Central o center (C) Guarda ofensiu o offensive guard (G) Bloquejador ofensiu o offensive tackle (T) Defensives Bloquejador defensiu o defensive tackle (DT) Línia defensiu exterior o defensive end (DE) Rerelínia o linebacker (LB) Defensor lateral o cornerback (CB) Saguer o safety (S) Especials Xutador o kicker (K) Col·locador o holder (H) Esnàper llarg o long snapper (LS) Xutador d'allunyament o punter (P) Especialista del xut inicial o kickoff specialist (KOS) Retornador o returner (R) Variants Al Canadà, el joc té algunes variacions, la més important és que em comptes de 4 downs com a la NFL, n'hi ha tan sols 3. El futbol americà de 7 és una modalitat de futbol americà, que es juga amb 7 o 8 jugadors per equip. El Futbol flag és una versió pensada per la formació en Futbol Americà, en què el "tackle" o "placatge" es realitza traient un mocador que el jugador, normalment un infant, té lligat als pantalons Història Futbol americà a Amèrica El futbol americà és descendent directe dels jocs britànics futbol (soccer) i rugbi, i es va desenvolupar a les universitats nord-americanes al . El primer partit, segons les regles de Harvard, es disputà entre les universitats de Harvard i McGill (Montreal) a la ciutat de Cambridge (Massachusetts) el 1874. El 1876 es fundà l'Associació Intercol·legial de Futbol. El 1895 es jugà el primer partit professional entre Latrope i Jeanette. El 1919 es fundà l'Associació Americana de Futbol Professional, que es convertí en National Football League el 1922. El 1960 es fundà l'American Football League. Ambdues es fusionaren el 1970, i es van crear les conferències Nacional i Americana. El 1982 es formà la USFL. A Mèxic el joc nord-americà es va començar a les universitats del país sota un concepte de competències de Fuerzas. El 1970 aquestes es van organitzar en la Lliga de Primera Força, i el 1978 aquesta es va convertir en l'Organització Nacional Estudiantil de Futbol Americà (ONEFA), la lliga major d'aquest esport a Mèxic. Futbol americà a Europa El 1972, quatre equips de bases de l'OTAN jugaren el primer torneig de futbol americà a Europa, a Itàlia. El 1976, comencen a aparèixer equips a Europa. El primer fou el First Austrian American Football Club (FAAFC), a Àustria, l'11 de juny del 1976. El mateix any, un club de Verona jugà contra un equip de la U.S. Army. A Itàlia es jugà el primer encontre entre equips europeus. Foren el Pink Panthers Piacenza i el Frogs Bergamo, equips fundats el 1977. També el 1977 es comença a desenvolupar el futbol americà a Alemanya amb els Frankfurt Lions. El 1979 es crea la lliga alemanya i el 1980 l'American Football Verband Deutschland (Federació Alemanya). El primer encontre internacional el disputaren, el 1981, Itàlia i Alemanya, a Frankfurt. Finlàndia, Itàlia, Alemanya, Àustria i França formaren l'American European Football Federation (AEFF) el 31 de juliol de 1982 i organitzaren el primer campionat europeu el 1983 a Castel Giorgio, Itàlia. A la final, Itàlia derrotà Finlàndia per 18-6. El 1985, Suïssa, Països Baixos i Gran Bretanya s'uneixen a la AEFF, que canvia el seu nom per European Football League (EFL). Onze anys després la EFL va esdevenir European Federation of American Football (EFAF). Del 1990 al 2007 a Europa es va disputar una lliga professional formada bàsicament per jugadors nord-americans, la NFLEurope que va servir com a planter de la NFL. Jugadors com Jon Kitna, Kurt Warner o Jay Fiedler van jugar prèviament a la NFLEurope abans de triomfar a la NFL. El primer partit de futbol americà femení a la història d'Espanya (i segon a Europa darrere d'Alemanya) es va disputar el 5 d'agost de 1995, entre els equips Barcelona Queens i Barcelona Howlers (jugadores d'aquest últim: Annabel Hombrados, Olga Monroig, Sonia Monroig...) Futbol americà a Catalunya L'aparició del futbol americà a Catalunya es produeix el 1987 quan Pere Moliner crea l'equip dels Badalona Dracs. Aquest equip va jugar el 19 de març de 1988 el primer partit a Catalunya contra l'equip italià dels Palermo Cardinals, a Barcelona. Es va crear la Federació Catalana de Futbol Americà i la temporada 1988-89 es va disputar la Primera Lliga catalana de futbol americà, entre els Badalona Dracs, els Búfals del Poble Nou, els Pioners de l'Hospitalet i els Boxers de Barcelona. A la fi de 1991 es va crear la Spanish Football League (SFL), on van participar alguns dels equips catalans mentre d'altres continuaven a la Lliga catalana de Futbol Americà. Aquesta SFL es va anomenar AFL durant la temporada 1993-94 i des del 1994 és la LNFA. Durant tot aquest temps hi ha hagut equips catalans jugant la Lliga catalana o la Lliga estatal. El 1990 en Raül Paloma crea l'equip dels Argentona Bocs, campió de la Spanish Football League (SFL) del 2010. Paral·lelament a aquesta pràctica amateur del Futbol Americà a Catalunya, Barcelona va tenir entre els anys 1991 i 2003 un equip professional, format majoritàriament per jugadors nord-americans i algun de català, els Barcelona Dragons. El primer partit de futbol americà femení en la història d'aquest país i d'Europa (només darrera d'Alemanya), es va disputar el 5 d'agost de 1995, entre els equips Barcelona Queens i Barcelona Howlers (jugadores d'aquest últim: Annabel Hombrados, Olga Monroig, Sonia Monroig ...) El futbol americà a les Illes Balears El primer equip de futbol americà a les Illes Balears (1989) va ser el Mallorca Voltors, format per alumnes de la Universitat de les Illes Balears. La seva primera competició va ser la primera edició de la Supercopa de la Federació catalana de Futbol Americà Anys més tard va aparèixer un altre equip a Eivissa. El futbol americà al País Valencià El primer equip de futbol americà al País Valencià va ser els Giants de Cullera, fundats l'any 1990. La primera competició on van participar va ser la 3a edició de la Lliga catalana de Futbol Americà. Al a fi de la temporada 1992-93 de la lliga aquest equip va tenir una escissió d'on van sortir els València FireBats. Altres equips: els Tifons de Benicarló, els Stormers de Castelló i els Giants de València. Competicions Competicions catalanes de futbol americà Lliga espanyola de futbol americà World League de futbol americà National Football League Europe National Football League American Football League Vegeu també Equips catalans de futbol americà. Federació Panamericana de Futbol Americà. Bibliografia Cumellas, M; Girles, M. y Sánchez, M. (2001). L'alumnat juga a futbol americà: el joc del pre-flag. En revista Guix, n. 273. Barcelona: Grao. Padró, F; Arderiu, M;Cumellas, M; Guirles, M y Sánchez, M. (1999). Unidades didácticas para secundaria X. Korfball. Fútbol americano. Coeducación y cooperación. Barcelona: INDE. Referències Enllaços externs National Football League - Lliga professional nord-americana Web permanent de la Superbowl Base de dades amb tot els jugadors professionals en actiu NFL Europa - Lliga professional a Europa Federació Catalana de futbol americà


text: El futbol sala, futsala o futsal és un esport practicat entre dos equips de cinc jugadors que deriva del futbol -que és la base del joc- on s'apliquen aspectes d'altres esports com el waterpolo, el voleibol, l'handbol i el bàsquet. El terreny de joc és dur i té unes dimensions de 24 a 28 metres de llargada i de 13 a 15 metres d'amplada. Inicialment va ser coordinat per la Federació Internacional de Futbol de Sala (FIFUSA). Posteriorment la FIFA va aconseguir que bona part dels equips de FIFUSA passessin a integrar la seva federació dins un comitè esportiu. Equips i federacions que no van entrar a la FIFA van decidir aleshores crear l'AMF, que considera el futsal com un esport independent. Tot i alguns esforços per part de l'AMF i la FIFA per a unificar la modalitat i obtenir el reconeixement del Comitè Olímpic Internacional, cap de les dues entitats ha aconseguit el seu propòsit, deixant com a conseqüència l'estancament d'aquesta disciplina, ja que a Europa i Sud-amèrica es practica amb les mateixes regles, tot i que la FIFA prohibeix als seus atletes practicar el futsal de l'AMF. Els jugadors d'aquest esport requereixen una gran habilitat tècnica i domini sobre la pilota, així com velocitat i precisió en l'execució tant en rebre o realitzar gestos tècnics. Tenint en compte no només la part de les regles sinó també algunes tàctiques, el futbol sala és un esport d'associació, amb oponent, mínim contacte i mòbil. Les substitucions són "volants", això significa que qualsevol jugador pot sortir en qualsevol moment: no cal parar el joc, sempre que primer surti el jugador que hi ha al camp i posteriorment entri el suplent. Existeixen diversos tipus de faltes: Tècniques: travetes, empenta, puntada de peu, etc. Personals: trigar més de 4 segons, faltes de porter, cessió, etc. Disciplinàries: aquelles en què hi ha una falta de respecte al contrari. Història L'origen del futbol sala és l'any 1930 a la ciutat de Montevideo (Uruguai) on Juan Carlos Ceriani Turcan va concebre una versió del futbol per a una competició juvenil. El joc es realitzava en pistes de bàsquet, amb sostre i sense parets. El nom Futsal, que és el terme internacional utilitzat, deriva de la paraula castellana o portuguesa "Fútbol" o "Futebol" i de la paraula portuguesa, francesa o castellana "Salão", "Saló" o "Sala". Originalment es coneixia com a Minisoccer. Actualment també se'l coneix amb el nom de Fut-Cinc. Una vegada que Ceriani el va impulsar, el futsal es va fer popular ràpidament a Sud-amèrica, particularment al Brasil. L'habilitat desenvolupada en aquest joc es fa visible en el mundialment famós estil que els brasilers demostren en el Futbol onze. Pelé, Zico, Sócrates Brasileiro Sampaio de Souza Vieira de Oliveira, Bebeto i altres estrelles del futbol brasiler van desenvolupar la seva habilitat jugant a futsal. Encara que Brasil continua essent l'eix del futsal mundial, el joc es juga actualment a tot el planeta sota les directrius de dues organitzacions que se'n disputen el control, la FIFA i l'Associació Mundial de Futsal (AMF), des d'Europa, Nord-amèrica, Amèrica Central i el Carib, a Sud-amèrica, Àfrica, Àsia i Oceania. La primera competició internacional es va fer el 1965, quan Paraguai va guanyar la primera Copa Sud-amèrica. Es van jugar sis copes més fins a l'any 1978, guanyades per Brasil. Brasil va continuar dominant amb una victòria en la primera Copa Panamericana l'any 1980 i la va guanyar novament el 1984. La FIFA considera que el futbol sala ha de dependre de la federació de futbol i l'AMF (continuadora de FIFUSA,abans que la FIFA s'ocupés del futbol sala) considera que és un esport totalment diferent i ha d'estar regit per una federació pròpia. L'Associació Mundial de Futsal (AMF) i la Unió Europea de Futbol Sala (UEFS) reconeixen oficialment la Federació Catalana de Futbol Sala (FCFS) des de 2006 i 2004 respectivament. Als Països Catalans, hi ha una part dels equips que estan inscrits a la RFEF, que organitza la LNFS, i una altra part que participen en la Lliga Nacional Catalana de Futsal. Els equips professionals més importants són el Benicarló FS, el Playas de Castellón, el Futbol Sala Martorell, el Marfil Santa Coloma o el FC Barcelona, entre d'altres. Posicions Porter: el porter és el jugador, el qual el seu principal objectiu és evitar que la pilota entri a la seva porteria durant el partit. En aquest cas, si és inferior a juvenil els serveis de porteria no poden passar del centre del camp; això seria falta. El porter pot incorporar-se a l'atac i actuar com un jugador més de camp, podent tocar la pilota al seu propi camp una sola vegada i amb un màxim de 4 segons (sempre que no la toqui el contrari) i en camp contrari totes les vegades que vulgui. Tanca: aquest jugador s'ubica per davant del porter com a base de la línia de tres jugadors a l'atac i és l'últim jugador de camp a la defensiva. Aquest jugador sol ser el que mou el joc, i és un dels jugadors, després del porter, que ha d'organitzar l'equip. Ala jugadors que s'ubiquen sobre les bandes. Han de pujar i baixar sense parar i cercar sempre el suport per als seus companys. Pivot: jugador de l'equip que està més a prop de la porteria rival, que compleix funcions ofensives de rebre i jugar la pilota a l'esquena de la porteria, ja sigui per a fer-se la volta i rematar o per a passar la pilota als seus companys; i defensives, com integrar la primera línia defensiva al rival. Aquest jugador ha d'estar en constant moviment, en cerca de qualsevol forat per a oferir una passada a un jugador sense marcar. Sistemes de joc l'Equip pot dividir-se en dues formacions diferents: 1. La més utilitzada és la 1-2-1 + un porter i és la que ha estat descrita a l'apartat de posicions anterior. 2. La segona formació, menys utilitzada però útil quan es vol defensar (sistema defensiu-ofensiu), és la 2-2 + un porter. En aquesta formació el nom de les posicions no canvien però si canvia la seva funció. Dos jugadors es quedaran davant del porter però més endarrere (àrea de mig camp) i els altres dos estan situats més a prop de la porteria rival (àrea de mig camp). És un mètode de joc que fa que les posicions vagin canviant constantment durant el partit i segons les circumstàncies que vagin succeint. Per tant, és una formació rotativa. A TENIR EN COMPTE A LA FORMACIÓ 2-2 Els jugadors que juguen més endarrere són els que han de tenir més velocitat (han de ser molt ràpids), bona passada i habilitats en regatejar per tal de poder sortir fàcilment de la pressió del rival. Els jugadors del davant han d'estar ben oberts a les bandes per tal de generar espai, sobretot en el moment en què el rival està més tancat perquè genera més habilitats de joc. Període de joc Un partit de futbol sala dura 40 minuts i es divideix en dos temps de 20 minuts cadascun; parant el cronòmetre, cada vegada que la pilota no estigui en joc; més les pauses de menys d'un minut que els entrenadors desitgin fer. En aquest esport, es compta el temps jugat. Per exemple, quan surt la pilota o es comet una falta, el temps es para. Fins que entri la pilota en joc; es continua. A diferència del futbol, que es recompensa el temps perdut fins al final del partit. Competicions Les principals competicions del món del futbol sala són les següents: Competicions de seleccions Competicions de clubs internacionals Competicions de clubs nacionals Lliga catalana de futbol sala Lliga espanyola de futbol sala Lliga portuguesa de futbol sala Superlliga russa de futbol sala Campionat argentí de futsal de l'AFA Lliga brasilera de futbol sala Liga kazakh de futbol sala Liga italiana de futbol sala Divisió 1 francès Vegeu també Federació Catalana de Futbol Sala. Selecció Catalana de Futbol Sala. Llista de clubs de futbol sala del País Valencià. Campionat del Món de Futsal de la FIFA Associació Mundial de Futsal Enllaços externs CatSala, tot el futbol sala Català Lliga Nacional de Futbol sala UEFA Futsal Cup Futbol sala


text: Ferreries és una vila i municipi de Menorca situat al centre de l'illa. Ja s'esmenta el municipi en el Pariatge de 1301 de Jaume II de Mallorca. Entitats de població Etimologia L'origen del nom de Ferreries no és del tot clar. Tanmateix, hi ha dues teories, indemostrables documentalment: D'acord amb la tradició oral, el nom de Ferreries té relació amb els topònims de sa Rovellada, s'Enclusa i els pujols de Son Telm, que rodegen la vila. Els seguidors d'aquesta opinió consideren la possibilitat que algun ferrer s'establís originàriament per aquests paratges per atendre les cavalleries de transport que viatjaven per l'interior del territori illenc. Aquesta creença estaria reforçada per la grafia Ferraries que apareix en la documentació posterior. L'altra opinió defensa la hipòtesi que el nom de Ferreries és una deformació ortogràfica de la Fraria, ja que la primitiva església de Sant Bartomeu es va aixecar sobre els terrenys que pertanyien als frares mercedaris, probablement els de Puig Ostern que menciona la butlla de Nicolau IV, l'any 1291. Geografia El terme de Ferreries té una extensió de gairebé 67 quilòmetres quadrats i una població, el 2010, d'uns 4.500 habitants. La franja nord de Ferreries destaca per les elevacions de Santa Àgueda i s'Enclusa mentre que el sector sud està drenat per una sèrie de profunds barrancs de gran bellesa: el barranc d'Algendar, que desemboca a cala Galdana, i el barranc de Son Fideu, que vessa les aigües a Trebalúger. Flora i fauna Gairebé els dos terços del terreny del municipi de Ferreries estan sense conrear, poblats en part per extensions de pins, alzines i matoll mediterrani. Les cales Mitjana i Mitjaneta alberguen un antiquíssim alzinar i un dels pocs reductes de tot Menorca de pins sicilians. A la costa nord (ets Alocs i cala Macarrà) hi ha macars d'alocs i altres espècies endèmiques tant animals com vegetals. Història Les notícies històriques que tenim del naixement de Ferreries permeten fixar-ne la fundació a finals del . El nom de Ferreries apareix per primera vegada en el Pariatge del rei Jaume II de Mallorca. Es tracta, de fet, d'un document de concòrdia entre el monarca i el bisbe que va reorganitzar les estructures socials i eclesiàstiques de Menorca. Arranjant la pabordia i les rectories, va instituir, entre d'altres, una nova parròquia al terme de la Fraria, sota l'advocació de l'apòstol sant Bartomeu. Al voltant d'aquests paratges van començar a construir-se, l'any 1298, les primeres cases que donarien vida al primitiu nucli de població. Al començament del , el poble de Ferreries va rebre la denominació de terme del castell de Santa Àgueda i els seus homes més representatius intervenien en la política i en els negocis públics de Menorca. El caràcter disseminat de la població no va afavorir el desenvolupament de Ferreries, que abans de finalitzar l'època medieval solament comptava amb alguns nuclis aïllats de població. Així, se sap que el 1457 es van fundar els llocs de Terra-roja, Son Gornés, Son Gras i Ruma, i que l'any 1476 naixien els de Son Mercer i sa Mola; tots com a petites cèl·lules de població. A finals del , Ferreries tenia 75 habitants i 15 cases. Política i govern Alcaldes i alcaldesses electes (1979-2023) Economia L'agricultura, antic motor econòmic de Ferreries, ha anat perdent pes en el conjunt de l'economia local. El conreu de cereals i la pastura han donat pas a una activitat essencialment ramadera que té enfocada la producció en la fabricació de formatge artesà (denominació d'origen Formatge de Maó) i la producció lletera. Als darrers anys s'ha produït un increment de l'economia ferrerienca en el sector terciari en detriment del sector primari. Ferreries ha estat la població menorquina que més tardanament s'ha incorporat a l'explotació turística. La proximitat a la urbanització de Cala Galdana ha fet que progressivament molts comerços del sector de serveis hagin desplaçat l'activitat cap al litoral. El poble de Ferreries, en canvi, com els altres pobles no costaners de Menorca, té una feble xarxa hotelera (al poble de Ferreries només n'hi ha dos, a Alaior no n'hi ha, etc.) però tanmateix és conegut i apreciat pels illencs per la seva oferta gastronòmica. L'economia de Ferreries es basa sobretot en la indústria del calçat i dels mobles, així com en el comerç de proximitat i l'hostaleria (apartaments) i restauració. Cultura i tradicions Les festes majors de Ferreries, dedicades a l'apòstol sant Bartomeu, se celebren els dies 23, 24 i 25 d'agost. La seva antiguitat es remunta al , coincidint amb la creació de la parròquia a què va donar origen el primitiu nucli de població. Amb el seu motiu, com a tots els pobles de l'illa, es fan colcades (cavalcades) de caixers (genets), jaleos, cercaviles, rues de capgrossos, etc. Es menja coca bamba amb xocolata i pastisseria salada (formatjades, flaons, rubiols, croissants i panets de sobrassada) i dolça (pastissets, etc.) típica de l'illa i es beu pomada. També hi ha música i balls tradicionals propis, dels quals a més de a les festes hom pot gaudir-ne els dissabtes al matí d'estiu. Abans hi havia nombrosos molins de vent, dels quals avui dia queden pocs. En alguns indrets hi ha molins nous per a obtenir electricitat. L'agricultura i la pastura es fan de manera tradicional, les vaques viuen a l'exterior, lliures. La pell es treballava tradicionalment per a fer productes de cuir, i encara avui es fan artesanalment avarques i sabates d'alta qualitat. Llocs d'interès Poble de Ferreries El poble de Ferreries és de construcció típica menorquina, amb encantadors carrers estrets, cases unifamiliars blanques (repintades amb cal cada any), usualment de dos pisos, portes i finestres de fusta pintades de verd i les característiques xemeneies de totxos. L'edifici més singular és Es Pouets, a banda de l'església i l'ajuntament. Aquest darrer és modern, de 1980, mentre que l'església, anomenada església de Sant Bartomeu, es va acabar l'any 1770. El portal té forma d'arc de mig punt amb una porta rectangular al mig. La torre del campanar es va construir l'any 1884 segons un disseny del bisbe Mercader. El poble compta amb un centre de divulgació ambiental, el Centre de la Natura de Menorca, situat al carrer Mallorca. Es Pouets (avui pronunciat "puets") és una antiga construcció dedicada al subministrament d'aigua potable per als habitants de Ferreries. Sembla que el seu origen és vers l'any 1642 i aleshores eren coneguts com a Sa Fontassa. És probable que faci un centenar d'anys que es vagin tapar dos dels pous. A un cap hi ha una escala que puja dalt d'un terrat, on temps enrere se sembrava com si fos una petita pleta d'hort. Els pous són bastant profunds, i sembla que arrepleguen l'aigua gràcies a filtracions de l'aigua de pluja recollida al coster que té darrere. No és segur que tenguin "vena", però tenen fama de donar una aigua molt bona. Poblat de Son Mercer El poblat de Son Mercer és un jaciment arqueològic amb una sèrie de navetes en forma de ferradura, uns habitacles rectangulars i del qual destaca especialment la Cova del Moro. La cova del Moro és un monument megalític qualificat com a naveta de cambres amb columnes. Fortalesa de Santa Àgueda Al cim de la muntanya de Santa Àgueda hi ha les restes d'una fortalesa medieval que es va aixecar a l'època de la dominació àrab a Menorca: el Castell de Santa Àgueda. A la documentació de l'època apareix com a punt estratègic militar i residència palau dels governadors musulmans. Va ser l'últim reducte de les tropes àrabs l'any 1287, durant la conquesta de l'illa per les tropes del rei Alfons III de Catalunya i Aragó. Camí Vell El camí Vell, o camí Reial, és una de les més antigues vies de comunicació que unia Maó i Ciutadella. Des del carrer del Camp, al poble de Ferreries, es conserva un tros original de tres quilòmetres d'aquest camí, que es pot fer a peu o en bicicleta. S'Ermita de Sa Rovellada S'Ermita és una petita capella dedicada a la Mare de Déu que es va construir l'any 1954 al cim de Sa Rovellada, i a la qual es pot accedir en mitja hora a peu des del poble de Ferreries. Platges i cales A la costa sud destaquen la cala Galdana, un dels principals punts turístics de Menorca, i les petites cales Mitjana i Mitjaneta. La cala Mitjana té un nombre màxim de places, un policia vigila l'entrada i no permet entrar més d'una quantitat determinada de gent, per la qual cosa en temporada alta cal anar-hi d'hora per a poder-hi entrar. A la cala Mitjaneta s'hi accedeix a peu des de la Mitjana, per un camí vorejant la costa. Al costat de la cala Mitjaneta hi ha les pedreres de Santa Ponça, una mostra de l'extracció de marès que va romandre activa fins a 1970. A la costa nord hi ha el macar dets Alocs, des d'on es pot accedir a peu a les platges de cala Pilar i cala En Calderer. Els macars des Alocs i de Cala Macarrà formen part de la Reserva Marina de Menorca per la rica i abundant vida animal que habita les aigües, on la fina arena de les platges del sud ha estat substituïda per un macar de pedres rodones que la mar ha anat modelant. El paisatge d'aquesta zona és el típic del nord de Menorca, assotat pel fort vent de tramuntana, on la vegetació ha estat seleccionada a través dels anys amb endemismes propis. Referències Vegeu també Talaia de s'Enclusa Cova des Pas (Ferreries, Menorca) Enllaços externs Pàgina de l'Ajuntament Informació de l'Institut d'Estadístic de les Illes Balears Visita virtual a Ferreries a través de fotos panoràmiques de 360 graus Auca de sa història de Ferreries (Antoni Guasch©) Nova auca de sa història de Ferreries (Antoni Guasch©)


text: FreeBSD és un sistema operatiu lliure de la família UNIX originàriament desenvolupat per AT&T UNIX i descendent de Berkeley Software Distribution a través de les branques 386BSD i 4.4BSD. Es pot executar a processadors compatibles amb el joc d'instruccions x86 d'Intel, DEC Alpha, UltraSPARC de Sun Microsystems, l'Itanium, l'AMD64 i els PowerPC. El suport per a les arquitectures ARM i MIPS està en desenvolupament. FreeBSD es desenvolupa com un sistema operatiu complet. El nucli, els programes d'usuari i els controladors de dispositius es desenvolupen a un sistema de control CVS comú. Aquest fet és un contrast amb GNU/Linux, on un grup s'ocupa del nucli i la resta d'aplicacions són gestionades per les distribucions, que empaqueten la resta de components. Com a sistema operatiu, FreeBSD té la reputació de ser estable i molt robust. Col·lecció de ports La col·lecció de ports proporciona una manera senzilla i consistent per instal·lar programari portat a FreeBSD. Utilitza fitxers Makefile per baixar el codi font d'internet, compilar, instal·lar i actualitzar la base de dades de paquets. Qualsevol dependència amb altres aplicacions o llibreries és gestionada de forma totalment automàtica. El 6 de novembre de 2005, la base de dades de paquets estava formada per 13.590 components. Compatibilitat amb GNU/Linux FreeBSD incorpora compatibilitat binària amb molts sistemes operatius UNIX, incloent GNU. D'aquesta manera es permet que programari GNU/Linux que només es distribueix en format binari es pugui executar a FreeBSD. Encara que hi ha moltes aplicacions que s'executen sense problemes amb la compatibilitat amb GNU/Linux, cal tenir en compte que la compatibilitat no és completa al 100%, fet que pot provocar algunes incidències puntuals. Llicència Igual que els seus sistemes operatius germans, OpenBSD i NetBSD, el codi de FreeBSD té una llicència de tipus BSD, que permet que qualsevol pugui utilitzar i redistribuir el codi com vulgui, sempre que no elimini la nota de dret de còpia i el text de la llicència BSD. Cal destacar que aquest fet no prohibeix redistribuir el codi amb altres llicències. Llançaments de FreeBSD Referències FreeBSD 8 FreeBSD 8 (en) Enllaços externs Pàgina web del projecte FreeBSD ports Intèrpret d'ordres gratuït FreeBSD FreeBSD 8 FreeBSD 8 review (en) BSD Plataformes informàtiques Sistemes operatius ARM