text: Laudició constitueix els processos psico-fisiològics que proporcionen a l'ésser humà la capacitat d'escoltar i és el resultat d'un complex mecanisme proporcionat per les dues orelles (per permetre la percepció binaural estereofònica), uns centres nerviosos que transformen l'estímul mecànic de les ones en sons i la participació activa i permanent del cervell. Més enllà de les ones sonores, el procés de l'audició humana implica processos fisiològics derivats de l'estimulació de l'òrgan de l'audició (òrgan de Corti), com la transducció sensorial, i processos psicològics, derivats de l'acte conscient d'escoltar un so. Per això podem dividir el sistema auditiu en dues parts: Sistema auditiu perifèric (l'orella), responsable dels processos fisiològics que capten el so i l'envien al cervell. Sistema auditiu central (nervis auditius i el cervell), responsable dels processos psicològics que conformen la percepció sonora. En els éssers humans i altres vertebrats, l'audició es realitza principalment pel sistema auditiu: les vibracions són detectades per l'orella que les converteix en impulsos nerviosos que són percebuts pel cervell (principalment en el lòbul temporal). De la mateixa manera que el tacte, l'audició requereix sensibilitat en els moviments de les molècules externes a l'organisme, ja que, com el tacte, fa servir mecanoreceptors. El so, és una ona mecànica que es propaga longitudinalment i tridimensionalment a través d'un medi. En el nostre ambient vital, l'aire, els sons poden definir-se com a variacions audibles de la pressió de l'aire. Doncs, qualsevol cosa capaç de moure molècules d'aire pot generar un so. Les variacions de pressió i els diferents moviments ondulatoris del so són detectats per les cèl·lules ciliades internes localitzades en l'oïda interna generant els impulsos nerviosos. L'audició depèn d'una sèrie de passos complexes que converteixen les ones sonores que viatgen per l'aire en senyals elèctriques. Aquestes senyals arriben al cervell per mitjà del nervi auditiu (VIII parell cranial). L'òrgan de l'audició, des d'un punt de vista funcional es divideix en: Porció externa o oïda externa Porció mitja o oïda mitjana Porció interna o oïda interna Les ones sonores entren a l'oïda externa per mitjà d'un passadís estret anomenat, conducte auditiu, que arriba fins al timpà. El moviment de les ones sonores fa vibrar el timpà i a l'hora transmet aquestes vibracions a tres ossets diminuts de l'oïda mitjana: el martell, l'enclusa i l'estrep. Els ossets de l'oïda mitjana amplifiquen o augmenten les vibracions de so i les envien a la còclea en l'oïda interna. La còclea té una membrana elàstica al llarg de la seva estructura que la divideix en dues secciones: superior i inferior. Aquesta membrana és coneguda com a “membrana basilar” perquè serveix de base per estructures clau del sistema auditiu. Un cop que les vibracions arriben al líquid dins la còclea, es formen unes ones que viatgen al llarg de la membrana basilar. Les cèl·lules ciliades, cèl·lules sensorials que es subjecten a la superfície de la membrana basilar a prop de la part gruixuda de la còclea(en forma de cargol), detecten sons dels tons més aguts, mentre que les que es troben a prop del centre detecten tons més greus. Al moure’s les cèl·lules ciliades cap amunt i cap avall, unes projeccions microscòpiques conegudes com a estereocilis, que es troben damunt de les cèl·lules ciliades, es troben amb una membrana que sobresurt i seguidament, s'inclinen. Aquesta inclinació fa que s'obrin uns canals que semblen porus que es troben a les puntes dels estereocilis. Quan això succeeix, certes substàncies entren a les cèl·lules, generant així una senyal elèctrica. En moure’s les cèl·lules ciliades amunt i avall, (unes projeccions microscòpiques, conegudes com a estereocilis que es troben sobre les cèl·lules ciliades) xoquen amb una membrana que sobresurt i s'inclinen. L'anomenada inclinació fa que s'obrin els canals anomenats abans que es troben a les puntes dels estereocilis. Quan aquest procés es dona, certes substàncies químiques entren a les cèl·lules, generant així una senyal elèctrica. El nervi auditiu transmet la senyal elèctrica al cervell i la transforma en sons que podem reconèixer i entendre. El camp auditiu humà correspon a una banda específica de freqüències i un rang específic d'intensitats, percebudes per la nostra oïda anomenat regió audible de l'espectre de freqüència del so. Les vibracions acústiques fora d'aquest camp no es consideren "sons", fins i tot si poden ser percebuts per altres animals. L'oïda humana capta els nivells d'intensitat acústica compresos entre 0dB (llindar) a 120-130 dB. Això és cert per al rang de freqüència mitjana (1-2 kHz). Per a freqüències més baixes o més altes, la dinàmica es redueix. L'oïda humana percep només freqüències entre 20 Hz (to més baix) a 20 kHz (to més alt) que són les que inicien els impulsos nerviosos cap al cervell humà i que seran interpretats pel mateix en forma de so. Tots els sons per sota de 20 Hz es qualifiquen com a infrasons, encara que alguns animals els escolten (com per exemple la rata topo o l'elefant). De la mateixa manera, tots els sons per sobre de 20 kHz es qualifiquen com a ultrasons, però són sons per a un gat o un gos (fins a 40 kHz) o per a un dofí o una ratapinyada (fins a 160 kHz). No obstant, com es mostra en el gràfic a continuació, tots els sons superiors a 90 dB danyen l'oïda interna i fins i tot poden causar danys irreversibles per sobre de 120 dB. El camp auditiu humà està limitat per la corba del llindar de percepció sonora (a baix) i una corba que dona el límit superior de la percepció del so (a dalt). Tingui en compte que més enllà d'aquesta corba existeix perill per a l'oïda interna (còclea). En cada freqüència, entre 20 Hz i 20 kHz, el llindar de la nostra sensibilitat és diferent. El millor llindar (al voltant de 2 kHz) és pròxim a 0 dB. També és en aquest rang mitjà de freqüències on la dinàmica de la sensació és la millor (120 dB). L'àrea de conversa (verd fosc) mostra el rang de sons més comunament utilitzat en la percepció de la veu humana; quan la pèrdua d'audició afecta aquesta àrea, la comunicació es veu alterada. Fletcher i Munson van estudiar estadísticament com sentim a diferents freqüències, a força d'anotar les respostes d'un ampli grup de persones davant senyals de prova. És molt fàcil apreciar que sentir dos tons diferents amb el mateix nivell SPL, com per exemple 200 i 1600 Hz, produeix sensació d'un nivell percebut molt diferent (molt major en el de 1600). Un to amb freqüència de 4000Hz per exemple, pot ser escoltat a nivells d'intensitat inferiors a 0dB. Van tenir la idea de crear unes ‘gràfiques d'igual sonoritat’ (corbes isofòniques) per a diferents nivells, des de molt pròxims al llindar d'audició a uns altres ja realment fortes. Cada corba representa el nivell de pressió sonora (SPL) que cal produir a cada freqüència per a aconseguir una mateixa sensació que la que es té amb un determinat nivell a 1kHz. Prenent com a referència el recorregut entre els llindars d'audició i dolor a 1kHz (0 i 120 dB SPL) van crear corbes,on per un to amb una freqüència de 1000Hz, el llindar d'audició és de 0 dB, però un to de 20Hz el llindar d'audició hauria de tenir un nivell d'intensitat superior a 70 dB perquè sigui audible. Els mínims en les corbes indiquen que l'oïda humà és més sensible als sons amb freqüències entre 4000 Hz i 12000 Hz. Algunes conclusions a partir de les corbes isofòniques: Des de 1500 fins a 6000 Hz, aproximadament, tenim major sensibilitat, amb 3000 Hz com la freqüència més sensible. Salvant aquesta zona sempre una mica més sensible, per sota de 600 i per sobre de 6000Hz tenim cada vegada més dificultat per a escoltar, tenim menor sensibilitat. En la part alta (més de 6000 Hz) es tracta principalment d'un ‘graó’ (amb uns 10 dB menys de sensibilitat que a 1000Hz.) acompanyat de l'efecte de desaparició progressiva de l'escolta dels molt aguts (15000 d'ara endavant) que és molt sever. Però globalment el recorregut dinàmic (excepte en aquestes altíssimes freqüències que ja es perden) a penes s'ha reduït, sent d'uns 110 dB en comptes de 120. En la part de baixes freqüències tenim efectes molt més severs, amb una compressió progressiva del rang dinàmic que arriba a ser de només 60 dB (la meitat) enfront dels 120 presents a 1000 Hz. Aquesta compressió del rang dinàmic dels greus es produeix sense tot just variar el nivell de dolor: tot es concentra en una pèrdua de capacitat de sentir que eleva els llindars d'audició a aquestes freqüències i compacta totes les corbes acostant-les, fent per tant que en aquestes regions greus els ‘salts' de potència necessaris per a incrementar la presència de so percebuda siguin menors del que caldria esperar (parlo dels ‘salts', perquè els nivells absoluts són sempre molt majors). Convé destacar també el que la part d'alts nivells és, comparativament, molt més ‘plana’, amb una sensació molt més ‘equilibrada’ en el sentit que corri parella al nivell de pressió sonora sense massa alts i baixos segons es tracti de les unes o les altres freqüències. Perquè es puguin fer mesuraments de manera representativa a la nostra percepció subjectiva, s'han elaborat les corbes de ponderació, que són: Ponderació A - Un mètode d'ajustar els mesuraments perquè coincideixin amb el llindar de sensibilitat de l'oïda humana, en les seves diferents freqüències s'empra per a mesurar relacions assenyalis/soroll en mesures elèctriques, o en corbes de mesurament d'aïllament acústic. Una mesura ponderada A representa a com sentirà l'oïda humana un senyal sense ponderar a nivells pròxims al seu llindar d'audició, donant una importància a les freqüències mitjanes relativament alta si la comparem amb la seva sensibilitat en greus i aguts en el llindar. Ponderació B - Un mètode d'ajustar els mesuraments perquè coincideixin amb la sensibilitat mitjana de l'oïda humana, en les seves diferents freqüències. És poc empleada. Una mesura ponderada B representa a com sentirà l'oïda humana un senyal sense ponderar a nivells mitjans de la seva capacitat d'audició. Ponderació C - Un mètode d'ajustar els mesuraments perquè coincideixin amb el límit de sensibilitat de l'oïda humana, en les seves diferents freqüències. S'empra especialment en aïllament acústic per a donar una sobre importància a les freqüències baixes, i establir amb ella diferències respecte a la ponderació A. Una mesura ponderada C representa a com sentirà l'oïda humana un senyal sense ponderar a nivells pròxims al seu llindar del dolor. Referències Enllaços externs Imatge del Camp Auditiu Humà


source: wikipedia

text: Lanime (en japonès アニメ) és el terme que agrupa els dibuixos animats de procedència japonesa. No obstant això, al Japó es fa servir la paraula anime per a referir-se a l'animació en general, sense importar-ne l'estil o l'origen. L'anime és un mitjà de gran expansió al Japó, sent al mateix temps un producte d'entreteniment comercial i cultural, cosa que l'ha convertit en un fenomen de masses internacional amb una gran influència en el món de l'animació i el cinema. Malgrat que sovint es classifica com a gènere, hi ha anime dirigit a tots tipus de públic: des de nens, adolescents, adults, fins a especialitzacions de classificació existents per al manga (còmic japonès), amb històries dissenyades per a grups demogràfics tan específics com ara treballadors, mestresses de casa, estudiants, etc. Per tant, l'anime pot tractar temes i ser de gèneres tan diversos com l'amor, les aventures, la ciència-ficció, els contes infantils, la literatura, els esports, el terror, la fantasia, la comèdia i molts altres, tot i que generalment es caracteritza per tenir trames complexes. Encara que el gran gruix de l'anime que es produeix anualment al Japó té el format de sèrie de televisió, també es publica en forma de curtmetratges, llargmetratges i anuncis. Les sèries d'anime sovint es divideixen per temporades, les quals coincideixen amb les estacions de l'any (hivern, primavera, estiu i hivern) i contenen una mitjana de 12 o 13 episodis. Aquestes sèries es poden distribuir en diferents mitjans, com ara per televisió, DVD, Blu-ray o a plataformes d'internet. Paral·lelament a l'anime, al Japó es desenvolupa el món del manga. Entre el manga i l'anime sol haver-hi molta interacció, ja que els mangues que tenen èxit són posteriorment adaptats en anime. A banda d'això, una part important de les sèries d'animació japoneses també són adaptacions de novel·les lleugeres o videojocs. Terminologia El terme anime prové de l'abreviació de la transcripció japonesa de la paraula anglesa «animation» (アニメーション, animēshon). En els seus inicis, al voltant de 1907, l'animació japonesa va rebre el nom de senga eiga (literalment 'pel·lícules de línies dibuixades'), més tard es va conèixer amb el terme dōga ('imatges en moviment') i, finalment, sobre el 1960 es va passar a dir animēshon. D'aquí es va escurçar a l'actual «anime». En el món anglosaxó i també a escala internacional, a l'anime se'l va conèixer durant les dècades de 1970 i de 1980 per «Japanimation», però aquest terme va caure en desús a mitjans dels anys vuitanta i finalment va ser substituït per anime. Als Països Catalans, l'animació japonesa ha rebut tradicionalment el nom de «manga». Aquest mot es va popularitzar durant la dècada de 1990 i es va veure reflectit en el sector audiovisual amb distribuïdores com Manga Films o programes de televisió, com l'espai Manga! de Televisió de Catalunya. Amb el pas dels anys i l'entrada al nou mil·lenni, la forma anime va començar a tenir més arrelament i s'ha acabat diferenciant de la paraula manga, la qual actualment es fa servir per referir-se específicament al còmic japonès. En català, anime és un substantiu comptable. Comunament, pot tenir la funció de nom (Avui s'han estrenat dos animes nous a TV3) o de complement del nom (Akira és una pel·lícula d'anime). Història de l'anime Els inicis L'animació japonesa neix a principis del , amb una sèrie de curtmetratges similars als que es feien a altres països com França, Alemanya, els Estats Units i Rússia. Katsudō Shashin ('fotos en moviment' o 'pel·lícula') és el títol del que es considera la primera animació japonesa. Tracta d'un nen mariner, és anònima i es creu que data de l'any 1907. La companyia Tennenshoku Katsudō Shashin (Tenkatsu) va ser la primera a produir i projectar diverses pel·lícules a partir de 1917, i la que va donar lloc a obres en què van participar Oten Shimokawa, Seitaro Kitayama i Jun'ichi Kōuchi, els anomenats «pares de l'anime». Durant la dècada de 1930, l'animació japonesa va esdevenir un format alternatiu a les pel·lícules d'imatge real. Però a causa de la competència de productores estrangeres, com Disney, molts animadors van continuar fent animacions amb retalls, en comptes de cel·luloide per abaratir-ne els costos. El primer curt animat amb so és Chikara to Onna no Yo no Naka ('Dins del món del poder i les dones'), publicat el 1933, i el primer llargmetratge amb àudio i diàleg es titula Momotarō, Umi no Shinpei ('Momotaro, el guerrer diví dels mars'), el qual va gaudir d'ampli pressupost al tractar-se d'un film propagandístic que finança l'armada el 1945. Durant els anys 50, l'animació va proliferar en forma d'anuncis de televisió. És també en aquesta època que s'emet per televisió el que es considera la primera sèrie d'animació, Manga News (o Manga Shock), el 1957, i la primera animació en color de 9 minuts de durada, Mogura no Abanchūru ('L'aventura d'en talp'), el 1958. NHK també emet per televisió el 1960 el curt animat Mitsu no Hanashi ('Les tres històries'), una compilació de tres curts amb una durada total de 30 minuts, i Fuji TV la primera sèrie de curts animats, Instant History (també coneguda com a Otogi Manga Calendar), que s'emet cada dia de la setmana el 1961. L'anime modern L'any 1963, Osamu Tezuka, conegut com a «Déu del Manga», va adaptar el seu manga Astro Boy (Tetsuwan Atomu) en sèrie de televisió. Es tracta del primer anime que es va emetre en format de sèrie setmanal en capítols de 20 minuts. La repercussió dAstro Boy va influir en la indústria de l'animació japonesa durant els següents 10 anys i va ser el primer anime que es va estendre fora de les fronteres del Japó i va arribar a televisions de països d'occident, com els Estats Units i la Gran Bretanya. Durant la dècada de 1970, el mercat japonès va viure una sacsejada, amb estudis d'animació com Toei reduint la seva plantilla i Mushi Production fent fallida. A conseqüència d'això, van aparèixer estudis com Madhouse i Sunrise i molts animadors joves van tenir l'oportunitat d'experimentar i dirigir nous projectes d'animació. Aquesta època també és coneguda per l'anime de gènere de robots gegants (conegut com a «meca» a occident), i de donar llum a sèries com Mazinger Z, Uchū Senkan Yamato, Conan, el noi del futur, Galaxy Express 999, Doraemon, El Capità Harlock o Mobile Suit Gundam, a més d'animes per a un públic femení com Heidi, Candy Candy o La Rosa de Versalles. Producció Dins de la varietat d’estil i qualitat que poden tenir les sèries i pel·lícules, l'anime fa servir en la seva preparació i execució tècniques d'animació tradicionals i recursos narratius i cinematogràfics que el doten d'un estil únic però homogeni. El procés creatiu inclou l'elaboració de guions, disseny de personatges, guions il·lustrats, animació 2D i 3D, enregistrament de veus i producció de música. Animació L’anime s’ha caracteritzat històricament per fer ús de tècniques d’animació limitada que l’han diferenciat d’altres escoles de dibuixos animats occidentals, com ara Disney, les quals s’han centrat a representar un tipus de moviment més realista. El perfeccionament d’aquest estil, que es defineix per utilitzar la menor quantitat de quadres d’animació per segon com sigui possible, ha fet que l’anime desenvolupi un llenguatge visual molt proper al del cinema i posi major èmfasi en la narració amb plans estàtics, plans detall, angles extrems i moviments de càmera. A més d’això, aquesta limitació en l’animació ha generat un tipus d’animació que s’ha apartat del realisme i que expressa el moviment de personatges amb posicions més extremes i energètiques, fent ús principalment de fotogrames clau i no tants de fotogrames intermedis. Un dels animadors moderns més influents d’aquest tipus d’animació ha estat Yoshinori Kanada, qui ha inspirat animadors com Hiroyuki Imaishi, Masahito Yamashita, Akira Amemiya i Masami Obari. D’altra banda, l'estalvi de dibuixos en escenes més estàtiques ha permès a les produccions d’anime amb un pressupost limitat invertir més temps i diners en escenes d’acció on el moviment és el més important. Aquesta tècnica d’animació japonesa ha rebut a occident el nom de sakuga, i ha obert les portes a animadors de renom que s’han especialitzat en aquest tipus d’animació més fluïda. D’entre les tècniques d’animació més influents de l’anime es troben, per exemple, els moviments de càmera anomenats «Itano circus», un tipus d’escena popularitzada per l’animador Ichiro Itano en què els combats aeris amb míssils estan representats d’una manera extremadament acrobàtica. Una altra tècnica són els quadres d’impacte, fotogrames que s’intercalen ràpidament en un tall d’animació per donar contrast i força a un cop, i que va perfilar Masami Obari. Guió i guió il·lustrat Després de triar una temàtica original o agafar com a referència una història existent, es comença la redacció del guió, en virtut del qual el director, amb l'assistència del director de producció, comença a donar instruccions al primer disseny dels personatges. El director artístic és qui realitza un primer esbós dels personatges i dels ambients. Amb tots aquests punts complerts, es fa una mena de còmic que serveix de base per al seguiment de tot el personal i que proporciona detalls, com ara el nombre de fotogrames per escena, els efectes visuals, punts de vista, els moviments de càmera, la dinàmica i la composició de les escenes (per a la creació de 26 minuts de guió il·lustrat, normalment es requereixen al voltant de tres setmanes de treball). Un cop establert, sota la coordinació del director els guions il·lustrats, el disseny de personatges, el disseny de mecanismes i els fons, es realitzen dibuixos preliminars, els quals formen l'animàtica, que és una versió filmada de guió il·lustrat necessària per a verificar els temps i el ritme de les escenes, tant amb la incorporació del diàleg i la música que ha de tenir coherència amb les imatges i sons. Direcció d'una pel·lícula Una de les principals innovacions introduïdes en l'anime és la recuperació de tècniques que s'utilitzen per compensar l'animació limitada, molt similars a les utilitzades en la direcció del cinema. Entre els moviments de càmera i els efectes més utilitzats es poden distingir: la correcció o imatges fixes, el lliscament, el disseny del lliscament a través del marc, el zoom, en el qual la càmera s'allunya o enfoca; i tècniques basades en la distància relativa dels dibuixos per accelerar o frenar el moviment d'un element; el pla, quan la càmera realitza una visió general de l'estructura horitzontal, la inclinació quan el pla és vertical és similar a la paella (tècnica d'animació), amb la càmera que segueix a l'acció, o d'un únic element de la mateixa empresa o el mateix element, però un al costat de l'altre, esvaïment, que és descolorida de negre a blanc (sovint en un marc fix de molta cura), també la tècnica on la imatge empeny a les anteriors i la pantalla es divideix, el quadre es divideix en diverses parts, cadascuna amb una visió diferent de la mateixa escena, la il·luminació de fons, el marc que afegeix un cel negre a excepció de la part que es vol il·luminar. Dilatació temporal Moltes de les tècniques descrites anteriorment de recuperació, són també funcionals en el moment crucial de la dilatació del temps en l'anime. Sobre la mentalitat i l'espiritualitat japonesa no té massa sentit parlar de temps en termes cronomètrics objectivament de la mesura, ja que no té principi ni fi, es pot dir que el que compta és la qualitat d'un moment, la intensitat amb què es viu. Aquesta és la raó per la qual en l'anime es troben sovint moments abans de l'«etern» on el temps coincideix amb la descripció de l'entusiasme, de manera que com més es tracta de la més intensa s'estén fins al moment que es presentin fora de temps, en una imatge fixa, o en una paella (tècniques d'animació). Una desacceleració emfàtica, podria portar una batalla, o una reunió d'uns moments a l'última per més d'un episodi, amb un propòsit que és evident, no per estalviar més l'elaboració, sinó més aviat per augmentar la tensió i la implicació emocional, com en les tradicions teatrals, com amb l'expressionista alemany Serguei Eisenstein per fer un tipus de cinema americà i cinema negre primer. Disseny dels personatges En l'anime, el disseny dels personatges pot variar de certes maneres depenent de l'època o dels dibuixants. Algunes característiques comunes són: Els ulls. Normalment són grossos, ovalats, definits i de vegades de colors cridaners, tot i que hi ha produccions fan servir ulls menys exagerats en el disseny de personatges, com Hayao Miyazaki en les seves pel·lícules. Els cabells. N'hi ha de totes formes, mides i volums, per a personatges masculins i femenins. A més d'una gran varietat de colors, aquests poden tenir diferents formes d'ombreig. El cos. Pot ser molt semblant a les proporcions del cos humà o desproporcionat. Un exemple és l'estil chibi o super deformed, on els trets poden ser molt exagerats, amb el cap mesurant un terç o fins i tot la meitat de tot el personatge per accentuar-hi la comèdia. La cara. El nas i la boca solen ser petits, la part baixa de la cara sembla la d'un pentàgon. Una àmplia varietat d'expressions facials són usades per denotar estats d'ànim i pensaments. L'anime utilitza un conjunt diferent d'expressions facials en comparació amb l'animació occidental. Hi ha altres elements estilístics comuns que apareixen en la comèdia, quan els personatges que estan commocionats o sorpresos fan una «cara de culpa» exageren molt (molt per sobre del que és humanament possible) les seves expressions facials. També cal tenir en compte que les característiques d'éssers no humans com animals, robots, monstres o dimonis varien segons el context i són molt diferents de les dels humans. Els animals poden tenir un dibuix com realment són, tot i que també poden haver-hi híbrids entre humans (vegeu kemono). Els robots i els monstres poden ser de mida gegantina com els gratacels, tot i que també poden presentar característiques chibi, de manera còmica. Alguns estils de dibuix predominants en l'anime: Bishōjo: Literalment, 'noia bonica'. Bishōnen: Literalment, 'noi bonic'. Moe: Estil que exagera les característiques bufones dels personatges. Super deformed: Personatges petits, com ninotets. Són capgrossos i exageren les característiques infantils. Àudio La banda sonora que utilitza en els diferents formats d'anime es diu OST com abreviació dOriginal Soundtrack. Aquesta pot estar composta de: Opening (o obertura): Cançó posada a l'inici de l'animació (OVA i capítols de sèries) quan apareixen els crèdits inicials, és acompanyada per una animació que sol caracteritzar la sèrie. Poden ser interpretats o compostos per bandes o cantants populars del Japó. Ending (o tancament): Cançó posada al final de l'animació (OVA i capítols de sèries) quan apareixen els crèdits finals, és acompanyat una animació més simple que la de l'opening. Poden ser interpretats o compostos per bandes o cantants populars del Japó. Banda sonora (OST): Cançons que s'utilitzen per acompanyar les escenes, depenent dels directors, pot usar una composició complexa d'òpera. BGM o Background Music: Pistes musicals (molt petites, no arriben a ser una cançó) utilitzades per acompanyar les escenes. Bonus o Extres: Cançons compostes especialment per a l'animació però que no apareixen en aquesta. Poden ser peces inspirades en aquestes o cançons pensades des del punt de vista d'un personatge i interpretades pel mateix seiyū, (actor de veu). El repartiment d'actors de veus a l'anime rep el nom de seiyū. La professió de seiyū és coneguda i desenvolupada al Japó. Gèneres Gèneres demogràfics A continuació es mostren els gèneres usats exclusivament per l'anime i el manga. :: Anime amb audiència objectiva per a les dones joves i adultes. Exemples: Nana, Nodame Cantabile. : Anime enfocat cap al públic infantil. Exemples: Doraemon, Pokémon. : Anime amb audiència objectiva pels homes joves i adults. Exemples: Monster, Berserk, Gantz. :: Anime enfocat cap a les noies adolescents. Exemples: Sakura, la caçadora de cartes, Candy Candy, Sailor Moon. : Anime enfocat cap als nois adolescents. Exemples: Saint Seiya, Bola de Drac, Naruto. Gèneres temàtics Segons la seva temàtica es poden classificar en diferents tipus: Anime progressiu: Animació feta amb propòsits d'emular l'originalitat japonesa. Exemples: Serial Experiments Lain, Evangelion. Cyber punk: La història succeeix en un món devastat. Exemple: El Puny de l'Estrella del Nord. Ecchi: Presentant situacions eròtiques o pujades de to i portades a la comèdia. Exemple: Golden Boy. Harem: Moltes dones són atretes per un mateix home. Exemples: Rosario + Vampire, School Days. Harem Revers: Molts homes són atrets per una mateixa dona. Exemple: Fruits Basket. Hentai: Significa literalment «pervertit», és l'anime pornogràfic. Exemples: Bible Black, La Blue Girl. Kemono: Humans amb trets d'animals o viceversa. Exemple: Tokyo Mew Mew. Magical Girlfriend: La història principal tracta d'una relació entre un ésser humà i un alienígena, un déu o un robot. Exemples: Onegai Teacher, Aa! Megamisama, Chobits. Gekiga: Terme usat pels animes dirigits a un públic adult, tot i no tenir res a veure amb el hentai. El terme literalment significa «imatges dramàtiques». Maho shojo: Magical girl, noia-bruixa o amb poders màgics. Exemples: Corrector Yui, Sailor Moon. Meca: Robots gegants. Exemples: Gundam, Mazinger Z, RahXephon, Code Geass, Evangelion. Meitantei: És una història policíaca. Exemples: Sherlock Holmes, Detectiu Conan. Romakome: És una comèdia romàntica. Exemples: Lovely Complex, School Rumble. Sentai: Són les històries de superherois. Exemple: Cyborg 009. Shōjo-ai i Yuri. Romanç homosexual entre noies o dones. Es diferencia el primer del segon en el contingut, sia explícit o no. Exemples: Shoujo Kakumei Utena, Strawberry Panic. Shonen-ai i Yaoi: Romanç homosexual entre nois o homes. Es diferencia el primer del segon en el contingut, sia explícit o no. Exemples: Loveless, Sensitive Pornograph. Spokon: Històries esportives. Exemples: Slam Dunk, Kyaputen Tsubasa. Gore: Anime de tipus gore, exemples: Elfen Lied, Higurashi no Naku Koro ni, Gantz i Corpse Party. Temàtiques de l'anime Trama Sobre les característiques notables del gènere, destaca el desenvolupament de trames complexes al llarg d'un cert nombre d'episodis i una àmplia varietat de temàtiques. A la dècada de 1970, l'anime va començar a prendre un rumb diferent del món de l'animació en altres països. Les produccions occidentals normalment es caracteritzen per estar dirigides a un públic infantil, mentre que l'anime pot tractar temes més complexos i profunds, com l'existencialisme, i de vegades fer servir un llenguatge més madur i representar explícitament escenes de violència i sexe. Igual com passa en el cinema, la demografia afecta la temàtica que es tracta en una obra. Per exemple, el gènere shonen, les sèries d'acció dirigides a un públic jove masculí, reflecteix moments i valors que són importants durant l'adolescència i inclou temes com ara l'amistat, les baralles, les aventures o els primers amors. En canvi, el seinen, que s'adreça a un públic adult masculí, sol presentar temes més madurs i decantar-se més per la ciència-ficció. Romanticisme A les relacions entre personatges se li dona molta importància en alguns animes, especialment en els del gènere shōjo. La gran majoria de les sèries tenen alguna part emocional i connotacions ideològiques. Les imatges poden crear un fons adequat per a la transferència dels seus pensaments emocionals. Tot i que les sèries destinades a un públic femení se li prenen més importància als sentiments dels personatges, no és quelcom aliè trobar-ho en les sèries destinades al públic masculí. Un element molt important dins dels romanços és que els personatges estiguin desesperats per una persona en especial (fet que pot ser tant un drama com una comèdia romàntica), un dels millors exemples quant a l'expressió dels sentiments és la sèrie Candy Candy. El sacrifici d'amor que fa una persona per la seva parella és un concepte que s'empra en les sèries d'acció, quan un personatge femení ha de ser rescatat dels oponents i es dona un duel entre el personatge principal i el seu enemic (es reflecteix per exemple en la sèrie Hokuto no Ken). També hi ha diversos gèneres romàntics, on es poden donar de diferent manera. Realisme Tot i predomina la fantasia sobre els successos reals, algunes sèries tenen influències del moviment realista, fins i tot s'han adoptat obres literàries a l'anime. Les històries explicades a través d'aquest mitjà poden ser produïdes mitjançant la combinació de diversos gèneres cinematogràfics, com a tals hi ha una gran quantitat de temes, poden descriure esdeveniments històrics, com els esmentats posteriorment. És un tret bastant comú veure com un anime reflecteix la cultura i les tradicions japoneses. Les idees populars dels personatges són: la persistència, la manca de voluntat de lliurament, persones molt poderoses, circumstàncies difícils, la llibertat de determinació i l'elecció de la vida, tenen un paper important en la moral. També hi ha sèries amb drames històrics, que narren diferents successos del Japó, com Rurouni Kenshin, o d'Europa com la pel·lícula Steamboy, on part dels personatges són ficticis, però els altres poden ser part de la història. La política és un altre tema que pot aparèixer en un anime, fins i tot els primers llargmetratges d'anime eren publicitat de la guerra i on també el gènere mecha ha format part d'un domini de diferents llocs i ideologies dins de les sèries, també es veuen els abusos que es cometen en l'autoritat (que es fan presents en els personatges contraris). Un altre element molt distingit és l'existencialisme, on els personatges tracten d'analitzar la seva història, i els diferents esdeveniments pels quals han passat, es pot veure de manera molt profunda en Ghost in the Shell. Humanitat, Naturalesa i Tecnologia La tradició xintoista també es pot veure il·lustrada en l'anime fent un complex debat sobre la relació entre la naturalesa i la tecnologia que ha estat des de fa molt de temps un tema important en la societat japonesa (I en el món sencer). Per exemple, la pel·lícula Momotaro's Divine Sea Warriors (Momotaro el guerrer endeví dels mars), es mostra una relació entre el medi ambient, que és representat pels animals d'una illa, i la tecnologia, que és representada en forma de propaganda de la Segona Guerra Mundial, on també el gran desenvolupament de la tecnologia ha format part de la postguerra. També dins dels gèneres de la ciència-ficció està el gènere mecha (robots gegants), on es pot explicar com la tecnologia en comptes de ser un desenvolupament positiu, comença a ser una gran font de devastació, paradoxalment el dany ocasionat és recuperat per la mateixa tecnologia. Un altre concepte és el ciberpunk, on la pel·lícula Akira se la considera una pionera. També en la sèrie Serial Experiments Lain, el concepte d'humanitat és barrejat amb la tecnologia, i la humanitat se li pren menys importància, generalment van acompanyades amb temes d'existencialisme. En un altre sentit, l'home-tecnologia, en particular, és també la cara a través de la qual en l'anime pren una transposició de la modernitat i, en última instància, que va donar lloc a una inseparable combinació entre el vell i el nou. Cultura japonesa Aquest gènere narratiu neix d'una barreja entre la cultura del Japó i la d'occident. Del gènere occidental rescata alguns arquetips dels personatges, presentació en capítols de la mateixa durada i tècniques d'animació entre altres coses. A això se li afegeixen conceptes tradicionals japonesos com l'èmfasi en la vida quotidiana i l'estil tradicional del dibuix japonès modernitzat. A més es poden presentar altres tipus de mitologies, com la xinesa, la grega o l'escandinava (si es prenguessin exemples, estarien les sèries de Bola de Drac, Saint Seiya i Matantei Loki respectivament). També cal prendre importància que han pres d'altres religions, com l'hinduisme i el cristianisme. Xintoisme i budisme El xintoisme és la religió nativa del Japó, i es caracteritza per una visió animista de la natura. La xin-to és la forma de conducta dels déus que harmonitzen amb la natura i els esperits dels avantpassats, entre les deïtats hi ha els kami (神, déu), que en general són esperits bondadosos que contraresten els oni (鬼, dimoni), que són dimonis violents. Els mites i les llegendes de tradició xintoista són innumerables, començant amb els recollits en el Kojiki i en el Nihon Shoki (textos que daten del ), que proporcionen a les ànimes més d'un punt de partida per a les històries que es narren al Japó. En particular, un segell distintiu del xintoisme és la combinació dels elements fantàstics situats més enllà del límit normal de la percepció humana ordinària amb la vida quotidiana, una característica que també és fàcil de trobar en moltes obres d'anime. Ikakku és un manga sobre un monjo budista on s'explica aquest tema en detall. Bushidō Uns altres factors que construeixen l'anime són: les tradicions, les anècdotes i les situacions que, sens dubte, són l'ètica marcial, que és bàsicament la causa de la complexitat del codi de la conducta que consisteix el bushido, la via dels nobles guerrers. Les històries en l'anime, en particular, tendeixen a combinar els aspectes del bujutsu (武术, bujutsu) i el budo (武道, Budo) que no només proporcionen el dret capaç de demostrar la lluita, sinó també per a representar el camí de la moral i d'educació a protagonitzar. En alguns casos, l'heroi també pot ser divinitzat com passa en la mitologia grega. No obstant això, atès que el bushido es connota per la presència de qualitats del lideratge moral, com la justícia, el sentit del deure, la lleialtat, la compassió, l'honor, l'honestedat i la valentia, és bo recordar que el seu origen cultural no només és representat a l'anime, que d'alguna manera se centren en el combat, o directament en el conflicte posat en el Japó feudal, sinó que també es representa en la modernitat del Japó. Un clar exemple on es marca molt el bushido en el manga és en la història de El llop solitari i el seu cadell. Senpai-Kohai En el camí dels budokas hi ha una norma que diu que no es podrà començar el camí de l'aprenentatge sense un guia, sia un pare o mestre (sensei). En la societat japonesa, en general és representat la figura del senpai-kōhai, on el primer és el que es va iniciar per primera vegada, i el segon, qui va començar més tard. Això implica el respecte i la devoció del kōhai cap al senpai, el senpai ha d'assessorar i orientar en la vida al kōhai, es pot determinar en cada context social, de l'escola al treball, dels esports a la política, i també, es reflecteix en l'anime, on moltes vegades els personatges són ensenyats per un mestre. Trets molt característics en molts mangues shonen com Yaiba, Bola de Drac i Usagi Yojimbo. El sentit del deure El sentit del deure també se sol representar en l'anime, la veritable força rau en no preocupar-se per la seva pròpia felicitat personal amb la finalitat d'assolir els ideals i complir amb un deure, és una recerca per tractar de cercar un camí intern. Les visites tenen el deure de pagar un deute, que pot ser contra el rei, els pares, els avantpassats i fins i tot en contra del seu nom, però en les històries de moltes persones arriben a estar en contra de tot el món, el respecte en el qual el protagonista, sovint més enllà dels seus sentiments personals i l'aïllament que implica la seva inevitable diversitat, assumeix la responsabilitat pel sacrifici propi, que és inspirat per la història militar del Japó. Tanmateix, la moral és un terme on l'univers és considerat pels japonesos amoral i indiferent. Cristianisme El cristianisme com a religió importada, ha estat molt influent en la societat japonesa i de gran interès. Amb els processos de la missió de Sant Francesc Xavier el , i les persecucions que van tenir els cristians per voler expandir el catolicisme a l'Àsia oriental. El 1587, Toyotomi Hideyoshi, dàimio del moment, va ordenar que els missioners deixessin el país. Després de l'era Meiji, els missioners tornaren, fundant universitats. Actualment, l'1% de la població és cristiana, els altres tenen una preferència de veure aquesta religió a la cultura popular, sense importar si ve de Hollywood o Tòquio. Amb aquest motiu s'han pres alguns elements, com la sèrie Neon Genesis Evangelion, amb diverses referències. Alguns elements es relacionen amb les altres tradicions, per exemple, un element ha estat l'enfrontament dels kami i els oni, que tenen similituds amb els conceptes dels àngels i els dimonis que també han estat representats. També si es prenen en compte els valors del sentit del deure com l'altruisme i l'amistat, que es relacionen amb l'autosacrifici dels personatges per ajudar els altres (que constantment és una cosa que es veu en el gènere Shonen). També estan els antivalors com la supèrbia dels personatges, on també acaben derrotats (una cosa que es veu tant en les històries de la cultura occidental i la cultura oriental). Formats Sèries de televisió Les sèries de televisió s'emeten de forma regular, en general a ritme d'un capítol per setmana. En la majoria dels casos, les sèries d'anime tenen menys qualitat que els OVA o les pel·lícules, bàsicament pel baix pressupost del qual disposen, ja que en una sèrie hi pot haver molts capítols. La gran majoria d'episodis duren uns 23 minuts, que en fan 30 si s'hi afegeix la publicitat. Tanmateix, alguns episodis són més curts, d'uns 12 minuts, d'aquesta manera que se'n poden encabir dos de diferents en el mateix temps. Les sèries s'acostumen a ordenar en temporades. Una temporada sencera són 26 episodis, tot i que alguns títols empren «mitges temporades», de 13 episodis. Per tant, la majoria dels animes tenen un nombre d'episodis múltiple de 13. En general, l'estructura de les sèries permet que es pugui seguir la història saltant-se algun capítol gràcies al recordatori del capítol anterior que se sol fer. Totes les sèries d'anime consten d'un «opening» (una cançó i crèdits a l'inici), un «ending» (una cançó i crèdits al final) i sovint un «eyecatch». Un «eyecatch» és una escena molt curta, d'uns 2 o 3 segons, que s'empra per assenyalar el començament o final de la pausa per a publicitat. La gran majoria dels animes tenen aquest format: Opening «Part A» de l'episodi Eyecatch - Publicitat - Eyecatch «Part B» de l'episodi Ending Avanç del següent capítol Els «eyecatch» només solen aparèixer en les sèries per a televisió. OVA OVA és l'abreviació d'«Original Video Animation» ('animació original en vídeo') o també «Only Video Available» ('només disponible en vídeo'). No té una durada fixa, ja que pot anar d'uns pocs minuts a 45. De vegades poden ser complements de la història. Solen tenir un opening i un ending però mai un o diversos eyecatch. Pel·lícules Són llargmetratges produïts pels estudis. Poden ser històries inventades per la pel·lícula, històries originals basades en algun manga o una història inventada d'aquell manga on transcorre una aventura nova fora d'ell. Normalment, la seva durada va d'entre 50 a 120 minuts, es difereixen bastant d'altres formats d'animació —per exemple, la qualitat d'imatge— i en conseqüència causa majors costos de producció. Especials de televisió Són capítols on apareixen els personatges de la sèrie, i la història pot estar relacionada o no amb el fil argumental d'aquesta. S'empren per a celebrar una quantitat destacada d'episodis, per mostrar algunes escenes o seqüeles inèdites, com a episodis resum o per celebrar una festivitat concreta del país. ONA L'ONA («Original Net Animation», animació creada per Internet) és l'anime especialment dissenyat per a la seva distribució a Internet. El format ONA encara no és molt usat i la seva durada és en general curta. Un exemple d'aquest és Azumanga Daioh. Directors reconeguts Isao Takahata i Hayao Miyazaki Isao Takahata i Hayao Miyazaki, després d'abandonar la Toei Doga es posaren a treballar en sèries de televisió, no obstant Miyazaki sentia grans desitjos de tornar al cinema, i aconseguí signar com a director on la seva primera pel·lícula fou l'adaptació cinematogràfica del popular personatge televisiu Lupin III, la pel·lícula era El castell de Cagliostro (1979). Gràcies al ritme ràpid que li insuflà Miyazaki hi ha uns gags basats sobretot en l'acció, resultà una obra altament reconeguda. Miyazaki publicava des del 1982 a la revista especialitzada Animage el manga Nausicaä de la Vall del Vent, que gaudia de gran prestigi. Gràcies a això, sorgí el projecte que Miyazaki realitzà pel cinema, que Takahata es responsabilitzà de produir. Per la seva banda Miyazaki, a més de dirigir, s'encarregà també de l'argumentació, el guió i el guió il·lustrat. Així aparegué la pel·lícula amb el mateix títol el 1984, on Miyazaki retratà una Terra devastada per la guerra, on la humanitat estava en perill d'extingir-se. Tot i tractar-se d'un tema poc comercial com és el de la relació entre els éssers humans i la natura, el públic mostrà un gran interès. Gràcies a l'èxit d'aquesta pel·lícula, Takahata i Miyazaki convençaren el magnat del món editorial Yasuyoshi Tokuma perquè col·laborés en la formació dels seus propis estudis de cinema d'animació, inaugurant d'aquesta manera el 1985 l'Studio Ghibli. Dins d'aquests, Miyazaki dirigí títols com El castell al cel (1986), vagament inspirada en Els viatges de Gulliver de Jonathan Swift; El meu veí Totoro (1988), amb una estranya criatura dels boscos que només els nens de cor pur poden veure; Kiki, l'aprenent de bruixa (1989), sobre les penalitats d'una jove bruixa, i Porco Rosso (1992). Per la seva banda, Takahata dirigí La tomba de les lluernes (1988), basada en un argument d'Akiyuki Nosaka, que relata la història de dos germans que es queden orfes durant els bombardejos nord-americans. Després d'aquesta, realitzarà Pompoko (1994), on els tanuki protagonistes veuen amenaçada la seva casa pel desenvolupament urbanístic i decideixen passar a la defensa emprant les seves habilitats per a transformar la seva aparença. Totes aquestes produccions tingueren un gran èxit comercial fins i tot a l'estranger i feren que el nom de l'Studio Ghibli començà a cobrar fama. Amb l'estrena de Mononoke Hime ('La princesa Mononoke', 1997) el nom de l'Studio Ghibli va tornar a ressonar. Amb aquesta història ambientada en l'era Muromachi (del al ), es va tornar al tema de la natura amenaçada pels éssers humans. Sobrepassant totes les expectatives, la recaptació va sobrepassar els deu mil milions de iens al Japó, superant fins i tot la nord-americana ET, l'extraterrestre. Miyazaki, que havia declarat als mitjans de comunicació que aquesta seria la seva última pel·lícula, es retractà poc temps després d'aquesta afirmació. Miyazaki tornà a la direcció el 2001 amb El viatge de Chihiro, la història d'una noia capritxosa que, per salvar els seus pares atrapats per una bruixa, serveix en una casa de banys termals poblada per éssers sobrenaturals i aprenèn a valer-se per si mateixa. Aquesta pel·lícula va tornar a elevar el llistó de la taquilla, amb uns ingressos de 105,6 milions d'euros, igual que els de Titanic. El febrer de 2002 va aconseguir l'Os d'Or a l'edició del Festival Internacional de Cinema de Berlín i el març de 2003 l'Oscar a la millor pel·lícula d'animació, fets àmpliament recollits per la premsa japonesa, ja que es tracta de la primera (i única de moment) pel·lícula d'anime que ha guanyat un Oscar. Miyazaki va tornar més tard amb El castell ambulant (2004). El setembre de 2005, Miyazaki rebré el Lleó d'Or a la seva carrera. En canvi, Takahata, el seu company, després del fracàs comercial de Hōhokekyo Tonari no Yamada-kun (1999), es va mantenir apartat de l'anime fins al 2013, quan va presentar el film Kaguya-hime no Monogatari ('El conte de la princesa Kaguya'). El 2008, Miyazaki va publicar el llargmetratge La Ponyo al penya-segat i el 2013, El vent s'aixeca. Mamoru Oshii Al Japó és molt reconegut l'anime de Mamoru Oshii. Després de treballar un temps per a la televisió, Oshii cridà aviat l'atenció per la seva sèrie Lamu, la petita extraterrestre així com per la molt posterior Patlabor. Tanmateix, el nom d'Oshii arribà a les audiències occidentals gràcies a Ghost in the Shell (1995). En l'edició de Canes l'abril de 2004 presentà Ghost in the Shell 2: Innocence (2004), que és una seqüela de la pel·lícula de 1995. Katsuhiro Ōtomo Katsuhiro Otomo assolí fama internacional gràcies a la pel·lícula Akira (1988), basada en un manga de creació pròpia, després de la qual vingué la pel·lícula Memories (1995), codirigida amb Koji Morimoto i Tensai Okamura. Anys després, tornaria dirigint la pel·lícula Steamboy (2004), una història de l'steampunk més tradicional i amb un pressupost milionari, fent que sigui la pel·lícula d'animació més cara de la història. Indústria Producció Entre la dècada de 1990 i del 2000, la producció d'anime s'ha incrementat considerablement: El 2001 les pel·lícules, els vídeos i les produccions televisives van arribar a una quantitat aproximada de 180 mil milions de iens (1,35 mil milions d'euros), i quant a l'exhibició s'estima que va ser de 43 mil milions de iens (323,4 milions d'euros). També la quantitat d'emissions de televisió ha estat molt significativa: Companyies El nombre de creadors d'anime al Japó és de 3.657 i el d'empreses de 247. La quantitat de llicències que ha generat és de 2.772.500.000 d'euros, i en exhibicions 5.709.000 més. També s'ha de tenir en compte que, Toei Animation, sent la companyia d'anime més gran del Japó, ha generat grans quantitats d'ingressos procedents de les vendes de productes d'anime tant fora com dins del Japó: Dins de les companyies, estan els estudis d'animació en activitat, amb principals com: Distribució d'anime fora del Japó Àsia L'animació japonesa és molt popular a Taiwan, Corea del Sud i el sud-est d'Àsia, on per exemple la sèrie per a nens Doraemon ha estat particularment reeixida a Tailàndia i les Filipines a principis de la dècada de 1990, igual amb Pokémon. A la televisió de l'Orient Mitjà la sèrie UFO Robatori Grendizer va tenir molta popularitat. Amèrica Estats Units i Canadà A Amèrica l'anime començà a emetre als Estats Units el 1961 amb la pel·lícula Shonen Sarutobi Sasuke (sota el nom de Magic Boy), i després amb Astroboy sent la primera sèrie transmesa. En aquest país han estat notables tant les edicions a referències culturals com les aplicacions de censura a certes sèries per part d'algunes companyies amb l'objectiu que siguin aptes per a tots els públics. Per aquest motiu s'han llançat moltes sèries en DVD sota el segell «Uncut» (sense talls), generant molts guanys als distribuïdors. Al Canadà, l'anime ha tingut un impacte semblant als dels Estats Units, un dels canals més importants que transmet anime és la YTV. Als Estats Units d'Amèrica hi han hagut empreses de doblatge con Crimson Star Media. Amèrica Llatina A Llatinoamèrica, l'anime va començar a distribuir-se per la dècada de 1970 començant per: Mèxic, el Perú, Xile i l'Argentina amb les sèries: Heidi, La princesa cavaller, Candy Candy i Meteora. Les seguirien: Kimba: El Lleó Blanc i Mazinger Z els anys vuitanta. Moltes d'aquestes sèries eren retransmeses per la televisió oberta de molts països llatinoamericans. A partir del 1990 l'anime començà a prendre molta popularitat amb: Saint Seiya, Sailor Moon, Ranma 1/2 i les sagues de Bola de Drac i més tard Pokémon, Sakura, la caçadora de cartes i Yu Gi Oh. Els canals distribuïdors en aquella època eren: Locomotion, Fox Kids, Cartoon Network i diversos canals de senyal obert. Actualment, a Llatinoamèrica, els canals distribuïdors d'anime són: Animax, (successor de Locomotion, després que fos comprat per la Sony), Cartoon Network i Etc. TV a Xile. Europa L'anime a Europa ha tingut una forta radiodifusió televisiva, països com: Espanya, Itàlia i França ha patit en les dècades de 1970 i 1980 una «invasió pacífica» per part d'aquest gènere. De fet, a França els primers animes que es va retransmetre van ser el 1974, amb les sèries Ribon no Kishi i Kimba, el Lleó Blanc, però la importació massiva va començar només després de l'èxit de la sèrie UFO Robatori Grendizer retransmesa el 1978. A Itàlia es retransmet actualment anime pel senyal de MTV. A Alemanya la programació televisiva d'anime és un fenomen força recent. Les primeres sèries que es van transmetre a l'oest d'Alemanya van ser Speed Racer el 1971 i Capità Futur el 1980. Els seus èxits no eren enormes, ja que a vegades eren acusats de ser massa violents i inadequats per als nens i només amb la retransmissió de la sèrie La Rosa de Versalles i les de gènera esportiva com: kickers i Mila Superstar a mitjans dels noranta han trobat més espai en la programació alemanya. La situació al Regne Unit va ser molt diferent, l'anime pràcticament no havia tingut espai a la TV però quan el mercat del vídeo domèstic de l'anime s'havia consolidat des del final dels vuitanta amb la venda de pel·lícules VHS dAkira i el naixement de Manga Video aquest fet canvià, a diferència d'Itàlia i França, aquest succés només ha passat a la segona meitat dels noranta. Els recents èxits internacionals recollits en llargmetratges de Hayao Miyazaki i l'Studio Ghibli va obrir les portes de la celebració japonesa també en països com: Finlàndia i Polònia, mentre que l'abril del 2007 a Romania, Hongria i la República Txeca han estat el llançament d'Animax, el canal temàtic de pagament per satèl·lit de Sony, un canal d'anime que emet 24 hores del dia, més tard integrant Alemanya i Portugal. A Espanya, es van retransmetre el 1970 les sèries: Heidi i Marco i posteriorment Mazinger Z. En els anys 80 es va retransmetre Candy Candy. Igual que a Llatinoamèrica, la popularitat de l'anime va començar en els 90 amb les sèries: Saint Seiya, Bola de Drac i Kyaputen Tsubasa i hi va haver altres títols com: Kimagure Orange Road, City Hunter i Sailor Moon. A Espanya actualment, són transmesos per Buzz, Cuatro i alguns pel senyal espanyol de Jetix. A la dècada del 2000 s'ha incrementat molt la programació, malgrat que és molt inferior a la retransmesa al Japó. Recentment, s'ha llançat a Espanya el canal ANIMAX dedicat íntegrament a la programació anime. Catalunya A Catalunya, Televisió de Catalunya ha estat coneguda per apostar per sèries d'anime des de mitjans de 1980, començant dins del Club Super3 i posteriorment creant espais propis com el programa Manga! (1996-1998), el contenidor juvenil 3XL.net (2000-2007), 3XL.cat (2007-2010) i el posterior Canal 3XL (2010-2012). Per la seva part, La 2, de Televisió Espanyola, en el seu Circuit Català, va ser el primer canal que va emetre anime en català l'any 1984, amb sèries com La família Robinson, Banner i Flappy i Jacky, en el bosc de Tallac. TV3 també va començar aquell mateix any amb la sèrie Hola Sandy Bell, però no va ser fins posteriorment que van aparèixer sèries que van passar a formar part de la cultura popular catalana, com Dr. Slump (1987), Bola de Drac (1990) o Doraemon (1994). Televisió de Catalunya també ha emès, entre moltes altres sèries: Capità Harlock, Fushigi Yūgi, Sailor Moon, Yū Yū Hakusho, Inuyasha, Slam Dunk, Musculman, El Detectiu Conan o One Piece. Cal comentar que l'emissió de Bola de Drac per part de TV3 va suposar un fenomen de masses, cosa que potser explica en part la gran recepció que actualment reben el manga i anime a Catalunya. Una altra sèrie que a Catalunya va tenir una gran popularitat arran de la seva emissió a televisió i que va anar acompanyada de polèmica sobre l'horari infantil a la televisió pública va ser Shin-chan. Des de la crisi econòmica del 2007 i el tancament del Canal 3XL el 2012, l'emissió de nous animes a Catalunya va començar a decaure. Fins al 2022, la majoria de l'animació japonesa que es doblava en català i es publicava a Catalunya eren llargmetratges, els quals venen de la mà de distribuïdores com Selecta Visión, Vértigo Films, Jonu Media o Alfa Pictures, estrenats al cinema o editats directament en DVD o Blu-ray. L'única sèrie d'anime nova que es va estrenar en el període 2012-2022 va ser Històries dels caçadors de monstres: A cavalcar!, tot i que s'hi van continuar emetent alguns animes clàssics com La Màgica Do-Re-Mi o El Detectiu Conan. L'octubre del 2022, però, l'estrena del canal SX3 va suposar la tornada amb força de l'anime a la televisió pública catalana amb l'estrena dInazuma Eleven, Guardians de la nit i Haikyu!!. Al 28 Manga Barcelona, el mateix any, Selecta Visión va anunciar que doblaria l'anime de Naruto al català, el primer cop que doblaria una sèrie al català. Pel que fa a les plataformes digitals, la presència d'anime en català és molt escassa, tot i que Netflix, Amazon Prime Video i Rakuten tenen disponibles algunes pel·lícules d'anime en català. El novembre de 2019, Netflix va incloure per primera vegada en el seu catàleg una sèrie d'anime doblada en català, Sakura, la caçadora de cartes. El 2022 es va estrenar per primer cop una sèrie d'anime en català directament per internet: Amb un gos i un gat, riuràs encantat, de Coalise Estudio. Pel que fa a l'anime en versió original subtitulada en català, hi han apostat empreses com Coalise Estudio, començant per Cells at Work! el 2019 i Jonu Media, començant amb Nana sense talent el 2021. Oceania En l'última dècada Austràlia i Nova Zelanda també s'han convertit en grans importadors d'animació japonesa, com ho demostren les activitats de l'editorial Home Vídeo madman Entertainment i el canal Animax per a la telefonia mòbil. Àfrica Àfrica va ser l'últim dels continents en tenir anime. Amb excepció de l'edició en àrab d'UFO Robatori Grendizer, que es va transmetre amb èxit a Egipte a començaments dels anys vuitanta, l'animació japonesa només ha trobat espai en el mercat del continent africà a partir del 2000, en particular a Sud-àfrica, i en el canal Animax per a la telefonia mòbil. El 2007, però, Sony va llançar el seu canal de televisió per satèl·lit Animax també en diversos estats africans com: Sud-àfrica, Namíbia, Kenya, Botswana, Zàmbia, Moçambic, Lesotho i Zimbàbue. Censura i polèmiques Quan una sèrie és llicenciada fora del Japó, és possible que pels malentesos culturals s'editin. El paral·lel creixement de la popularitat de l'anime fora del Japó pren el creixent del nombre dels adversaris d'aquest gènere de l'animació. La crítica més important és en opinió de molts el nombre excessiu d'escenes de violència i erotisme, comportament inadequat i la visualització dels esports, col·lecció d'anime otaku que a vegades porta a les formes patològiques (retirada de la realitat, a prop de l'agressivitat és anomenada toxicomania). En els països europeus i als Estats Units els productes d'anime japonesos han de passar una avaluació preliminar com es defineix en edat-audiència i a vegades adaptar la trama a una demografia de menor edat, per la qual cosa l'editor de les obres acurta les escenes violentes. Als Estats Units s'han editat moltes sèries considerades inapropiades pel públic infantil i per això canvien el seu contingut, per fer-los més accessible als nens, també s'editen referències culturals japoneses a americanes. Per exemple, la cadena televisiva 4Kids Entertainment fa les edicions abans esmentades, però també llença els DVD de Yu Gi Oh! i Shaman King sense talls. Tot i que amb la censura de Shaman King, alguns investigadors també la van trobar inapropiada per al públic infantil. Molts es van molestar amb l'edició de One Piece, fent-la més infantil. Funimation va adquirir els drets exclusius a Amèrica per doblar-la l'abril de 2007 sense talls. També per a Llatinoamèrica solen tallar algunes escenes quan es transmeten per televisió oberta. Cal destacar la polèmica que ha tingut l'anime retransmès a la televisió, per exemple Bola de Drac Z, alguns investigadors consideren a la sèrie com sexista i violenta, on també es considera inadequat posar les sèries violentes com a programes infantils. A Europa, algunes sèries tenen un canvi similar al dels Estats Units, amb la mateixa finalitat de fer-les més apta per a tots els públics. La polèmica que ha tingut per exemple Espanya i altres països, és que es creu que tot el referent a l'animació és una mica infantil, per això s'han donat molts malentesos en la transmissió per les cadenes de televisió. També va haver-hi polèmiques en fer un estudi amb nens, on es consideraven que els que veien aquesta sèrie no entenien el qual realment passava. El canal televisiu La Sexta va començar a incloure hentai en la seva programació, però va ser retirada dies després. Impacte cultural La combinació de comunitats d'Internet i l'increment del material d'anime des de les imatges fins als vídeos han fet el que és el fandom en l'anime. Una de les influències que han tingut els fansubs, ha estat per part de Bandai, qui els va agrair per fer popular la sèrie Suzumiya Haruhi no Yūutsu pels que parlen anglès. Al seu torn, aquests mateixos fansubs incrementaren el coneixement de l'anime en el món d'igual o major manera que els animes en les dècades de 1980 i 1990. Grans èxits al llarg de la història de l'anime han difós aquest tipus d'expressió en successius èxits, normalment pel·lícules d'alt impacte que criden l'atenció de nous sectors cap a la indústria de l'anime. Dins d'aquestes pel·lícules es poden trobar: Akira, Ghost in the Shell, i El viatge de Chihiro guanyadora de l'Oscar a la millor pel·lícula d'animació en 2002 i d'un Os d'Or al Festival Internacional de Cinema de Berlín (2001). Un exemple clar de l'assimilació en el món és la producció espanyola Gisaku (2005) que és el primer llargmetratge d'estil anime realitzat íntegrament a Europa. El succés fenomenal multimilionari de la franquícia de Pokémon, ha ajudat molt a la sèrie, i les diferents sèries derivades, que continua retransmetent-se al dia d'avui. També existeix l'Anime-Influenciat, que és animació feta fora del Japó, però amb l'estil anime. Parts d'aquestes sèries estan fetes als Estats Units, Europa i altres parts d'Àsia. Com per exemple Avatar: la llegenda d'Aangan. Els creadors de les sèries Megas XLR i The boondocks, han comentat que es van inspirar en l'anime per a la seva creació. Un equip de producció francesa per a la sèrie Oban Star-racers va ser moguda a Tòquio per col·laborar amb un equip de producció japonesa sobre l'Hal Film Maker. Els crítics i els fans en general de l'anime no consideren l'anime influït com anime. Un altre tipus d'adaptació ha estat part de la Bíblia, específicament l'Antic Testament, a la vegada aquesta ha estat amb l'assessorament d'El Vaticà, i fet per a tots els públics. Algunes sèries animades de la televisió americana també han fet paròdies o referències a l'anime com a South Park («Chinpokomon» i l'episodi de «Good Times With Weapons»). Una altra sèrie amb paròdies és Perfect Hair Forever. També les sèries de Els Simpson i The Fairly OddParents, han fet diferents paròdies. Cultura otaku Igual que en les pel·lícules, les sèries d'animació poden donar lloc a un seguiment massiu, especialment si van dirigides a nens i/o joves. En aquest cas, pot ocórrer que es generi una varietat d'articles de màrqueting que s'estengui a àrees com videojocs, pel·lícules i articles de col·lecció. Pot ser que la fama d'una sèrie quedi confinada en una àrea relativament petita o que, en canvi, s'estengui per mig món. Gairebé totes les sèries d'animació japonesa passen desapercebudes pel públic general. Malgrat això, poden oferir històries, personatges, escenes, frases mítiques, referències a altres sèries, que passaran a formar part de la cultura otaku. Les convencions d'anime van aparèixer per la dècada del 1990. Actualment les convencions s'han fet en diverses parts del món, principalment a Àsia, Europa i Amèrica. En moltes convencions de manga i anime hi ha concursos de karaoke on els assistents poden interpretar les seves cançons preferides d'opening i ending, jpop, jrock, també hi ha gent disfressada dels seus personatges preferits d'anime (cosplay), entre d'altres, recentment ha aparegut un nou nom per a aquells a qui els agrada molt l'anime: «Akiba-kei», usat per aquells fanàtics que se la passen a les botigues d'anime, conferències, concerts de j-pop, entre d'altres. Cada any l'última setmana d'octubre a la Farga de l'Hospitalet de Llobregat se celebra el Saló del Manga, a partir del XVIII Saló del Manga se celebra a la Fira de Barcelona a Montjuïc, una convenció sobre els amants del manga i l'anime que és coneguda per ser de les més grans del món fora del Japó. Estudis d'animació AIC Bandai Visual (Emotion) Bee Train Broccoli CLAMP Cloverleaf GAINAX GONZO Digimation J.C.STAFF Madhouse Production Nippon Animation OLM / Oriental Light and Magic Pioneer LDC Production I.G Studio 4 ̊C Studio BONES Studio Ghibli Studio Pierrot Sunrise Tatsunoko Productions Toei Animation Referències Bibliografia Cavallaro, Dani (2007). Anime Intersections. Tradition and Innovation in Theme and Technique. Jefferson, McFarland. . Drazen, Patrick (2002). Anime Explosion!: The What? Why? & Wow! of Japanese Animation. Stone Bridge Press, LLC. . Lent, John (2001). Animation in Asia and the Pacific. Indiana University Press. . Levi, Antonia(1996). Samurai from Outer Space: Understanding Japanese Animation. Open Court. . Martínez, D. Gender (1998), Ed. D. Martínez, Shifting Boundaries and Global Cultures. The Worlds of Japanese Popular Culture. Cambridge UP. . Ozawa, Tadasho. Como dibujar anime. Norma Editorial. . Poitras, Gilles (1998). Anime Companion. Berkeley, California: Stone Bridge Press. . Schodt, Frederik L. (Reprint edition (Agosto de 18, 1997).''Manga! Manga!: The World of Japanese Comics. Tokyo, Japan: Kodansha International. . Schodt, Frederik L. (1996). Dreamland Japan: Writings on Modern Manga. Berkeley, California: Stone Bridge Press. Vegeu també J-Pop Llista de gèneres d'anime i manga Llista de pel·lícules d'anime Enllaços externs Animelliure: Comunitat d'anime i manga AniDB: Base de dades d'anime Anime News Network: Base de dades d'informació de sèries anime, mangues, productores, etc. (en anglès) MisionTokyo: Notícies i informació sobre anime Articles de qualitat dels 1000 Traduccions que són articles de qualitat Articles de qualitat d'art


text: Alexandre III de Macedònia (grec antic: Αλέξανδρος ὁ Μακεδών, Aléxandros ho Makedon; nascut a Pel·la el 21 de juliol del 356 aC i mort a Babilònia el 10 de juny del 323 aC), conegut habitualment com a Alexandre el Gran o Alexandre Magne, fou un rei argèada del Regne de Macedònia, a l'antiga Grècia. Succeí al seu pare, Filip II, el 336 aC, quan tenia 20 anys. Poc després, partí en campanya cap a l'Àsia Occidental i el nord-est d'Àfrica i en menys d'una dècada forjà un dels imperis més extensos de la història. El seu domini abastava des de la Mediterrània oriental fins a la vall de l'Indus. Invicte en el camp de batalla, sovint és considerat un dels grans genis militars de la història. Fou educat per Aristòtil fins als setze anys. El 335 aC, com a flamant rei de Macedònia, sortí en campanya als Balcans i restablí el seu control sobre Tràcia i Il·líria abans de marxar contra la ciutat de Tebes i arrasar-la. Feu servir la seva autoritat com a hegèmon de la Lliga de Corint per fer realitat el projecte panhel·lènic del seu pare i posicionar-se com a cap suprem dels grecs en la seva conquesta de Pèrsia. Fou conqueridor de l'Imperi Persa i un dels líders militars més importants del món antic. Convertint el seu petit regne en el centre director de Grècia i arribant fins al riu Indus, és un dels personatges més cèlebres de l'antiguitat. Biografia Alexandre va néixer a Pel·la, la capital del Regne de Macedònia, segons Plutarc de Queronea el 21 de juliol (en el calendari macedoni Hecatombaeon) del 356 aC. Fou el fill de Filip II de Macedònia i Olimpia, princesa de l'Epir, la seva tercera esposa, que va conèixer a Samotràcia, on era sacerdotessa. Per part de la seva mare, fou nebot d'Alexandre Molós, rei de l'Epir, un territori que és avui dia entre la regió grega de l'Epir i el sud de l'actual Albània. El 355 aC Filip i Olimpia tingueren un altre fill, una noia, la princesa Cleòpatra de Macedònia. Des del seu temps, es rumorejà que Alexandre no hauria estat fecundat per Filip; potser en una de les freqüents orgies en les quals es veien implicades les sacerdotesses del culte de Dionís. Una llegenda, coneguda des de l'antiguitat, diu que Olímpia no va concebre amb Filip Alexandre, perquè Filip tenia por d'ella i el seu costum de dormir en companyia de serps, sinó amb Zeus. Alexandre va utilitzar aquests rumors populars amb fins polítics, referint-se al déu Zeus en lloc de Filip, quan esmenta el seu pare. Una altra llegenda del , d'origen egipci i falsament atribuït a Cal·lístenes, la Novel·la d'Alexandre, és que Alexandre és fill del darrer faraó de la dinastia XXX d'Egipte, Nectabeu II. Per part del seu pare Filip, Alexandre es reivindicava com a descendent de Temenos d'Argos, descendent d'Heracles, fill de Zeus -per aquesta raó, la dinastia macedònia s'anomena Argédes o Téménicresia. Per la seva mare, Olímpia, la dinastia Eàcides, es diu Alexandre per Neoptòlem, fill d'Aquil·les. Segons una afirmació de l'època, de què fa esment, entre d'altres, Plutarc, diu que Alexandre va néixer la mateixa nit en què Herostrat va calar foc al Temple d'Àrtemis d'Éfes, una de les set meravelles del món antic. Alexandre utilitza més tard aquesta coincidència per a enfortir la seva voluntat política, i es proposa finançar la restauració del temple, que va ser rebutjada pels efesis. Plutarc també afirma que Filip i Olímpia van somiar amb el futur naixement del seu fill. Prèviament, van consultar amb Aristandre de Telmessos, que va determinar que Olímpia estava embarassada i que el nen tindria el caràcter d'un lleó. Pel que fa al seu físic, sembla que els ulls tenien l'iris de diferent color i, a causa d'una lesió de guerra que li hauria tallat un nervi, el cap sempre mirava a la dreta. Infantesa i educació Alexandre, des del punt de vista dels grecs, té una doble consideració. D'una banda, és un salvatge perquè és un macedoni que té un caràcter apassionat i es deixa portar per la ira amb una terrible violència, herència atribuïda a la seva mare. És capaç de generosos gestos que conreen una forta fidelitat. Les seves conviccions religioses són barreges de supersticions. Tanmateix, el tret de caràcter dominant del personatge és sense cap discussió la seva voluntat de ferro, que pot anar fins a l'obstinació i la tossuderia. Paral·lelament, Alexandre és profundament influenciat per la cultura grega. Macedònia, situada al nord de la Grècia actual, és una de les regions dels antics pelasgs. L'idioma que parlaven era un dels molts dialectes grecs i, des de l'època del rei Arquelau (fi del ), la llengua oficial de la cort i la cancelleria de Macedònia és el jònic-àtic. Filip, que va viure a Tebes a casa d'Epaminondes com a convidat (entre el 369 aC i 367 aC),<ref>Justin, 'Històries de Trogus Pompeius philippic, Llibre VII.</ref> el parla habitualment, com també ho fa el seu fill. Alexandre, segons Plutarc, només parla macedoni sota l'efecte d'una forta emoció. Després d'haver estat educat per Leònides de l'Epir, un parent de la seva mare Olímpia i del seu tutor Lisímac d'Acarnània, Alexandre rep per a preceptor el filòsof Aristòtil de 343 aC a 340 aC. Aquest últim és el fill de Nicòmac, metge d'Amintes III, l'avi d'Alexandre. Redacta una edició anotada de la Ilíada per al seu alumne. Alexandre llegeix igualment Heròdot i Xenofont, autors que sap explotar més tard en el moment de les seves conquestes. Alexandre es revela un estudiant dotat. Coneix de memòria nombroses tragèdies, la Ilíada, i va continuar amb l'educació grega que estava rebent i va incentivar el seu interès per àmplies branques del coneixement com la geografia, la medicina, la poesia, la zoologia i la botànica. Diversos companys d'infantesa d'Alexandre, entre els quals Ptolemeu, Filotes, Hefestió, es troben al seu costat en el moment de la conquesta de l'Àsia. La seducció del personatge es deu, sens dubte, a aquesta barreja contradictòria: bàrbar i macedoni, místic i realista, violent i generós, portat per la seva imaginació i el seu somni i guiat per la seva lucidesa. La seva voluntat inflexible s'acompanya d'un real oportunisme i d'un sentit innat de l'escenificació. Ben aviat (340 aC), el seu pare el va associar a les feines del govern nomenant-lo regent. El 338 aC va comandar la cavalleria macedònica en la Batalla de Queronea. Ascens al poder Després de l'assassinat del seu pare l'any 336 aC a mans de Pausànies, un capità de la seva guàrdia, Alexandre va heretar el regne quan només tenia vint anys. La notícia de la mort de Filip II de Macedònia va provocar la revolta de molts estats, com ara Tebes, Atenes, Tessàlia i les tribus tràcies al nord de Macedònia. Quan la notícia de la revolta va arribar a Alexandre, va respondre ràpidament. Tot i que els seus consellers li van aconsellar que utilitzés la diplomàcia, Alexandre va reunir la cavalleria macedònia de 3.000 homes i es va dirigir cap al sud cap a Tessàlia, el veí immediat de Macedònia al sud. Quan va trobar l'exèrcit tessali ocupant el pas entre el mont Olimp i el mont Ossa, va fer que els homes passessin pel mont Ossa i, quan els tessàlics es van despertar, van trobar Alexandre a la seva rereguarda. Els tessalis es van rendir i van afegir la seva cavalleria a les forces d'Alexandre mentre baixava cap al Peloponès. Alexandre es va aturar a les Termòpiles, on va ser reconegut com el líder de la Lliga Amfictiònica abans de dirigir-se cap a Corint, al sud. Atenes va demanar la pau i Alexandre va rebre l'enviat i va perdonar qualsevol persona implicada en l'aixecament. A Corint, se li va donar el títol d'hegemon de les forces gregues contra els perses. Mentre era a Corint, va sentir les notícies de l'aixecament traci cap al nord. Abans de creuar cap a Àsia, Alexandre va voler salvaguardar les seves fronteres del nord i, a la primavera del 335 aC, va avançar cap a Tràcia per fer front a la revolta, que va ser dirigida pels il·liris i els triballs. Tebes va declarar la seva independència, negant-se a sotmetre's en termes misericordiosos, i per decisió del consell de la Lliga de Corint per una àmplia majoria, Alexandre va atacar la ciutat, la va arrasar i va vendre tots els supervivents com esclaus. Amb la destrucció de Tebes, la Grècia continental va tornar a acceptar el govern d'Alexandre. Consolidada així l'hegemonia macedònia a Grècia, havia de complir-se la premonició que, segons refereix Plutarc, Filip li va dir certa vegada al seu fill: «Macedònia és massa petita per a tu». En efecte, Alexandre quedava lliure per a començar la guerra contra Pèrsia. Alexandre va unificar el sistema monetari basat en l'argent com a moneda forta, seguint els ensenyaments d'Aristòtil. Conquesta de Pèrsia El 334 aC passà a l'Hel·lespont, venerà a les ruïnes de Troia les despulles del seu avantpassat mític Aquil·les, i inicià una conquesta sistemàtica de la costa d'Àsia Menor. La primera batalla fou donada al riu Granic el mateix any, i li lliurà les satrapies de Jònia i Lídia. Seguint la mateixa línia prengué la Frígia, i la seva capital, Gòrdion, tallà el famós nus gordià; conquistà la Cilícia i travessà les muntanyes del Taure per les portes de Cilícia. L'exèrcit persa l'esperava a Síria i presentà combat a Issos (333 aC), a la costa; la batalla fou una gran desfeta per als perses, que hi perderen un gran botí; el xa Darios III va escapar i foren preses la seva mare i la seva muller. Aquesta victòria obrí per a Alexandre les portes de l'Orient mitjà: dedicà els anys següents a la conquesta de Fenícia, on assetjà Tir, d'Israel-Palestina, on prengué Jerusalem, i d'Egipte, on fundà una nova ciutat, Alexandria, la primera d'una llarga sèrie d'aquest nom, i visità l'oracle de Zeus Ammó, que ha estat dit que li profetitzà grans victòries. Dominada tota la Mediterrània oriental, el 331 aC tornà cap al nord per presentar la batalla definitiva al gran rei Darios. Travessà l'Eufrates i el Tigris, i a Gaugamela, prop d'Arbela, tingué lloc el combat, que fou una victòria total per als grecs. Darios fugí cap a la Mèdia, mentre Alexandre s'emparava de Babilònia, Susa, Pasàrgada i Persèpolis, progressivament. Finalment, Darios va ser traït pels seus nobles i assassinat. Alexandre va honorar el seu rival i enemic, i va perseguir els seus assassins. Quan tot l'imperi persa va caure en les seves mans, Alexandre va adoptar el tipus de cort i la condició d'un príncep oriental, factor que va provocar una violenta oposició entre el grup dels seus generals macedònics, i una conjura contra ell, resolta amb l'execució de Parmeni, un dels seus generals més antics que datava del regnat del seu pare. També aquesta conjura va ser la raó de la mort de Filotas, fill de Parmenió, i Amintas, cosí d'Alexandre, considerat pels insurgents com el legítim rei (Filip va arribar al tron perquè el seu germà, el regent de Macedònia, havia mort i el seu fill, Amintas, era encara molt jove per a governar). Temps després hi va haver una nova conjura contra Alexandre, ideada pels seus patges, la qual tampoc no va assolir el seu objectiu. Calístenes (que fins a aquest moment havia estat l'encarregat de redactar la història de les travessies d'Alexandre) va ser considerat impulsor d'aquesta conspiració, de manera que va ser condemnat a mort; abans de l'execució, però, es va llevar la vida. El canvi de voluntat d'Alexandre, afalagat per la submissió dels perses i per la seva elevació a personatge de rang diví com a gran rei, el va portar a preferir la continuació de la política tradicional persa en lloc de la seva idea primitiva, i mentre el seu exèrcit i tots els grecs consideraven complert el seu deure de destruir l'enemic ancestral, ell es va decantar per la conquesta de territoris més a l'orient. Un dels seus generals més benvolguts, i l'últim de l'exèrcit llegat pel seu pare, va ser Clito el Negre, que va morir en mans del mateix Alexandre una nit de tabola, després de sentir-se ofès per ell. Va envair la Bactriana després de l'assassinat de Darios pel sàtrapa d'aquella zona; es va casar amb la princesa Roxana, i va portar el seu exèrcit a travessar l'Hindukush i a dominar la vall de l'Indus, amb la sola resistència del rei Poros d'Hidaspes. La seva marxa només fou detinguda per la resistència passiva de l'exèrcit, que no volgué anar més enllà de l'Hífasi. Tornà enrere i dividí les tropes en dos grups, l'un que tornà per mar al golf Pèrsic, comandat per Nearc, i un altre que tornà per terra amb ell. Al cap de sis anys de la seva absència, tornà a Susa i recomençà la feina d'organitzar l'immens imperi, i de sotmetre les constants revoltes i divisions tant per part grega com persa. Alexandre esdevingué més i més un dèspota oriental amb poders divins; elevà els seus súbdits perses nobles a la mateixa categoria que el grup dels grecs dits companys i, el 324 aC, reuní a Babilònia representants de tots els seus estats i regnes. Poc després Alexandre va morir a l'edat de 32 anys. Existeixen teories actuals que assenyalen com a causa de la seva mort la malaltia vírica anomenada febre del Nil. Conquesta de l'Índia Després de la mort de Spitamenes i el seu matrimoni amb Roxana (Roshanak a Bactriana) per consolidar les seves relacions amb les seves noves satrapies de l'Àsia Central, el 326 aC, Alexandre -finalment- estava alliberat per a girar la seva atenció al subcontinent indi. Alexandre convidà tots els caps de l'anterior satrapia de Gandhara, al nord del que és ara el Pakistan, a sotmetre's a la seva autoritat. Ambhi (grec: Omphis), de Taxila, el regne que s'estenia de l'Indus al Jhelum (grec:Hidaspes), va obeir. Però els caps d'alguns clans muntanyosos, incloent-hi el d'Aspasios i Assakenois, seccions dels Kambojas (noms clàssics), coneguts en texts indis com l'Ashvayanas i Ashvakayanas (noms que es refereixen a la naturalesa eqüestre de la seva societat, que prové del sànscrit, en què la paraula Ashva significa 'cavall'), es negaven a sotmetre's. Alexandre, personalment, juntament amb la seva guarda personal, companys de peu, arquers, agrianians i soldats a cavall amb javelines, va dirigir-los contra els clans Kamboja (els aspasis de Kunar/les valls d'Alishang, els guraeans de la vall de Guraeus (Panjkora), i els assakenois de les valls de Buner i Swat). Escriu un historiador modern: «Eren gent valenta i van donar molta feina a Alexandre per prendre els seus baluards, dels quals els Massaga i Aornus mereixen una menció especial». Va ser una lluita ferotge, en la qual Alexandre mateix va ser ferit en l'espatlla per una llança, però finalment els aspasis van perdre; 40,000 d'ells van ser esclavitzats. Els Assakenois van enfrontar-se a Alexandre amb un exèrcit de 30.000 soldats de cavalleria, 38.000 d'infanteria i 30 elefants. Havien lluitat valentament i van oferir una resistència tossuda a l'invasor en molts dels seus baluards com les ciutats d'Ora, Bazira i Massaga. El fort de Massaga només es va poder reduir després d'uns quants dies de lluita sagnant, en la qual el mateix Alexandre va ser ferit seriosament en el turmell. Quan el cap de Massaga va caure en la batalla, l'ordre de l'exèrcit es va acabar i la seva mare vella Cleophis (q.v.), que també estava viva, va decidir defensar la seva pàtria fins al final. Cleophis va passar a ser la cap suprema dels militars, i també portava les dones sanes de la localitat a la lluita. Alexandre només va poder reduir Massaga recorrent a un estratagema polític i a accions de traïció. Segons Curci: «Alexandre no solament va matar tota la població de Massaga, sinó que també va esclavitzar tot el poblat i va fer reduir els seus edificis a còdols». Un destí similar va seguir Ora, un altre baluard dels assakenois. A conseqüència de la massacre general i dels incendis provocats per Alexandre a Massaga i Ora, nombrosos Assakenians van refugiar-se a una elevada fortalesa anomenada Aornos. Alexandre els va seguir trepitjant-los els talons i va capturar la fortalesa estratègica, però només després del quart dia de lluita sagnant. La història de Massaga es repetia a Aornos i una massacre similar en la gent de la tribu també. Escrivint sobre la campanya d'Alexandre contra els assakenois, Victor Hanson comenta: «Tot i haver promès als assacenis assetjats respectar les seves vides per la capitulació, executava tots els soldats que s'havien rendit. Els baluards a Ora i Aornus van patir assalts similars. Les guarnicions van ser probablement totalment destruïdes». Sisikottos, que havia ajudat Alexandre en aquesta campanya, va ser el governador d'Aornos. Després de reduir Aornos, Alexandre va creuar l'Indus i va lluitar, i es considera que va guanyar una batalla èpica contra un cap local, Porus (nom indi original: raja Puru), que governava una regió al Panjab, en la batalla del riu Hidaspes el 326 aC. Després de la batalla, Alexandre va quedar en gran manera impressionat per Porus per la seva bravesa en la batalla, i per això va fer una aliança amb ell i el va nomenar sàtrapa del seu propi regne, fins i tot donant-li noves terres. Llavors, Alexandre va anomenar una de les dues noves ciutats que va fundar Bucephala, en honor del cavall que l'havia portat a l'Índia, que havia mort durant la Batalla d'Hidaspes. Alexandre va continuar cap a amunt per conquerir tots els territoris del riu Indus. Va atacar el regne de Musicà anomenat Sindhu, que es va rendir i va rebre en feu el seu regne (moderna Alor); després va atacar al seu veí, Oxicà o Porticà (Oxicanus o Porticanus) que regnava prop de la moderna Sukkur. Va seguir llavors cap al sud i va atacar a Sambus entre les muntanyes Kirthar i l'Indus, amb capital a Sindimana identificada amb la moderna Sehwan. Quan Alexandre va tirar endavant, aquestos regnes es van revoltar. La revolta estava inspirada pels bramans que tenien un centre religiós a una ciutat anomenada Harmatelia. Els macedonis van mantar molts rebels i els brahmans van ser penjats i Musicà que havia donat suport als rebels, fou crucificat però Sambus es va poder escapar; la revolta es va estendre a Gandara on el satrapa va morir, però finalment els macedonis van pacificar el país. A l'est del Regne de Porus, prop del riu Ganges (nom indi original: Ganga), hi havia el potent Imperi de Magadha dominat per la dinastia Nanda. Però l'exèrcit, esgotat per tants anys de campanya i intranquil davant la perspectiva d'encarar-se amb un altre exèrcit indi fort, es va amotinar al riu Hyphasis (el riu Beas modern), negant-se a marxar més cap a l'est. Aquest riu, així, marca l'extensió més oriental de les conquestes d'Alexandre. Pel que fa als macedonis, tanmateix, la seva lluita amb Porus esmussava el seu valor i es quedava el seu avenç més llunyà a l'Índia. Es van oposar violentament a lluitar contra un enemic de només 20.000 soldats d'infanteria i 2.000 a cavall a Alexandre quan ell insistia que creuessin el riu Ganges. Tot això ho van fer perquè se'ls va dir que els reis dels ganderites i els praesii els esperava amb vuitanta mil soldats a cavall, dos-cents mil d'infanteria, vuit mil carros, i sis mil elefants de batalla. Alexandre, després de la reunió amb el seu oficial Coenus, va pensar que el millor era que retornés. Alexandre va forçar a anar-se'n cap al sud. Al llarg del camí el seu exèrcit corria dins el territori dels clans Malli (en dia modern: Multan). Els Malli eren els clans més bel·licosos del sud d'Àsia durant aquell període. L'exèrcit d'Alexandre va desafiar els Malli, i la subsegüent batalla els va portar a la ciutadella Malli. Durant l'atac, Alexandre va ser ferit seriosament per una fletxa Malli. Les seves forces, creient el seu rei mort, van prendre la ciutadella i van desencadenar la seva fúria en els Malli que s'havien refugiat dins. Després d'això, el Malli supervivents van cedir a les forces d'Alexandre, i el seu exèrcit va moure's enviant bona part del seu exèrcit a Carmània (modern Iran del sud) amb el seu general Craterus, i nomenant una flota per explorar la costa del golf Pèrsic sota el seu almirall Nearchus; mentre anava al davant, la resta de les seves forces va retrocedir a Pèrsia al costat de la ruta del sud a través del desert de Gedròsia (ara part de l'Iran del sud, i Makran ara part del Pakistan). Alexandre va deixar forces a l'Índia, tanmateix. Al territori de l'Indus, va nomenar el seu oficial Peithon com a sàtrapa, una posició que ocuparia durant els deu pròxims anys fins al 316 aC, i al Punjab deixava Eudemus al càrrec de l'exèrcit, en el costat de la satrapia de Porus i Taxiles. Eudemus va restar al Panjab a la mort d'Alexandre, però el va abandonar vers el 317 aC per unir-se amb les seves forces a Èumenes. Els dos contingents retornaven a l'oest al 316 aC amb els seus exèrcits. Al 321 aC, Chandragupta Maurya va fundar l'Imperi Maurya a l'Índia i va enderrocar les satrapies gregues. En la història Als seus trenta-tres anys, l'Imperi d'Alexandre arribava fins a la vall de l'Indus per l'est i fins a Egipte per l'oest, on va fundar la famosa ciutat d'Alexandria. Fundador prolífic de ciutats, aquesta ciutat egípcia hauria de ser, de bon tros, la més famosa de totes les Alexandries fundades pel també faraó Alexandre. Va ser valent i generós, però també cruel i despietat quan la situació política, segons la seva opinió, ho requeria. Les seves gestes el van convertir en un mite i, en alguns moments, en gairebé una figura divina. De fet, en les monedes encunyades a la seva època i en la dels seus successors, la figura d'Alexandre el Gran es fusiona i s'arriba a confondre amb la del déu Apol·lo. Així mateix, en l'oracle de l'oasi de Siwah se'l va proclamar fill de Zeus, i encara que mai no va repudiar públicament el seu pare el rei Filip, tampoc no va desmentir la seva presumpta ascendència divina. Com a polític i dirigent va tenir el gran projecte d'unificar Orient i Occident en un imperi mundial (basat en la homonoia). Va fer que uns 30.000 joves perses fossin educats en la llengua grega i en les tècniques militars macedòniques. Va fundar unes 70 ciutats per tot l'imperi, destinades no sols a l'exèrcit, sinó a ser centres de difusió de la cultura grega. El grec es va convertir, aleshores, en llengua universal. Amb les seves accions, va estendre àmpliament la influència de la civilització grega i va preparar el camí per als regnes del període hel·lenístic i la posterior expansió de Roma. Va ser, a més, gran amant de les arts. Alexandre era conscient del poder de propaganda que pot tenir l'art i va saber molt bé controlar la reproducció de la seva imatge, la realització de la qual només va autoritzar a tres artistes: un escultor (Lisip), un orfebre i un pintor (Apel·les). Els biògrafs d'Alexandre relaten que aquest tenia en gran estima el pintor i que visitava amb freqüència el seu taller, i que fins i tot se sotmetia a les seves exigències. El pas d'Alexandre per l'Orient tingué com a conseqüència una extraordinària expansió de l'hel·lenisme, barreja i descomposició del món clàssic grec amb una amplíssima influència oriental, que perdurà fins i tot sota l'Imperi Romà i a les fronteres extremes encara fins més tard, com ho demostra l'art del Gandara. La vella democràcia grega fou absorbida per una concepció divina del poder reial, absolut, concepció que més tard influí en personatges com Anníbal o Juli Cèsar. La seva mort representà el desmembrament d'aquell gran imperi en diversos regnes locals, governats pels sàtrapes o els seus generals, que hom coneix amb el nom comú de diàdocs. Els més importants foren els selèucides a Síria i a l'Orient, i els làgides a Egipte. Alexandre a Egipte La cultura de l'antic Egipte va impressionar Alexandre des dels primers dies de la seva estada en aquest país. Les relíquies gegants que veia per tot arreu el van captivar fins al punt que va voler faraonitzar-se com aquells reis gairebé mítics. La història de l'art ha deixat testimoni d'aquests fets: a Karnak, hi ha un relleu que representa Alexandre fent les ofrenes al déu Amon, com ho fa un convers, vestint la indumentària faraònica: Klaft faraònic (el mantell que cobreix el cap i va per darrere de les orelles, clàssic de l'antic Egipte), amb les corones vermella i blanca que se sostenen en equilibri inestable. Cua litúrgica de xacal, que amb el temps es va transformar en «cua de vaca». Ofrena en quatre gots com a símbol per a indicar quantitat, repetició, abundància i multiplicació. En els jeroglífics de la paret, es distingeixen a més els dos noms d'Alexandre-faraó i ambdós es presenten dintre de l'anell el·líptic: Alexandre com a Horus Alexandre com a Alexandre Després de la mort d'Alexandre Extinció de la família A la mort d'Alexandre, van quedar com a familiars i hereus uns personatges que a poc a poc van ser víctimes de l'ambició pel poder i de les intrigues de l'època (assumpte que, segons els historiadors, no es pot jutjar amb l'òptica actual sinó amb la d'aquells temps). Aquests personatges eren: Filip Arrideu (fill de Filip II i germanastre d'Alexandre). Va arribar a ser per poc de temps Filip III de Macedònia. Eurídice (jove macedònia, esposa de Filip Arrideu). Va ser manada assassinar per Olímpia de l'Epir després de la mort de Filip Arrideu. Roxana (princesa persa, primera esposa d'Alexandre). Mentre estava embarassada, va ser manada assassinar per Cassandre. El seu fill anomenat també Alexandre. Va arribar a ser Alexandre IV per poc de temps, ja que amb 13 anys va ser també assassinat per ordre de Cassandre. Dues vídues més d'Alexandre, filles del rei Darios, Estatira (també anomenada Barsine, amb qui va concebre un fill, l'embaràs del qual no va arribar a terme) i Parisatis, filla d'Artaxerxes III de Pèrsia. Paradoxalment, el primer gran amor d'Alexandre s'havia dit Barsine, i era l'esposa de Memnó (mercenari grec que lluitava al servei de Darios) i va ser morta, lamentablement, per membres de la seva guàrdia intentant defensar-la. Tessalònica (germanastra d'Alexandre). Esposa de Cassandre. Així que, en el transcurs d'uns pocs anys, no va quedar cap membre de la família d'Alexandre el Gran. Divisió de l'imperi El regne també va sofrir grans divisions a causa de disputes entre els generals més propers a Alexandre. Va ser Seleuc qui va tractar de mantenir l'imperi al més semblant al que havia arribat Alexandre. El vast Imperi d'Alexandre el Gran va quedar dividit a la seva mort de la manera següent: Àsia per a Antígon Monoftalmos, que va ser qui va tenir més poder i més extensió de terres. Egipte per a Ptolemeu, que va fundar la dinastia més estable de totes (dinastia Làgida o Ptolemaica). Tràcia i l'Àsia Menor per a Lisímac de Tràcia. Babilònia i Síria per a Seleuc (dinastia Selèucida). Es donava el nom de Síria a una enorme superfície que arribava fins a les fronteres amb l'Índia. Grècia i Macedònia per a Cassandre (dinastia Antigònida). Els conflictes entre els diàdocs successors van provocar un seguit de guerres pel control territorial de l'imperi. Exèrcit macedoni Lexèrcit macedoni del Regne de Macedònia és considerat un dels millors exèrcits de lleva de l'antiguitat. Instrument de la conquesta de l'antiga Grècia, en el regnat de Filip II de Macedònia, després de l'Orient en el regnat d'Alexandre Magne, és el model sobre el qual es van formar els exèrcits dels regnes hel·lenístics, sobretot els dels selèucides i làgides, als segles i aC. La seva dominació va acabar amb la conquesta romana, que va demostrar la superioritat de la legió sobre la falange macedònia en la Batalla de Pidna el 168 aC, finalitzant la Tercera Guerra Macedònica. Les innovacions militars, tant en les armes com en les tàctiques, dutes a terme per Filip II, van forjar l'exèrcit que va conquerir un imperi. Va convertir la guerra i el combat en un estil de vida per als macedonis, els qui fins llavors havien considerat l'exèrcit com una ocupació a temps parcial per exercir-la fora de la temporada agrícola. En introduir l'exèrcit com una ocupació a temps complet, Filip va poder entrenar els soldats amb regularitat, cimentant-ne la unitat i la cohesió. Aquest va crear una de les millors màquines militars que Àsia o Grècia havien vist mai, gràcies a la suma de temps i esforç invertit tant en maniobres com en innovacions militars. Les innovacions tàctiques incloïen un ús més eficaç de la tradicional falange grega, com dels atacs coordinats, en primer lloc, la combinació d'armes i les tàctiques militars entre les seves unitats d'infanteria de la falange, cavalleria, arquers i armes de setge. Les armes introduïdes eren la sarisa, un tipus de pica llarga de pes equilibrat, que va aportar molts avantatges, ofensius i defensius, per a la infanteria macedònia en particular, i per a l'exèrcit combinat en general. Els exèrcits creats per Filip comprenien una amalgama de diferents forces. Macedonis i altres grecs (especialment de Tessàlia), així com una àmplia gamma de mercenaris de l'altre costat del mar Egeu. Després del 338 aC, molts dels nous reclutes de Filip per a la seva planejada invasió de Pèrsia van venir des de totes les parts del món grec i dels Balcans, encara que la major part de l'exèrcit el constituïen els macedonis. Notes Referències Bibliografia Plutarc. Vides paral·leles'', 15 volums. Traducció: Carles Riba, anys 1926 a 1946. Barcelona; Editorial Catalana i Fundació Bernat Metge. Vegeu també Antiga Grècia Antídames, escrigué una història d'Alexandre el Gran Culte ptolemaic a Alexandre Magne Dinastia ptolemaica Exèrcit macedoni Guerra a l'antiga Grècia Imperi Selèucida Període hel·lenístic Regió històrica de Macedònia Regne de Macedònia Romanç d'Alexandre


text: Els aiguamolls de l'Empordà constitueixen el conjunt de maresmes més important de Catalunya, després del delta de l'Ebre. Les actuals zones protegides, el Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà i el Aiguamolls del Baix Ter, són la resta d'una extensa àrea que antigament ocupava gran part del litoral de l'Empordà. Aquest conjunt de maresmes han estat generades pel curs final de la Muga i el Fluvià, a l'Alt Empordà; i del Ter i el Daró, al Baix Empordà. Els aiguamolls ocupaven antigament tot el pla del litoral del golf de Roses i del baix Ter, però van anar desapareixent per l'expansió de l'agricultura i la ramaderia amb canals de dessecació, la canalització de la Muga i la construcció dels embassaments de Boadella, Sau, Susqueda i el Pasteral. Sis llacunes petites i la gran llacuna o estany de Castelló van desaparèixer. En èpoques antigues, s'hi havia conreat arròs, pràctica que s'ha tornat a introduir. Comprèn 4.824 ha formades per dunes, llacunes salabroses i dolces, prats inundables i zones de conreu. A la segona meitat del , la urbanització de la zona, especialment amb projectes com el d'Empuriabrava o la Urbanització Santa Margarida (Roses), va posar en perill l'àrea. El 1976 la campanya Els últims aiguamolls empordanesos en perill, promoguda pel Grup de Defensa dels Aiguamolls Empordanesos, va alertar-ne l'opinió pública. El 13 d'octubre de 1983 el Parlament de Catalunya va aprovar la Llei de declaració de paratges naturals d'interès nacional i reserves integrals, i els aiguamolls de l'Alt Empordà hi quedaren emparats. Posteriorment han estat reclassificats com a Parc Natural. Els aiguamolls del Baix Empordà, exclosos de la llei de 1983, estan protegits pel Pla d'espais d'interès natural (PEIN) Aiguamolls del Baix Empordà des de 1992 i pel Parc Natural del Montgrí, les Illes Medes i el Baix Ter des de 2010. S'hi han arribat a observar 327 espècies d'ocells, entre les quals cal esmentar la cigonyes (o gantes, com es coneixen a l'Empordà), l'ànec collverd, el bernat pescaire i la fotja. Actualment, també hom hi pot observar la llúdriga, gràcies al projecte de reintroducció d'aquesta espècie a l'Empordà. Vegeu també Aiguamolls del Baix Empordà Grup de Defensa dels Aiguamolls Empordanesos Illa de Caramany Institució Alt Empordanesa per a l'Estudi i Defensa de la Natura Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà Referències Bibliografia Toni Llobet i cols., Terra de gantes: història dels aiguamolls de l'Empordà segons la cigonya Guita, Barcelona, Lynx Editions, 1996, traducció anglesa en xarxa . Francesc Romagosa Casals, Els aiguamolls de l'Empordà: un paisatge en transformació, tesi doctoral de la Universitat Autònoma de Barcelona, 2007. Francesc Romagosa Casals, "Els aiguamolls: un paisatge genuïnament empordanès", Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, 39 (2007), 63-71. Joan Vallès i Xirau, "Contribució a l'estudi de l'ambient dels aiguamolls de l'Empordà", Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, 16 (1983), 51-90. Enllaços externs Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà (web de la Generalitat de Catalunya) Web oficial de l'Ajuntament de Castelló d'Empúries Els Aiguamolls de l'Empordà (Cap Creus OnLine) Ruta pels aiguamolls de l'Empordà Empordà, Aiguamolls de l' Empordà, Aiguamolls de l' Emporda Zones humides de Catalunya Castelló d'Empúries