text: El mallorquí és el subdialecte del balear parlat a l'illa de Mallorca, que fa part del dialecte balear i del bloc oriental del català. El balear en el seu conjunt és un dialecte consecutiu format per colonització de l'àrea del català central. Com el menorquí, l'eivissenc i l'alguerès, la seva condició d'isolament el converteix en una àrea lateral, fet que ha comportat que no s'hagi vist afectat per moltes d'innovacions del continent i, en canvi, contengui un bon grapat de dialectalismes actius desconeguts fora de l'illa. Història El substrat del català de Mallorca és diferent del del català continental pel que fa al material preromà, atès que prové de la cultura talaiòtica, però n'han romàs restes limitades a la toponímia. No se sap amb seguretat si, d'entre la toponímia, hi ha res de germànic (vàndal) i grec (de la dominació bizantina). De l'element aràbic en resten molts més topònims que dels substrats preromans, però possiblement no hi hagué gaire influència de l'àrab insular en l'actual català de Mallorca pel fet que, possiblement, la major part dels arabismes del mallorquí sigui importat durant el repoblament. Al costat dels arabismes hi ha l'element amazic, cada vegada més conegut, procedent de la primera colonització musulmana i de les dominacions almoràvit i almohade posteriors. Pel que fa a les restes del llatí, l'estadi darrer del qual desaparegué amb l'arabització, són abundants també en la toponímia, sota el nom cada cop més criticat de mossarabismes; darrerament han estat revisats i el nombre ha minvat, així com en el lèxic comú, on no sempre és segura llur identificació. Tot plegat fa que es puguin identificar tres estrats en la toponímia mallorquina d'abans de la Conquesta: un darrer estrat àrab (al qual s'hi pot afegir qualque element amazic), un estrat anterior pertanyent als topònims llatins d'abans de la conquesta islàmica, i un primer estrat al qual pertanyen els topònims preromans. El repoblament català de Mallorca a partir de 1229 comportà un canvi de la població que arraconà la població autòctona capaç de transmetre les restes de les llengües anteriors, no sols del lèxic comú sinó també de la toponímia: molts de topònims s'oblidaren o foren substituïts per topònims catalans, i en altres casos s'errà en la localització o foren mal transmesos a través de transcripcions en formes llatinitzades. Els trets dialectals del mallorquí són, doncs, la majoria passius, procedents sobretot del català empordanès salat i, una minoria, de les relacions amb els comtats catalans nord-pirinencs, que eren dins la Corona de Mallorca. L'origen d'alguns d'aquests dialectalismes, però, podrien ser les relacions amb les propietats occitanes de la mateixa Corona de Mallorca, sobretot amb Montpeller. Pel que fa als dialectalismes actius, llur estudi n'haurà de determinar l'origen (no s'ha avaluat encara la influència de les colònies italianes medievals a la ciutat de Mallorca). El coneixement de la formació del dialecte mallorquí depèn, doncs, dels estudis històrics, sobretot a partir de les fonts que informen dels registres orals informals, i en especial llibres de cort reial i de dades i rebudes. Aquestes fonts, i algunes de formals, ens donen notícia de l'existència de trets dialectals que avui en dia han desaparegut. L'objecte d'estudi més interessant és l'origen i la cronologia dels dialectalismes actius en el sistema fonètic, cap dels quals té una difusió general a l'illa, però. Del punt de vista cronològic, alguns dialectalismes passius representen estadis medievals de la llengua general o del català oriental, identificats, doncs, amb la llengua clàssica. De l'existència d'alguns mallorquinismes ja en dona testimoni les Regles d'esquivar vocables o mots grossers o pagesívols (c. 1492), al costat de l'existència de formes pròpies d'altres regions, característiques del llenguatge vulgar. Al costat d'aquesta identificació, hi ha, però, testimonis de la consideració de la puresa de la llengua catalana a les Illes Balears, en la Crònica de l'empordanès Ramon Muntaner, i en l'obra del tortosí Cristòfor Despuig Los Col·loquis de la insigne ciutat de Tortosa (1557), el qual l'atribueix a l'aïllament geogràfic. L'existència de trets dialectals no es reflectí en l'aparició d'un nom específic per a la varietat dialectal. La primera denominació de la llengua catalana amb el gentilici mallorquí apareix en el pròleg de la traducció de les Paradoxes de Ciceró feta per Ferran Valentí. Valentí hi oposa a la universalitat de la llengua llatina el caràcter popular, local i familiar del català, que anomena "vulgar materno e mallorquí segons la ciutat on só nat e criat e nodrit" (1450). "Mallorquí" s'hi refereix, doncs, al català de la ciutat de Mallorca, après per Valentí de sa mare i dels carrers i places. Endemés, a la mateixa obra, Valentí fa una afirmació explícita de la catalanitat del mallorquí Ramon Llull, del valencià Nicolau Quilis, i del barceloní Bernat Metge, els quals considera d'una mateixa nacionalitat. Els texts posteriors en els quals apareix la denominació mallorquí i llengua mallorquina no presenten trets dialectals; aquestes denominacions són un reflex, doncs, de l'organització administrativa, del títol de Regne de Mallorca. Es tracta d'un cas paral·lel al de l'ús de la denominació valencià i llengua valenciana al Regne de València. Fonètica Vocalisme El mallorquí compta amb vuit vocals tòniques. El vocalisme tònic del mallorquí és el sistema originari del bloc oriental, que ha romàs inalterat. Així doncs, Ē i Ĭ del llatí (la e tancada /e/ del proto-romanç) són /ə/ en mallorquí (PLĒNUM > pl[ə], PĬRA > p[ə]ra), mentre que, com en la resta del català, una part de Ĕ del llatí (la e oberta /ɛ/ del proto-romanç) és /ɛ/ (TĔRRA > t[ɛ]rra) i l'altra és /e/ (TĔMPUS > t[e]mps). La conservació d'aquest sistema vocàlic la comparteix amb l'eivissenc oriental i el menorquí occidental. Al seu torn, les viles d'Alaró, Binissalem i Lloseta han fet com el català central i la meitat oriental de Menorca i l'occidental d'Eivissa i han evolucionat el sistema, de manera que la neutra ha esdevingut e oberta /ɛ/ en posició tònica. En general, la e oberta /ɛ/ i la o oberta /ɔ/, com en valencià, són lleugerament més obertes que en català central. Pel que fa al vocalisme àton: La o no pateix reducció vocàlica en posició àtona, a diferència de la resta de parlars orientals i igual que els parlars occidentals; de fet, el mallorquí és el sol parlar del bloc oriental amb aquesta característica. En mallorquí, doncs, colom es pronuncia [kolóm]. No obstant això, en el parlar de Sóller sí que hi ha reducció de o en u en posició àtona. A certes localitats, però, la o sí que es tanca en u en posició àtona quan apareix i o u a una síl·laba adjacent; així, coixí i comú, a determinades viles es pronuncien [kuʃí] i [kumú]. Aquest fenomen, una casta d'harmonia vocàlica, és compartit per la major part del català occidental i ja es detecta a la llengua antiga. Al contrari, a la vila de Manacor i en el parlar tradicional de Palma hi ha tendència a ultracorregir aquest fenomen, i així són freqüents pronúncies com ara fogir i estodiar. Tot i que, com tot el bloc oriental del català, /a/, /ɛ/, /e/ i /ə/, en posició àtona, es neutralitzen en [ə], hi ha una certa tendència a no neutralitzar la /e/. Així doncs, en aquells casos en què la morfologia permet recuperar el timbre /e/ en la posició tònica, sovint la /e/ no pateix reducció vocàlica, i hom diu [pe'ɣa] pegar, [kɾe'ma] cremar i [pe'ʃət] peixet. Aquest fenomen és exclusiu del mallorquí d'entre tots els dialectes orientals, però no s'esdevé de manera sistemàtica. La vocal neutra, en contacte amb una consonant palatal, té tendència a tancar-se en i en certs mots, com ara [ki'ʃal] queixal, [ʒi'kətə] jaqueta, [gi'ʎətə] galleta. Aquest fenomen el comparteix, parcialment, amb el català nord-occidental, i tampoc no es tracta d'un fenomen sistemàtic. Comparteix amb tot el català balear: La vocal neutra s'endarrereix cap a o quan apareix o a una síl·laba adjacent: home i genoll esdevenen homo i jonoll. Els finals àtons en /iə/ pateixen caiguda de la /ə/ final, i així memòria i gràcia esdevenen memori i graci. Amb tot, no es dona a la vila de Felanitx. El grup /wə/ esdevé /o/, i així aigua, quaranta i llengua esdevenen aigo, coranta i llengo. Consonantisme El mallorquí té diversos trets que comparteix amb tot el català balear: La iodització, és a dir, que distingeix els grups llatins LL, que esdevé /ʎ/ (GALLUM > ga[ʎ]), respecte de C'L, G'L i LI, que esdevenen /j/ (AURĬC'LA > ore[j]a). Val a dir que aquesta /j/ cau entre certes vocals i, en segons quines viles, s'elideix completament (com a Menorca): palla és ['paə] i orella és [o'ɾəə] o [o'ɾə]. A la resta de localitats, aquesta /j/ es pronuncia notablement més baixa, gairebé com una /e/ semivocàlica. Les localitats que elideixen completament la /j/ entre vocals són Llucmajor, Campos, Porreres, Montuïri, Vilafranca, Sineu, Ariany, Maria, Santa Margalida, Llubí, Muro, la Pobla, Búger, Campanet, Sóller i Fornalutx. Distinció entre /b/ i /v/. Manteniment sense palatalitzar del grup antic tl en mots com batle i ametla. També es pronuncien força l geminades, com ara al·lot, camamil·la i cel·la. En general, a Mallorca, la l és d'articulació dental, i no alveolar, com a la resta del català. En posició implosiva, la l pot vocalitzar en u, i així espelma es diu espeuma i alzina, auzina; això ja s'esdevenia en català antic. Altres fenòmens consonàntics que caracteritzen el mallorquí són: Com en menorquí i en valencià, es mantenen els grups -nt, -rt, -lt, -mp i -nk (jugant, port, alt, camp i blanc). Caiguda de gairebé totes les r en posició final: mar es pronuncia [ma] i cor, [kɔ]. En segons quins parlants, la u intervocàlica /w/ pot esdevenir fricativa: diuen > diven. També pot aparèixer una v antihiàtica en certs contactes vocàlics: ravó i cova per raó i coa. La s seguida de consonant sonora pot esdevenir r (rotacisme de la s), i així bisbe i fantasma poden esdevenir birbe i fantarma. També si un mot acabat per s el segueix un mot començat per consonant sonora: és meu [əɾmew]. Es produeix metàtesi de la r en diversos mots que comencen per consonant bilabial: mots com pebre, padrí i podrir es poden articular prebe, pradí i prodir. En pebre i padrí és més comú que no pas en mots com pedra i pobre. En diverses localitats, les consonants /k/ i /g/ tenen una articulació força més avançada quan van seguides d'una vocal no posterior, és a dir de [i], [e], [ə] i [a], un so que se sol transcriure [c] i [ɟ] ([ʝ] en la versió aproximant). Així, casa, paga i vaquer es pronuncien ['cazə], ['paʝə] i [və'ce]. Aquest fenomen es dona a les viles de les Salines, Santanyí, Felanitx, Manacor, Sant Llorenç, Sant Joan, Lloret, Pollença, Algaida, Valldemossa, Puigpunyent, Calvià, a Marratxí i al parlar tradicional de Palma. És molt comú en mallorquí, com també en menorquí, que es donin més assimilacions consonàntiques que en la resta de parlars. Així, capsa, acció, exèrcit i dissabte es pronuncien ['katsə], [ətsi'o], [ə'dzɛɾsit] i [di'satte]; també es dona entre dos mots: sac buit és [sabbujt] i set carros és [sɛkkaros]. Morfologia El mallorquí comparteix amb tot el baleàric una sèrie de conservacions (possiblement degudes a llur insularitat) del català antic pel que fa a la morfologia. Morfologia nominal L'article determinat és l'article salat (llevat de la vila de Pollença), que pren les formes es al masculí (pronunciat [əd͡z] al plural davant de vocal), sa i ses al femení i so i sos al masculí quan segueix la preposició amb (amb so cap). De tota manera, l'article literari no hi és desconegut, ans es fa servir en certs casos concrets. L'ús de l'article salat el comparteix amb altres parlars catalans i altres parlars romànics. Davant de persones, es fa servir l'article personal, que pren les formes en (n davant de vocal) per al masculí i na per al femení, tret compartit amb tot el català balear i part del central. Generalment, els pronoms febles prenen la forma plena me, te, se, vos, mos i ne. Amb tot, antigament alternaven amb les formes reduïdes després de mot acabat en vocal, i així hom deia me rent sa cara però no (e)m rentaré sa cara; aquest sistema, que era propi del català antic i del català clàssic, gairebé ha desaparegut. Els pronoms personals del plural són noltros i voltros, com a Menorca. Elisió de la n en els plurals de mots plans, a diferència de l'occidental i l'eivissenc: ases, joves i no àsens, jóvens. El mallorquí, com el menorquí, ha conservat els plurals sense epèntesi de o de mots com bosc i gust, que fan el plural boscs i gusts (pronunciats [bɔts] i [guts]). En els grups clítics verb+pronom feble, l'accent recau sobre el pronom: escoltar-vós, parlar-nè, agafa-là, entrà-hi (amb [ə] tònica). Aquest fenomen serveix per a evitar esdrúixoles i sobreesdrúixoles. En canvi, el mallorquí ha perdut el sistema de combinació de pronoms febles clàssic que encara conserva el valencià, i desconeix les combinacions del tipus li'l, li la, li ho, que substitueix per l'hi [li]. Morfologia verbal Com la resta del balear i l'alguerès, el mallorquí ha conservat el morfema zero de la 1a persona del present d'indicatiu: jo cant, jo rep, jo dorm. Aquest fet porta a formes de pronunciació difícil com jo umpl, jo sobr, que es resolen amb assimilacions consonàntiques. Com la resta del balear, el mallorquí també ha conservat el vocalisme a per a les persones 1a i 2a del plural de l'indicatiu a la primera conjugació: cantam, cantau (i així es distingeixen de les del subuntiu: cantem, canteu). A més, també ha conservat la vocal al subjuntiu de passat: cantàs en lloc de cantés; aquest tret el comparteix amb l'eivissenc. Els verbs dir, dur, riure, fer, creure, veure, treure, riure i modernament caure, a les persones 1a i 2a del plural del present d'indicatiu, prenen les formes deim i deis, duim i duis, reim i reis, feim i feis, etc. Vulgarment també pot prendre aquestes formes el verb estar (esteim i esteis) i l'imperfet d'indicatiu (dèieis, rèieis, en lloc de dèieu, rèieu). Cap al , el mallorquí més rural conservava gairebé intacte el subjuntiu clàssic del tipus que jo cant, que tu cants, que jo puga, que tu pugues. Amb tot, el subjuntiu en -i no hi era desconegut, i ja de ben antic devia ser ben emprat a la primera conjugació: que jo canti, que tu cantis. A les conjugacions 2a i 3a, el subjuntiu clàssic es va mantenir més, però avui en dia gairebé no se sent mai, i així hom diu que jo pugui, que tu puguis. Aquest subjuntiu és comú a tot el català oriental, però en tot el territori és de desenvolupament modern (si bé pot ser que sigui més antic de naixement). Els verbs incoatius conserven la distinció entre les formes velars i les palatals: jo cresc, tu creixes, ell creix (i, normalment, que jo cresqui). Aquest tret el comparteix amb la resta del balear i el valencià. Sintaxi Sovint, l'orde dels pronoms febles és complement directe + complement indirecte: el te duc, les se menjaran, la te'n duràs. Aquest sistema era propi del català clàssic. En general, el mallorquí té preferència pel clitic climbing: es prefereix el vol comprar que vol comprar-lo, fins al punt que, sovint, un parlant mallorquí podria considerar la segona variant com a agramatical. Això contrasta amb el valencià, que s'estima l'altra forma. Fins al , es conservava l'ús de l'auxiliar ser, pròpia del català clàssic, en comptes dhaver per a crear temps compostos amb el participi de passat en verbs de moviment, en verbs transitius en versió reflexiva i en els verbs copulatius: Som arribat (per He arribat), Ses nines se són vestides (per Ses nines s'han vestit). Actualment només es pot sentir en parlants d'edat avançada. Lèxic Els mots que caracteritzen el lèxic mallorquí es poden agrupar en tres blocs: Mots que ha conservat del català antic i que bona part dels altres dialectes han perdut: acotar, adesar 'ordenar', ca, llinatge 'cognom', partir 'anar-se'n'. Mots exclusius del mallorquí que són innovacions (dialectalismes actius): al·lot 'persona jove', atxem 'esternut', aviat 'ràpid', brutor, capfico 'acte de capbussar-se', curolla 'dèria', doi 'estupidesa', horabaixa, importar 'caldre' (solament en frases negatives: no importa 'no cal'), nigul 'núvol', tassó 'got', tudar 'malgastar'. Mots que el mallorquí comparteix amb altres dialectes: Amb el bloc occidental (o una part): granera 'escombra', bres, arena 'sorra', calces 'mitges', padrí 'avi'. Amb el valencià: manco 'menys', escurar 'rentar els plats', fraula 'manduixa', amollar 'deixar anar'. Amb el balear, en general: besada 'bes', devora 'al costat', moix 'gat', trempar 'amanir'. Amb l'eivissenc: indiot 'gall d'indi', greixonera 'mena de cassola', barral 'garrafa'. Amb el menorquí és amb el que té més afinitats lèxiques de tots: doblers 'diners', embullar 'embolicar, complicar', empegueir-se 'sentir vergonya', enfora 'lluny', espira 'espurna', frissar 'tenir pressa', llenegar 'relliscar', moscard 'mosquit', renou 'soroll Parlars diferenciats Vocalisme tònic evolucionat en mallorquí A les viles mallorquines de Binissalem, Alaró i Lloseta el vocalisme tònic típic del mallorquí, amb vuit vocals, ha evolucionat cap a un sistema de solament set vocals tòniques, de manera que la vocal neutra /ə/ ha convergit en /ɛ/, de la mateixa manera que es va esdevenir en eivissenc occidental, en maonès i en central. A Mallorca, el fenomen és de data prou recent, car hom pensa que va aparèixer cap a principis del , possiblement com a innovació alaronera. D'Alaró s'hauria propagat cap a Binissalem (d'on hi ha notícies que, a principi de , encara no es feia) i Lloseta (que fins a 1842 depenia de Binissalem). D'altra banda, hi ha notícia que a les viles de Porreres i Ariany també es donava aquest tret; és possible que fos un fenomen generacional adoptat pels jornalers porrerencs i arianyers que es llogassin per treballar a les possessions alaroneres i binissalemeres, i que a llurs viles d'origen es percebés com un tret forà i sense prestigi i per això s'abandonàs. Al llogaret de Biniamar, vora Lloseta, també es feia, però avui en dia no s'hi sent mai. Actualment, el tret es manté viu a les tres viles, però sembla que perd força per causa de la immigració, tant de catalanoparlants de la resta de Mallorca (que no presenten aquest vocalisme) com d'estrangers que no parlen català. Actualment, Alaró i, especialment, Lloseta i Binissalem estan en vies d'esdevenir una ciutat dormitori per a molta de gent de Palma, cosa que provoca que els autòctons no siguin prous per exercir una pressió que faria que els nouvinguts s'adaptassin a la parla local. L'existència d'aquesta característica és ben present a la consciència de tots els mallorquins; així, els alaroners, binissalemers i llosetins ho prenen com a element que els identifica com a poble, mentre que la resta de mallorquins són ben conscients d'aquesta particularitat i identifiquen ràpidament els qui parlen amb sa è. Existeix una dita que diu que A Binissalem, de s[ɛ]t se'n moriren vuit; aquesta dita, a la resta de Mallorca només es pot interpretar 'de 7 se'n moriren 8' (atès que el substantiu set es pronuncia amb [ə], mentre que la xifra es pronuncia amb [ɛ]), mentre que, en binissalemer, pel canvi fonètic esmentat, es pot interpretar 'hi hagué vuit persones que es moriren per falta d'hidratació'. Solleric El parlar de Sóller es caracteritza fonamentalment perquè, a diferència de la resta de Mallorca i igual que les altres tres illes i tot el català central, neutralitza /ɔ/, /o/ i /u/ àtones en /u/. A més, té tot un seguit d'elements lèxics particulars, bona part dels quals són mots manllevats del francès en l'època en què molt de sollerics emigraven a l'estat francès per a cercar fortuna. Pollencí El parlar de Pollença es caracteritza pel fet que és el sol parlar balear que no té l'article salat, ans fa servir l'article derivat del demostratiu llatí ille, que en pollencí pren la forma masculina u per al singular i u i us per al plural. Felanitxer El parlar de Felanitx es caracteritza pel fet que ha reduït el nombre de vocals tòniques a set, després de fer convergir la e oberta /ɛ/ i la e tancada /e/ en e tancada /e/ i reestructurar el triangle vocàlic, de manera que a la part baixa hi ha dos elements, una /a/ un poc més avançada i un poc més alta i una /ɔ/ un poc més central i un poc més baixa. Sineuer El parlar de Sineu es caracteritza pel fet que tanca la /a/ en /ɛ/ i avança la [ə] en [e] després de consonant palatal o vocal tancada. Parlar tradicional de Palma El parlar tradicional de Palma és una varietat del mallorquí parlada a la ciutat de Mallorca, força heterogeni, associat a les classes urbanes i que està en vies de desaparèixer en detriment d'un mallorquí més neutre i, en molts de casos, més castellanitzat. La llengua dels botifarres La noblesa mallorquina (anomenats sovint botifarres) parlava un sociolecte que li era propi, el qual, a causa de la castellanització i de l'enfonsament de la noblesa com a classe social, avui en dia ha desaparegut. Es tractava d'un parlar que servia com a element d'identitat del grup i que els seus parlants l'utilitzaven per a distingir-se de la resta de classes socials urbanes, en especial dels mossons. Mallorquí de l'Argentina El mallorquí de l'Argentina és una variant que es va parlar a San Pedro, a l'Argentina, de final del i durant el , portat per una colònia de gent provinent de Manacor i Felanitx. L'any 2014 hi havia habitants que encara conservaven la llengua. Entre els trets fonètics dels catalanoparlants a San Pedro, el més important és el de l'aspiració vacil·lant de la /s/ en posició final de síl·laba o mot, de la mateixa manera que ho fa el castellà riuplatenc (ca nostra > ca nohtra). També s'utilitzen molts préstecs del castellà riuplatenc. Referències Bibliografia Enllaços externs Vocabulari útil del català de Mallorca Ethnologue: Catalan-valencian-balear


source: wikipedia

text: Una creença és un judici de valor, idea o generalització mental no lògica ni raonada científicament que es percep com a realitat o una alternativa d'aquesta i que pot haver estat instal·lada per l'experiència d'alguna vivència o per aprenentatge, no sempre amb consciència d'haver-la adquirida. Les creences més importants són les conviccions i els prejudicis. Les creences poden provenir de dites populars, modes socials, es poden aprendre de membres de la família que també les tenen (pares, avis), poden ser instaurades per una autoritat, poden referir-se a una relació mental, etc. Un exemple de creença pot ser que el natural és inherentment bo. I un altre que la veritat és única o que la lògica i les idees són l'única cosa que importa. Una persona que la tingui menysprearà les emocions i sentiments, rebutjant fins i tot els propis, a més de les persones amb altres idees i veritats. Religions En les religions monoteistes, hi ha la creença en l'existència de Déu associada en l'acceptació d'unes normes morals i uns judicis de valors propis de cada religió determinada. Alguns creients religiosos accepten els postulats de la seva religió basant-se en la revelació divina, la tradició o perquè són conceptes evidents per ells. Tanmateix, diversos filòsofs han aportat arguments per justificar l'existència de Déu, com per exemple Sant Tomàs d'Aquino i René Descartes. Pseudociències Altres tipus de creences es relacionen més directament amb la superstició o la pseudociència; com per exemple les arts endevinatòries, la futurologia, mitologia, numerologia, parapsicologia, supersticions, satanisme i la ufologia. Tot i que molts defensors d'aquestes disciplines les defensen com a disciplines científiques serioses, la majoria de la comunitat científica internacional creu que tenen poc fonament. De fet, hi ha hagut alguns investigadors seriosos en algun d'aquests camps (com la parapsicologia o la ufologia), però fins ara ningú no hi ha pogut aportar dades científiques reproduïbles. Vegeu també Programació neurolingüística


text: Fructuós Canonge i Francesch (Montbrió del Camp, 27 de març de 1824 - Barcelona, 13 de gener de 1890) fou un prestidigitador català, també conegut per Fruitós, i anomenat El Merlí català. Biografia Fou fill de Josep Canonge i Bonet cerer i adroguer natural de Girona i de Maria Francesch i Gasull natural de Montbrió del Camp. El 1831 la seva família es traslladà a Barcelona. Fou enllustrador i venedor ambulant de betum d'enllustrar el calçat. Assolí grans èxits com a prestidigitador: recorregué Amèrica i bona part d'Europa. Perseguit per les seves idees republicanes, fou nomenat, tanmateix, cavaller dels ordes de la reina Isabel II d'Espanya i de Carles III. Es diu que en una actuació per la reina Isabel II va arribar tres hores tard. Quan el mag va aparèixer, i just quan començava a recriminar-li el retard, tots els rellotges del palau van marcar l'hora acordada per a l'espectacle. En les primeres festes de la Mercè (1871), va actuar per Amadeu de Savoia, a qui mentre el delectava amb uns jocs amb un mocador, d'aquest va fer sorgir un paper que portava escrit "Què vol el poble?", que amb un ràpid moviment de mans va substituir per un pa, denunciant així la pobresa de molts barcelonins. Es va fer famós per anar sempre medalles, ja que en les seves actuacions davant la reialesa preferia cobrar amb medalles que no amb diners. Per això es va crea la parèmia de “tenir més medalles que en Canonge”. Es va casar amb Maria Degà. La seva esposa feia d'ajudant seu durant les seves actuacions. La ciutat de Barcelona guarda dos vestigis de la seva existència, el primer, el seu cartell d'enllustrador de botes a la plaça Reial, i un segon, al carrer Pas de l'Esperança on hi ha un dibuix del mag traient un conill del barret que fou el reclam d'un desaparegut comerç de prestidigitació. Referències Enllaços externs Montbrionencs Artistes del Baix Camp Il·lusionistes catalans Morts a Barcelona Artistes catalans del sud contemporanis


text: El català ribagorçà és un dialecte català constitutiu parlat a les comarques de la Ribagorça (valls dels rius Isàvena i Noguera Ribagorçana) i de la Llitera. Consta de tres dialectes: el ribagorçà central, el ribagorçà oriental i el ribagorçà occidental. Els reis aragonesos, que disposaven dels dominis del Comtat de Ribagorça a la riba del Riu Isàvena, de llengua catalana, van conquerir el seu territori seguint les riberes dels rius Éssera i Cinca en viles que incorporaren l'aragonès com a llengua, mentre que els comtes de Barcelona i Urgell vers el 1056, conqueriren la riba de la Noguera Ribagorçana, i més tard els comtes d'Urgell i l'Orde del Temple conqueririen la Llitera, establint la frontera màxima del català a l'Aragó. Joan Coromines, en una conferència (13 de febrer del 1967) sobre El català, llengua de la Ribagorça, feu l'apologia d'aquesta varietat per l'arcaica puresa dels seus parlars (disnar ‘dinar’, ferre ‘ferro’, emprar, diferència entre moixó i aucell) i el fet de constituir, com a marca lingüística, "la nostra primera línia", "la nostra cuirassa" enfront de l'expansió castellana. Característiques Principals característiques del ribagorçà: Fonètica Vocalisme tònic La terminació -er emmudeix la -r- (com és propi del dialecte nord-occidental). Carrer pronunciat, doncs, "carré". Moltes paraules començades per O es pronuncien amb el diftong AU: auvella (per 'ovella'), aurella (per 'orella')... Consonantisme La més evident i exclusiva entre els dialectes catalans, la palatalització de la lateral dels grups oclusiva + L, o bé F + L: cllau (per 'clau'), bllat (per 'blat'), flló per 'flor'), i fins i tot en altres grups consonàntics com parllà (per 'parlar') o Sarllè (grafia i pronunciació tradicional del topònim Cerler). Aquesta característica es troba al dialecte Occidental del ribagorçà. La sibilant palatal [ʃ] es pronuncia africada [tʃ] com una "tx", excepte quan apareix entre vocals darrere d'una i: caixa, baixar... Algunes "j" i "ig" es pronuncien [j] "i" consonàntica: "maió" per major, "mai" per maig... (com en el pallarès). Però no pas sempre: mig, raig... També hi ha casos en què s'ha tornat muda: barrear, festear... La major part de les "g" i "j" es transformen en sons tʃ (txel per xel, Txuan per Joan...) (llevat a Areny de Noguera). També hi ha excepcions: regidor, origen, auge, pluja i les terminacions en -gia (geologia, espeleologia, etc.). Morfologia Morfologia nominal Sistema de demostratius: ACÍ o ASTÍ isto ista istos istes, ALLÍ ixo, ixa, ixos, ixes. Sistema de demostratius de tres graus (açò, això, allò). Conserva la forma medieval plena de l'article determinat masculí: "lo" i "los" o "es". Quan es fa sinalefa amb la vocal anterior, passen a "el" a "els", i es pronuncien 'l i 'ls o 's. En el dialecte Occidental i Meridional apareixen plurals femenins en "-as", en comptes de "-es". Desaparició de -n en el plural dels proparoxítons llatins acabats en nasal ("homes" en comptes d'"hòmens" de la resta dels dialectes occidentals). Morfologia verbal Preserva la -v- (pronunciada [β] com és esperable en un dialecte betacista) en les terminacions dels imperfets dels verbs de les tres terminacions (com en el pallarès o en l'alguerès): jo parlava o parlave, jo temiva o temive, jo partiva o partive. Com és propi del dialecte nord-occidental, en els dialectes ribagorçans Central i Oriental la terminació en -a de les terceres persones singulars del present d'indicatiu, de l'imperfet d'indicatiu i del condicional es pronuncia [e]: ell parle, parlave, parlarie; però en l'Occidental segueix la forma del castellà. Segueix el model del bloc occidental pel que fa al present de subjuntiu, però amb una variació (parle o pàrlegue, parles o pàrlegues, parle o pàrlegue, parlem, parleu, parlen) i l'imperfet de subjuntiu (parlés, parlesses, parlés, parléssem, parlésseu, parlessen). Es conjuguen de forma incoativa tots els verbs de la tercera conjugació i, com és propi del bloc occidental, l'incoatiu és "ix" o "isc", però amb la particularitat que "ix" es pronuncia despalatalitzat [is] i no pas [iʃ]. Verbs Anar Present d'indicatiu: - Io vai, - Tu vas, - Ell va, - Natres anem, - Vatres aneu, - Ells van. Ser Present d'indicatiu: - Io sic / soc, - Tu és, - Ell é, - Natres som, - Vatres sou, - Ells són. Imperfet: - Io eva, - Tu eves, - Ell eve, - Natres èvam, - Vatres èvau, - Ells even. Haver Imperfet: - Io heva, - Tu heves, - Ell heve, - Natres hèvam, - Vatres hèvau, - Ells heven. Dies de la setmana Els dies de la setmana són: Dilluns, Dimarts, Dimecres, Dijous, Divendres, Dissabte i Domenge. Lèxic Abatallar: Colpejar els arbres fruiters pera fer caure la fruita. Aïllar: Respirar fort amb moviment d'illades. An: any Antosta: Envà. Atànyer: assolir, aconseguir Arrullar: Fer córrer una cosa costa avall. Arregussar (o arrebussar en alguna part): Arremangar. Atorellar: Reunir la llenya tallada al bosc i posar-la a punt de carregador. Astí: Adv. de lloc (llatí: Istic). Baleia: Escombra de ramatge per l'era. Bergada: bertrol, aparell per a pescar. Biraga: Herba dolenta (cogula). Botxar-se: Moure's, cambiar de lloc. (Del francès, Bouger, segons Saroïandy). Borrusques: Fraccions petites d*una cosa. Brenca: Gens (negació). Canada: Espècie de càntir de fusta per a aigua. Canaula: Cèrcol de fusta per a alligar els bous a la menjadora. Canistrell: Cistella que usen els pescadors per a posar-hi el peix. Cantal: tros de pedra que es tira amb la mà. Carrada: Enfilall, reguitzell. Cascull: Clofolla o crosta superior de les nous, ametlles, etc. Casse: roure Cipelles: Calçat primitiu consistent en unes soles de fusta lligades al peu amb corretges. Coda: cua Codolat: Empedrat de còdols, pedres de riera. Collada: Bastó de fusta que es posa al coll per a portar les ferrades. Cornal: D'extrem de la taula, la punta del mocador (del llatí Cornu). Croca: Una osca feta a un bastó amb gavinet. Cotxo: gos (cf. cutxu en alguerès) Cuera: sarró de cuiro que usen els pastors. Dejús o Dejòs: davall, sota (pron. detxüs/ditxòs) Dinca ací, dinca allà (Alta Ribagorça "aragonesa"): fins aquí, fins allà. Eixartell: Aixada petita per a arrencar herba. Eixemonit: Llest, viu, espavilat. Engelebrit o gelebrit: Enrampat de fret, balb. Emburnyegat: Una cosa que no e's desenrotlla per defecte de naturalesa. Engervellit (o engerbellit): congelat Enta, enda: vers, cap a Escampa: escombra. Esconsar: amagar Esconsar-se: ensopegar-se, succeir casualment Escuns: casualitat Escamort: brases a mig apagar que cauen del tronc encès; un tros de sutge encès que cau de la xemeneia. Fall: Esquerda, o escletxa (del llatí: fàllere). Faueny: fogony, Ventet calent que fon la neu. Farrada: ferrada, espècie de galleda de fusta. Ficós: Un tros de fusta clavat a la paret. Foraviar-se: extraviar-se. Forrolls: llar, ferros verticals plantats en les cuines de pagès Faringoles: cireretes del pastor. Forrolla: pala per a treure cendra del foc. Gargotar: fer galls una olla en bullir. Garbarse: abraonar-se, lluitar cos a cos. Grífio: Pèl eriçat pel fred; les bèsties, tenir el pèl grífio. Grívia: Aparador de fusta posat sobre la menjadora i que conté l'herba que es dona a les bèsties. Isto, ista, istos, istas: aquest, aquesta, este, esta. Jordons: Gerds, gerdons Llau: angle o canal en forma d'aresta còncava que fan les muntanyes. Llera: tartera Lustra: Llicorella, pedra de pissarra. Lleute: Llevat. Llavei: allau: massa de neu despresa de les altes muntanyes Llinat: Teulada. Mascard, a: bou o vaca de dos colors. Mantornar: Segona llaurada que es fa al camp abans de la sembra. Martells: Maduixes. Menestrar: Escudellar la sopa. Milloc: Blat de moro, panís. Naric: Caramellós, que parla amb el nas. Nyapir: Ganyolar dels gossos boterins. Olva: Detritus que resta de l'herba al fons del paller. Orc: Cosa lletja, escandalosa, lloc o bauma o abisme ferosos (del llatí Orcus). Ortera: Plata gran de terra cuita (del cast. Hortera) Palmar: Lloc del menjador on s'estutja la vaixella; prestatge, empostada (vindria del llatí Palam). Parres: Caps de bestiar dolent que resten a la muntanya per no poder seguir el ramat. Penard o penart?: Tallant per a triturar la carn. Peu ranquet (caminar a ") : Caminar amb un peu sol. Pitxell: Mesura pel vi equivalent a dos porrons. Pial: Peüc. Pino i pina: Diminutiu que usen els petits per a dir: padrí i padrina. Podreix (podreig??): fang que es fa pels carrers quan plou després de nevar. Per conte: Modisme que vol sigificar que una cosa es fa o e's diu en broma. Pulça: puça Ratxa: cugula Rai: Tramada (almadia en castellà). Raumar: Remugar. Recosirar (recossirar?): Escorcollar. Reboll: Lluc; rebrot de l'arbre. Rebordenc: Plançó migrat que creix a la soca de l'arbre. Releu o relleu?: sobres del menjar (del llatí Relictum). Rull: tronch o cos de l'arbre tallat. Sestellí: sutge de la xemeneia, estalzí. Somicar: Plorar a poc a poc, sospirar. Sirga: soga molt llarga. Toma: tros de roba o pedàs que es cus a una peça per a adobar-la. Torterol: turmell. Terreny: tros de terra seca voltat de neu. Torrodà: pardal, teuladí. Trèmol: arbre blanc, albera. Tribana: barrina. Tribol: sostre, trespol. Torroll: pinyol de la fruita. Varga: munt d'herba en forma de piràmide que es deixa apilotada en el prat, semblant als pallers d'Urgell. Vèrtic: ert, gelat. Textos d'exemple El Pare nostre (El Ribagorçà occidental té les terminacions en "-as" en comptes d'"-es" i afegeix la LL després de les consonants quan hi ha una L. El meridional és igual que l'Occidental, però sense les LL després de les consonants.) Paràbola de l'infant pròdig (El ribagorçà occidental fa les terminacions en "-as" en comptes d'"-es" i afegeix la LL després de les consonants quan hi ha una L. El meridional és igual que l'Occidental però sense les LL després de les consonants.) El cas del benasquès El benasquès és el dialecte parlat a l'entorn de Benasc, a la riba alta del riu Éssera, fins a El Run (segons Ballarín). Comparteix alguns trets del ribagorçà i és un parlar de transició entre l'aragonès i el català amb influències del gascó. L'adscripció a l'una o l'altra llengua és debatuda. Referències Enllaços externs Lloc dedicat al dialecte ribagorçà amb un lèxic Llista de paraules característiques del parlar de Sopeira, comunicació del D. Víctor Oliva, de Vilanova i Geltrú al Primer Congrès Internacional de la Llengua Catalana El català a-n el Ribagorçà, comunicació de Mossèn Antoni Navarro, Rector de Montclar al Primer Congrès Internacional de la Llengua Catalana Converses ribagorçanes: el parlar de la Vall de Boí, Pilar Lladonosa Fransi (Grau en estudis catalans i occitans) El ribagorçà a l'alta Llitera: els parlars de la vall de la Sosa de Peralta, Ramon Sistac i Vicén Del català de Fraga, Pere Barnils Informe sobre la llengua catalana a la Ribagorça, Ramon Sistac i Vicén La palatalització de la lateral, Bernat Castro López Català occidental Franja de Ponent Ribagorça


text: Les comunitats virtuals, cibergrups o xarxes socials sostingudes per ordinador són grups de persones amb les quals es comparteix algun interès en comú, és una activitat habitual de gran part dels éssers humans, des de sempre, en l'espai físic. En el marc d'Internet també resulta habitual la formació de cibergrups o comunitats virtuals. És gestionada per un responsable de comunitat o Community manager. Internet desborda la funció purament utilitària de proveir informació per a convertir-se en un instrument que apropa a les persones, permet la seva comunicació i l'establiment de lligams durables entre elles. El plaer està a la comunicació més que a la informació que pugui obtenir-se. El correu electrònic obre el camí, la web queda en un segon pla. Aquesta característica, la facilitat que el medi brinda, es conjuga amb una actitud, manifesta en algunes persones i implícita en altres, orientada a experimentar encontres i comunicacions amb altres éssers humans. I això resulta ser el tret distintiu d'Internet: brindar als usuaris un món sense fronteres, on poden establir-se múltiples relacions amb altres persones, fins i tot arribar a conformar-se autèntiques comunitats, en aquest cas, virtuals. Quant al terme "comunitat virtual" s'hauria de fer un aclariment: la "virtualitat" està a l'espai, ja que els cibergrups no ocupen (com tals) un lloc a l'espai físic. A la seva conformació no s'utilitza la categoria de "distància". L'espai es construeix a la consciència dels seus individus i les distàncies físiques entre els seus membres són irrellevants per a la seva formació. Al ciberespai, la globalització no constitueix un concepte sinó una experiència. Així doncs, la "virtualitat" està en aquesta creació mental de l'espai, no en les seves relacions. Aquestes no estan generades per ordinador, sinó mediatitzades, i són tan "reals" (o més) que les viscudes en el món físic. A més, les estructures relacionals es mantenen al ciberespai encara que aquest muti. Una comunitat virtual segons Finquelievich (2000) es podria definir com una "Xarxa Social Sostinguda Per Computador". Una altra definició de comunitat virtual és la de Howard Rheingold (1996). Per a ell, serien "agregats socials que sorgeixen de la xarxa quan una quantitat suficient de gent porta a terme aquestes discussions públiques durant un temps suficient, amb suficients sentiments humans per a formar xarxes de relacions personals a l'espai cibernètic". Per una altra banda, segons proposen Lameiro i Sánchez (1984), la formació i característiques específiques d'aquests grups són: es formen en principi per la curiositat dels seus individus vers el nou concepte de "ciberespai"; els individus es condueixen a les relacions amb iguals per temes d'afinitat; es mantenen pels vincles afectius; la inestabilitat i la tendència a la dissolució és constant. A més, es podria proposar alguna característica més com: La participació activa de l'individu és indispensable (l'usuari que no es comunica, conegut com a lurker, simplement "no existeix", no forma part d'aquesta comunitat virtual. El fet de no escriure un missatge, de no expressar-se provoca que l'usuari "no estigui allà".) L'emergència de certes normes consensuades de conducta i identitat que marquen les pautes en les relacions socials mantingudes a través de la Comunicació Mediatitzada per Computador. Tipus Existeixen diferents tipus de comunitats virtuals, segons les seves característiques: Món virtual Xarxa social Blog Xat Fòrum Vegeu també Comunitat de pràctica Twinity Referències


text: Un sistema de gestió de continguts (conegut per l'acrònim CMS de l'anglès Content Management System) és un programari de gestió de continguts, que permet elaborar-los, publicar-los i actualitzar-los. S'utilitza especialment per a gestionar pàgines web, ja siguin blogs o d'ús general. Funcionament Els gestors de continguts són sistemes per mantenir i actualitzar webs de manera fàcil. Normalment funcionen a través del mateix web, i a vegades a través d'aplicacions específiques. Els sistemes de gestió de continguts que s'han estès més són els que utilitzen llicències de programari lliure, com per exemples Wordpress o Joomla. Components i programació Per tal de gestionar el contingut el CMS utilitzen una base de dades per organitzar informació com el text, els autors, comentaris i l'estructura de la web entre d'altres. Els CMS més coneguts són programats amb llenguatges interpretats tals com PHP, Perl, Ruby i Java pel que fa a programari lliure, i amb ASP, pel que fa al privatiu. Exemples de CMS Referències


text: La caixa, també anomenada redoblant, caixa clara, tarola o redobelt, és un instrument musical membranòfon derivat del tambor militar. Ambdues cares del tambor estan tancades amb membranes i la inferior és travessada per una faixa de cordes metàl·liques tibades, anomenades bordons. En copejar sobre la part superior, la vibració d'aquestes cordes produeix un so metàl·lic i estrident, molt diferent del d'un tambor comú. També es pot tocar sense utilitzar els bordons. Es diferencia del tambor militar en el fet de ser més prima (de 10 a 20 centímetres); el diàmetre sol ser de 14 polzades angleses. El timbre varia segons quin sigui el material de construcció, i el to segons l'amplada i tensió (com més ampla i destensada, més greu sona). Es toca amb baquetes de fusta o amb escombretes metàl·liques. La caixa s'utilitza com a instrument sol o bé com a part de la bateria. La caixa com a instrument d'orquestra La caixa és un dels instruments de percussió que més apareixen en les obres orquestrals; especialment a mesura que ens apropem a l'època contemporània. Aquestes són algunes de les obres on la caixa té un paper destacat: Concert per a Orquestra, de Bela Bartók Simfonia número 5, de Carl Nielsen Lieutenant Kijé, Suite, de Serguei Prokófiev Bolero, de Maurice Ravel Schéhérazade, de Nicolas Rimski-Kórsakov Obertura de l'òpera La gazza ladra, de Gioacchino Rossini Simfonia número 10, de Dmitri Xostakóvitx Referències Instruments de percussió Instruments membranòfons


text: Anatomia Cap en sentit figurat cervell Cap humà Cap (anatomia) en un animal part anterior del cos que conté la boca, el cervell i diversos òrgans sensorials Cap (artròpodes), tagma més anterior del cos dels artròpodes Acrònims CAP o Certificat d'Aptitud Pedagògica, títol espanyol que permet exercir com a professor a l'educació secundària CAP o centre d'atenció primària, lloc on la població és atesa en un primer nivell assistencial Teorema CAP, de l'anglès consistency, availability, partition tolerance, teorema informàtic Geografia Cap, punta de terra que s'endinsa al mar Regió del Cap, regió de Sud-àfrica Parts Cap: l'extrem superior del mànec d'un cordòfon o capçal d'un aeròfon Cap sinònim de cabota, part superior d'un clau, cargol o eina Cap, en heràldica, la part superior de l'escut d'armes Persones Cap jeràrquic, superior en una jerarquia Cap d'estat, individu que representa l'autoritat suprema d'un estat Cap de turc, persona a qui s'atribueix la culpa d'alguna cosa que no ha fet


text: Un cardenal és un clergue que ocupa el segon rang jeràrquic dins l'organigrama de l'Església Catòlica, immediatament després del papa, que és qui el nomena en unes cerimònies públiques anomenades "consistoris ordinaris". Els cardenals constitueixen el Col·legi Cardenalici, òrgan peculiar al qual correspon l'elecció del Summe Pontífex en cas de mort o de renúncia de l'anterior. En circumstàncies ordinàries els cardenals assisteixen de forma col·legiada el papa quan aquest els convoca per a tractar qüestions de màxima importància, o bé de forma individual a través dels diversos càrrecs que ostenten o dels oficis que exerceixen. Entre aquestes tasques ordinàries hi ha el govern de determinades diòcesis, la gestió dels principals organismes de la Cúria Romana, l'administració de la Santa Seu i de la Ciutat del Vaticà. Origen i funcions El mot cardenal, manllevat del títol que des del regnat de Teodosi I el Gran (347-395) rebien determinats alts mandataris de l'Imperi Romà, prové del llatí cardo, -inis, que vol dir eix o frontissa, cosa que defineix amb exactitud el seu paper central i de gran rellevància dins de l'Església. Atès que originàriament els cardenals eren els clergues més destacats de la diòcesi de Roma, cada un d'ells ostenta un bisbat sufragani d'aquesta (anomenat "suburbicari", etimològicament "per dessota del de la ciutat"), o un títol de prevere o de diaca de determinats temples romans que gaudeixen d'aquest privilegi. Són exceptuats d'aquesta norma els patriarques de les Esglésies Orientals fidels al Primat Romà, els quals tenen com a títol llur respectiva seu patriarcal. Les màximes jerarquies del Col·legi Cardenalici són el degà i el vicedegà (vegeu "Cardenals bisbes", ordre al qual pertanyen), el camarlenc (encarregat de gestionar els afers ordinaris en període de seu vacant, cardenal designat dins de qualsevol ordre) i el protodiaca (vegeu "Cardenals diaques"). El Sacre Col·legi també disposa d'un vicecamarlenc, d'un secretari i d'un tresorer, els quals tanmateix no han de ser cardenals necessàriament. La dignitat de cardenal és vitalícia, amb independència de les circumstàncies personals del titular. Naturalment hi pot haver dimissió, però aquestes són raríssimes (la darrera va ser la de Louis Billot, S.J., creat el 1911 cardenal diaca de Santa Maria in Via Lata i que el 1927 va renunciar al cardenalat per discrepàncies amb el papa Pius XI). Més infreqüent encara és que un cardenal sigui desposseït de la dignitat: el darrer fou Louis René Édouard de Rohan, bisbe coadjuntor d'Estrasburg, creat cardenal del títol de Santa Maria in Traspontina el 1778 i destituït vuit anys després a conseqüència del famós affaire del collaret de la reina Maria Antonieta de França. Història Els primers cardenals dels quals hom té notícia pertanyen al pontificat del papa Alexandre I (105 ca. -115 ca.), per bé que llurs funcions en aquell temps resten indeterminades. El que està provat és que aleshores l'elecció de papa era efectuada per tots els clergues de Roma i no només pels cardenals. No fou fins al papat de Nicolau II (Constitució Apostòlica In nomine Domini de 1059) que el dret d'elecció fou reservat als cardenals. En aquesta època només hi havia cardenals romans: les preveres de les set esglésies de Roma i les sis bisbes de les diòcesis dels voltants. L'any 1179 Alexandre III (Constitució Apostòlica Licet de vitanda discordia) estengué aquest dret a tots els cardenals, fossin d'on fossin, i tant si eren bisbes com no. El papa beat Gregori X va fixar la majoria de dos terços dels vots dels cardenals perquè un papa fos elegit (Constitució Apostòlica Ubi periculum de 1274). Aquestes dues darreres disposicions són tothora vigents, per bé que refoses en la normativa actual. L'any 1576 i mitjançant la butlla Immensa æternis Dei, el papa Sixt IV va establir que per a ser cardenal calia, com a mínim, haver rebut ordes eclesiàstics menors i va decretar la classificació en tres ordres: episcopal, presbiteral i diaconal, tothora vigents. El prestigi del cardenalat al llarg dels temps i llur capacitat d'influència en la Cúria Romana van fer d'aquesta dignitat un honor molt cobejat, i determinades famílies el van gairebé patrimonialitzar. També van sovintejar títols de cardenal entre els fadristerns de les grans famílies nobiliàries, com a honor i alhora com a vinculació amb la Santa Seu. Igualment les papes van atorgar aquest honora llur parentela i en van fer un instrument del nepotisme. Per tant podem parlar d'autèntiques dinasties de cardenals, com ara els Orsini i els Colonna de Roma, els Farnese de Parma, els Este de Ferrara, els Medici de Florència, els Ottoboni de Venècia, els Caracciolo de Nàpols, els Borja de Xàtiva o els Rohan d'Estrasburg. Pel que fa a les activitats ordinàries dels cardenals i també a llur facultat electora, en segles successius van esdevenir instruments de la política exterior de la Santa Seu i també de les principals potències catòliques. Molts papes van promoure al cardinalat personalitats rellevants de determinats països per tal que influïssin favorablement en els afers de l'església, i alhora els estats forçaven la promoció al cardenalat de personatges propis que poguessin influir en les decisions de la Santa Seu i en l'elecció de futurs papes. Exemples de cardenals destacadíssims en la política dels estats catòlics han estat Francisco Jiménez de Cisneros (cardenal del títol de Santa Balbina, 1507) o Giulio Alberoni (cardenal diaca de Sant'Adriano, 1717, i posteriorment del títol de San Lorenzo in Lucina i protoprete) a Espanya; Armand-Jean du Plessis de Richelieu (cardenal prevere sense títol específic, 1622) i Giulio Raimondo Mazzarino (aquest sense seu, títol ni diaconia, 1641) a França, i Thomas Wolsey (cardenal del títol de Santa Cecilia, 1515) a Anglaterra. En dates tan tardanes com el conclave de 1903 encara hi havia cardenals que, tot obeint instruccions de les autoritats de llur país d'origen, vetaven obertament l'elecció a papa d'un cardenal determinat. La condició de cardenal és una categoria simplement d'honor i jerarquia atorgat discrecionalment pel papa, però totalment aliena al Sagrament de l'Orde. De fet, antigament sovintejaven cardenals que ni tan sols eren sacerdots: fins i tot hi va haver un papa, Pius III, que va haver de ser ordenat un cop ja havia estat elegit el 1503. El darrer d'aquests fou Teodolfo Mertel, cardenal diaca de Sant'Eustachio i més tard de Santa Maria in Via Lata i de San Lorenzo in Damaso i protodiaca, que fou nomenat el 1858 i que morí el 1899 sense haver rebut mai l'ordenació sacerdotal. El nombre de cardenals ha estat molt variable al llarg de la història. El papa Sixt V, mitjançant la constitució apostòlica Immensi aeterni Dei de 22 de gener de 1588, havia fixat un màxim de setanta, norma que va ser derogada pel papa Joan XXIII el 15 d'abril de 1962 pel motu proprio «Cum gravissima». Actualment, doncs, no hi ha límit, llevat del nombre de cardenals que poden assistir a un conclave, els quals no poden superar els cent vint. El cardenalat actual D'acord amb el vigent Codi de dret canònic de 1983 (cànon 351.1), els cardenals han de ser homes, lliurement triats pel Summe Pontífex, que hagin rebut l'ordenació sacerdotal i que s'hagin distingit notablement en doctrina, bons costums, pietat i prudència en la gestió de llurs afers. El mateix cànon afegeix: «Els qui encara no siguin bisbes, han de rebre la consagració episcopal», com ja havia establert Joan XXIII amb l'esmentat motu proprio «Cum gravissima». És competència del papa, tanmateix, eximir d'aquesta obligació quan hi hagi motius de pes: és el cas d'Albert Vanhoye, S.J., un prestigiós biblista francoflamenc, que l'any 2006 va ser creat cardenal diaca de Santa Maria della Mercede e Sant'Adriano a Villa Albani per Benet XVI i immediatament eximit de la consagració episcopal per raons d'edat i de salut. De tota manera i segons alguna norma no escrita, aquestes exempcions no afecten mai cardenals-electors. Des del moment de la seva proclamació, els cardenals resten exempts de la potestat de règim del bisbe local d'allà on es trobin (cànon 357.2). A més dels cardenals proclamats, el papa pot nomenar cardenals secrets o in pectore («en el pit»). Els cardenals reservats in pectore són aquells el nomenament dels quals pot causar greus problemes, fins i tot represàlies, a ells mateixos, a llur comunitat o a les relacions internacionals entre la Santa Seu i els respectius països. És possible que ni ells mateixos sàpiguen que han estat nomenats. Donat cas que canviïn les circumstàncies que havien aconsellat la reserva, els cardenals in pectore poden ser proclamats públicament en consistori i aleshores conserven l'ordre de prelació que els correspon d'acord amb el consistori de creació i no el de proclamació. Si el papa mor abans que un cardenal in pectore hagi estat proclamat, el cardenalat expira. Això s'esdevingué per darrer cop a la mort de Joan Pau II el 2005: poc abans havia creat un cardenal in pectore el nom del qual romania secret. Hom va especular molt que el testament del papa incloïa el nom d'aquest cardenal, però no va ser així i el més probable és que mai no s'arribi a saber qui havia rebut aquest honor, encara que determinades fonts especulin amb el nom d'Anton Li Duan, bisbe de Xian (República Popular de la Xina). Per contra, el darrer cardenal in pectore que posteriorment va ser proclamat és Jānis Pujats, arquebisbe de Riga, Letònia, creat en el consistori de 1998 (en ple procés d'independència de les repúbliques bàltiques de la Unió Soviètica) i mantingut en secret fins al de 2001, quan aleshores se li assignà el títol de Santa Silvia. Els cardenals que fixen la residència a la ciutat de Roma reben ipso facto la ciutadania i el passaport de la Ciutat del Vaticà. Ordres cardenalicis Segons el vigent Codi de Dret Canònic (canon 350.1, 2 i 3), el Col·legi Cardenalici es distribueix en tres ordres: L'ordre episcopal: Cardenals bisbes i Patriarques de les Esglésies Orientals. L'ordre presbiterial: Cardenals preveres o de títol. L'ordre diaconal: Cardenals diaques. Com ja ha estat dit, en el moment de proclamar-lo en consistori, el papa confereix a cada cardenal un «bisbat suburbicari», un títol o una diaconia que corresponen a ciutats dels volts de Roma o esglésies romanes que gaudeixen d'aquest privilegi (a part dels cardenals de les Esglésies Orientals, que conserven el nom de la seva seu). D'acord amb el cànon 350.5, mitjançant opció expressada en consistori públic i sempre amb el vistiplau del papa, els cardenals que pertanyen a l'ordre presbiterial poden passar d'un títol a un altre (cas del cardenal Carlo Furno, que el 2005 va rebre el títol de Sacro Cuore di Cristo Re i que l'any següent el canvià pel de Sant'Onofrio), i els de l'ordre diaconal poden passar d'una diaconia a una altra (cas menys freqüent; el darrer va ser Pietro Palazzini, l'any 1977 creat cardenal diaca de San Pier Damiani in Monte San Paolo i que l'any següent va optar per la diaconia de San Girolamo della Carità). De semblant manera, els cardenals que hagin romàs deu anys en l'ordre diaconal poden optar per passar a l'ordre presbiterial. És el cas de l'espanyol Eduardo Martínez Somalo, creat el 1988 cardenal diaca de Santo Nome di Gesù i que el 1999 optà per esdevenir cardenal prevere i la seva diaconia va ser elevada a títol pro illa vice (només per aquell cop). De vegades, tanmateix, la promoció d'un ordre a l'altre es produeix sense respectar el termini de deu anys perquè han canviat determinades circumstàncies del titular, sobretot si són cridats a regir sede plena alguna diòcesi: en són exemples l'italià Crescenzio Sepe, creat el 2001 cardenal diaca de Dio Padre Misericordioso i que el 2006 fou nomenat arquebisbe metropolità de Nàpols, amb la qual cosa la seva diaconia esdevingué títol ex officio, o bé el també italià Agostino Vallini, el 2006 creat cardenal diaca de San Pier Damiani i que tres anys després veié la seva diaconia elevada a títol a causa que el papa Benet XVI l'havia nomenat el seu Vicari General per a la ciutat de Roma. Per a ingressar en l'ordre dels cardenals bisbes, o entre aquests per a poder canviar de seu suburbicària, cal una decisió expressa del papa. No és gens freqüent que siguin creats cardenals bisbes ex novo, sinó que la pràctica habitual és que aquests siguin promoguts entre els qui ja pertanyen a l'ordre presbiterial i més rarament al diaconal (cas del portuguès José Saraiva Martins, C.M.F., el qual el 2001 fou creat cardenal diaca de Nostra Signora del Sacro Cuore i que el 2009 fou promogut a cardenal bisbe de Palestrina sense haver estat mai cardenal prevere). Un cas de carrera completa en el cardenalat és la del nigerià Francis Arinze: el 1985 va ser creat cardenal diaca de S. Giovanni della Pigna; passats deu anys, el 1996 va optar per l'ordre presbiterial i la seva diaconia fou elevada a títol pro illa vice; finalment, el 2005 fou promogut a l'ordre episcopal i li fou atorgada la seu suburbicària de Velletri-Segni. Cardenals bisbes Són els de rang superior dins del Col·legi Cardenalici. Atès que, tal com està prescrit, tots els cardenals han de ser bisbes (llevat de l'exempció esmentada), el títol de "cardenal bisbe" només vol dir que el titular ostenta un dels set bisbats anomenats suburbicaris, és a dir, sufraganis del de Roma. El papa sol conferir l'honor de pertànyer a l'ordre episcopal als cardenals més conspicus de la Cúria Romana. Les set seus suburbicàries, per ordre de prelació, són: Ostia, Velletri-Segni, Frascati, Porto-Santa Rufina, Albano, Palestrina i Sabina-Poggio Mirteto. El fet que un cardenal ostenti el títol d'una d'aquestes diòcesis no comporta que elles no tinguin bisbe propi dotat de potestat ordinària de règim. Les seus suburbicàries són set, però els cardenals bisbes només són sis; això és degut al fet que el cardenal degà del Col·legi Cardenalici assumeix el bisbat d'Ostia tot retenint el que tenia anteriorment (motu proprio de sant Pius X Edita a nobis, 1914). D'acord amb el cànon 350.3, que recull el motu proprio de Pau VI Ad purpuratorum patrum (1965), també pertanyen a l'ordre episcopal els cardenals patriarques de les Esglésies orientals d'obediència al Primat Romà. A aquests darrers no se'ls assigna seu suburbicària, sinó que ostenten el nom de llur patriarcat. Els patriarques orientals que avui dia (abril de 2014) són cardenals, són els d'Antioquia de ritu maronita (elector), d'Antioquia de ritu sirià (no elector) i d'Alexandria de ritu copte (elector). El cardenal degà, la màxima autoritat del Col·legi per bé que en qualitat de primus inter pares, és elegit per i entre els cardenals bisbes. Entre les seves atribucions hi ha l'ordenació episcopal del papa elegit, en cas que aquest no fos bisbe (això succeí per darrera vegada el 1831, quan el cardenal Mauro Cappellari, que només era sacerdot, va ser elegit papa amb el nom de Gregori XVI). El degà és assistit per un vicedegà i l'elecció d'ambdós ha de ser confirmada pel papa (cànon 352.2). Aquests càrrecs, si no hi ha promoció o renúncia, són vitalicis: cas de promoció és Angelo Sodano, cardenal bisbe d'Albano i cardenal del títol in commendam de S. Maria Nuova, elegit vicedegà el 2002 i que el 2005 passà a ser degà automàticament a conseqüència de l'elecció a papa del fins aleshores titular (Joseph Ratzinger). Per contra, el 2002 el cardenal degà Bernardin Gantin va fer vuitanta anys, i tot i que res no li ho obligava, va renunciar al deganat del Sacre Col·legi i se'n tornà al seu Benín natal. Des d'abril de 2007 el cardenal degà és l'esmentat Angelo Sodano, el qual va ostentar molts anys la Secretaria d'Estat, i el vicedegà és Roger Etchegaray, cardenal bisbe de Porto-Santa Rufina i president emèrit dels Consells Pontificis Iustitia et Pax i Cor Unum. Cap dels dos no són electors, puix que són més grans de vuitanta anys; per això el primer lloc de prelació en un eventual conclave correspondria al cardenal bisbe més antic dintre de la categoria electoral, que actualment (març de 2014) és Tarcisio Bertone, cardenal bisbe de Frascati, secretari d'estat emèrit. El degà i el vicedegà són els únics cardenals que han de residir obligatòriament a la ciutat de Roma (cànon 352.4). Cardenals preveres o de títol Són els cardenals als quals hom ha assignat el títol d'un temple parroquial romà que disposa d'aquest privilegi. Tradicionalment es tracta de l'ordre més nombrós, puix que a ell solen pertànyer els cardenals que amb règim ordinari regeixen o han regit les diòcesis més importants del món. Com a exemples actuals (novembre 2007), Jorge Liberato Urosa Sabino, arquebisbe de Caracas, Veneçuela, és cardenal del títol de S. Maria ai Monti; Lluís Martínez i Sistach, arquebisbe de Barcelona, Catalunya, és cardenal del títol de S. Sebastiano alle Catacombe, o Gabriel Zubeir Wako, arquebisbe de Khartum (Sudan) és cardenal del títol de Sant'Atanasio in Via Tiburtina. Els tres títols corresponen a parròquies realment existents a la ciutat de Roma, tot i que, respecte als cardenals que els ostenten, només siguin honorífics. De fet, més enllà d'un determinat patrocini o d'un lloc protocol·lari, els cardenals preveres no tenen cap potestat de règim sobre les parròquies de les quals són titulars; fins i tot tenen prohibit expressament d'immiscir-se en llurs afers ordinaris (cànon 357.1). Per bé que primer de tot hom valora la qualitat personal del candidat, quan es tracta de crear cardenals preveres o de títol, el papa recorre preferentment a criteris de representació geogràfica. És a dir, al món hi ha determinades diòcesis el bisbe de les quals ha de ser cardenal "per força", ja sigui per la importància intrínseca de la ciutat o perquè comporten la representació de tot un país. Mitjançant aquesta norma no escrita, formen part del Col·legi Cardenalici bisbes de les més diverses nacionalitats, de forma que així hom dona contingut i exemple fefaent de la universalitat de l'Església Catòlica. Dintre de l'ordre dels preveres, havia tingut una relativa importància l'anomenat cardenal protoprete (el primer dels preveres per antiguitat de creació), al qual durant segles hom assignava el títol de San Lorenzo in Lucina. Avui dia només comporta la prelació protocol·lària dins del seu ordre. L'actual protoprete (des de febrer de 2009) és el brasiler Eugênio de Araújo Sales, cardenal del títol de San Gregorio VII i arquebisbe emèrit de Salvador de Bahia, que precisament ja no és elector perquè té més de vuitanta anys. Cardenals diaques Són aquells que han rebut la diaconia (ordre eclesiàstic immediatament inferior al sacerdoci) de determinats temples romans que disposen d'aquest privilegi. Solen ser adscrits a l'ordre diaconal els cardenals que no ostenten cap jurisdicció episcopal ordinària, sinó que ocupen llocs prominents a la Cúria Romana o bé que hom ha volgut distingir com a reconeixement d'una trajectòria personal al servei de l'Església (en aquest cas és freqüent que hom els nomeni quan ja superen els viutanta anys, és a dir, que ja no seran electors). En són exemples d'aquest ordre: el darrer cardenal diaca català, Anselm Maria Albareda i Ramoneda, O.S.B., monjo de Montserrat, que va ser arxiver i director de la Biblioteca Vaticana i que el 1962 fou creat cardenal diaca de Sant'Apollinare alle Terme Neroniane-Alessandrine i alhora ordenat arquebisbe titular de Gissaria, cardenal elector; també Domenico Bartolucci, director emèrit de la Capella Musical Pontificia, fou creat cardenal diaca Ss. Nomi di Gesù e Maria in Via Lata el 2010, quan ja era més que octogenari -no elector-, i fou eximit de l'ordenació episcopal. Entre els cardenals diaques destaca el protodiaca (etimològicament "el primer dels diaques", és a dir, el més antic d'aquest ordre cardenalici. El protodiaca és l'encarregat de comunicar públicament qui ha estat elegit papa i quin nom vol adoptar per al seu pontificat. També és competència seva la coronació (imposició del "pal·li") dels nous arquebisbes metropolitans, cosa que inclou el nou papa en la seva condició primada de bisbe de Roma. En el cas de la darrera ascensió al soli pontifici, la del papa Francesc l'any 2013, la proclamació i la coronació van recaure en l'aleshores protodiaca, el francès Jean-Louis Tauran, cardenal diaca de S Apollinare alle Terme Neroniane-Alessandrine i president del Consell Pontifici per al Diàleg Interreligiós. Actualment (juny de 2014) el protodiaca és el cardenal Renato Raffaele Martino, cardenal diaca de S. Francesco di Paola ai Monti i president emèrit del Consell Pontifici "Iustiia et pax". Elecció papal L'elecció del papa té com a base legal el Codi de Dret Canònic vigent (cànons 332, 349 i 350) i immediatament la Constitució Apostòlica Universi Dominici Gregis promulgada pel papa Joan Pau II el 22 de febrer de 1996. Mitjançant el motu proprio de l'11 de juny de 2007 De aliquibus mutationibus, ratificat pel Normas nonnullas de 22 de febrer de 2013, el papa Benet XVI va matisar aquella Constitució Apostòlica en el sentit que sempre cal la majoria de dos terços dels cardenals electors perquè sigui efectiva l'elecció papal, encara que a partir de la 34a votació hi hagi d'haver ballottage entre els dos candidats que en l'escrutini anterior resultin més ben situats, als quals des d'aleshores és sostret el dret de sufragi actiu. En virtut de tota aquesta legislació, l'elecció de papa té lloc en l'anomenat "conclave" (mot que podria ser traduït "amb pany i clau"), assemblea secreta a la qual prenen part exclusivament els cardenals electors en un nombre màxim de cent vint (des de la Constitució Apostòlica Romano Pontifici Eligendo, II, I, 3, de Pau VI, 1r d'octubre de 1975). Són cardenals electors tots aquells qui el moment de la seu vacant per mort o per renúncia del papa no hagin complert els vuitanta anys (norma vigent des del motu proprio de Pau VI Ingravescentem aetatem, II, 2, de 21 de novembre 1970, refosa en tota la legislació posterior). Aquest dret d'elecció és actiu, però no pas, o no necessàriament, passiu. En efecte, i contràriament a allò que hom sovint pensa i escriu, enlloc no diu que l'elegit papa hagi de ser cardenal; és més, la legislació preveu, per exemple, què cal fer si l'elecció recau en algú que no pertany al Col·legi Cardenalici, o que ni tan sols sigui bisbe, o que estigui lluny de Roma. Ara bé, la força del costum és la que s'ha imposat: amb posterioritat a l'elecció d'Urbà VI (1378-1389), tots els papes prèviament han estat cardenals. Aquesta exclusivitat, de iure o de facto, provoca que la proclamació dels cardenals sigui sempre finalista, és a dir, que quan el papa nomena un cardenal més o menys està traçant el camí que conduirà a l'elecció del seu successor. Antigament aquesta teleologia havia estat fins i tot escandalosa, quan més d'un papa veia que se li acostava la mort i procedia a nomenar a correcuita un nombre de cardenals que resultés determinant per a l'elecció del successor. Els romans anomenaven irònicament aquest grupet il giovane collegio. De tota manera, volguda o no, la tria d'una determinada persona per a fer-lo cardenal comporta sempre el finalisme, encara que no sigui premeditat. Això es fa evident en els casos de pontificats llargs: en el moment de la mort del beat Joan Pau II hi havia 117 cardenals electors, dos dels quals no assistiren al conclave per motius de salut. Doncs bé, dels 115 finalment reunits, només 2 no havien estat nomenats pel papa difunt, i aquesta aclaparadora majoria mostrava ben clarament quin havia estat el camí suggerit amb vista a qui havia de ser el seu successor (tanmateix hi hagué sorpresa, perquè l'elegit, Joseph Ratzinger, era precisament un d'aquells dos: havia estat fet cardenal per Pau VI el 1977). També és significatiu el cas de Benet XVI, el qual pocs mesos abans de la seva renúncia i en dos consistoris successius s'havia afanyat a crear 24 nous cardenals electors. Hàbits i heràldica dels cardenals L'hàbit dels cardenals és el propi dels eclesiàstics seculars, però caracteritzat pel color vermell púrpura en rivets, botonada, solideu, bonet, birreta i faixa, i en tota la sotana, i també en la musseta i la capa si se'n duen, en les cerimònies solemnes. Per això sovint se'ls anomena "purpurats". Es diferencien dels simples bisbes perquè en l'hàbit d'aquests predomina el color vermell violeta i no el porpra. Els cardenals timbren llur escut heràldic (el que ja posseïen com a bisbes o, en cas que no ho fossin, el que ha estat dissenyat expressament) amb un capel del qual pengen a cada costat quinze borles en cinc ordres, tot de gules. El filacteri del peu duu com a inscripció el lema personal del cardenal. Referències Vegeu també Llista dels cardenals permanentment actualitzada, amb indicació de número, nom, nacionalitat, títol, ocupació, data de naixement i data del consistori de creació de cadascun. Enllaços externs Pàgina històrica sobre tots els cardenals dels que hom té notícia, a càrrec del prof. Salvador Miranda, de la Florida International University. Regularment actualitzada.


text: Un cineasta és qualsevol de les persones que treballa profesionalment en la realització d'una pel·lícula com ara un actor, un director de cinema, director de fotografia, guionista, càmera, tècnic de so... És habitual que en l'argot del cinema el nom de cineasta es relaciona directament amb la figura del director, que en si mateixa conté de manera directa o indirecta, més d'una de les professions esmentades anteriorment. Grans cineastes El 6 de juliol 2002 la web de Movie Maker va publicar una classificació dels 25 cineastes més influents de tots els temps llista completa. Alfred Hitchcock D. W. Griffith Orson Welles Jean-Luc Godard John Ford Stanley Kubrick Sergei Eisenstein Charlie Chaplin Federico Fellini Steven Spielberg Martin Scorsese Akira Kurosawa Ingmar Bergman John Cassavetes Billy Wilder Jean Renoir Francis Ford Coppola Howard Hawks François Truffaut Buster Keaton Fritz Lang John Huston Woody Allen Luis Buñuel Ernst Lubitsch Referències


text: Un catió és un ió (sigui àtom o molècula) amb càrrega elèctrica positiva, això és, amb defecte d'electrons. Els cations es descriuen amb un estat d'oxidació positiu. Les sals típicament estan formades per cations i anions (encara que l'enllaç mai no és purament iònic, sempre hi ha una contribució covalent). Cations importants Oxoni o protó hidratat Metalls alcalins i alcalinoterris: Sodi Potassi Magnesi Calci Metalls de transició Amoni Referències Vegeu també Anió


text: El càrritx, carç, carcera, carritxera o faió (Ampelodesmos mauritanicus) és una planta amb flors de la família de les gramínies, la qual creix a brolles, bosquines i pinedes. Pertany al gènere monotípic Ampelodesmos. Als Països catalans, creix a les contrades mediterrànies marítimes, però és natural de tota la conca mediterrània meridional. És molt abundant a les Illes Balears, rara al Principat de Catalunya i absent al País Valencià. Addicionalment pot rebre els noms de carços, fenassa, xirca i borró. També s'ha recollit la variant lingüística carsos. Descripció És una planta herbàcia molt robusta, rizomatosa. Les seves tiges són massisses de 0,6-3,5 m d'alçària i fa grans motes i les seves fulles mesuren uns 7 mm d'amplada i no són auriculades. Làmines de les fulles dures; estretes i enrotllades; no pseudopeciolades. Lígula membranosa; no truncada; de 6-12 mm. La inflorescència en forma de panícula, arquejada, oberta, espatulada, i sovint violàcia, pot assolir fins a 50 cm de llargada. Eixos de l'espiga persistents; pedicel·lada. És una planta bisexual, amb espigues bisexuals; i flors hermafrodites. A les nostres latituds floreix entre els mesos d'abril i juny. L'etimologia del nom prové del llatí, de la planta "carex", probablement a través d'una forma mossàrab "qarrici", amb influència d'altres noms de vegetals (garric, carrasca, etc.) pel que fa a la presència de la doble erra al nom. Galeria Referències Enllaços externs Descripció i usos del càrritx Herbari Virtual de les Illes Balears Carritx


text: El plat d'accents és un dels tipus de plat que conformen la bateria. S'empra com a efecte d'accentuació en determinats punts de la interpretació de música moderna (fet que li ha conferit el nom en català) i produeix un so fort i agut, del qual en rep el nom anglès crash com a onomatopeia. Pot tocar-se amb baquetes, maces o directament amb les mans, de manera que genera diferents intensitats. A diferència dels plats de ritme, acostumen a ser més petits de 51 centímetres de diàmetre (sovint entre 15 i 18 polzades angleses com a mesura més habitual) i significativament més prims. Així doncs, atès el seu menor gruix, un efecte especial habitual és el que s'aconsegueix aturant la vibració del plat amb la mà, immediatament després de colpejar-lo: aquesta tècnica rep el nom d'estrangulació del plat i fou molt comuna durant els orígens del jazz a les primeries del . El nombre de plats d'accent que es munten en una bateria depèn de les preferències del percussionista, però normalment no passa dels tres. Quan són més petits, també s'anomenen en anglès splash. Produeixen un so més sec i agut i normalment s'ajusten en el seu suport de manera que vibrin menys que els plats d'accents més grans. Referències Bibliografia Instruments de percussió Instruments idiòfons


text: Canyella (espècia), o canella, escorça aromàtica del canyeller Canyella (anatomia), o canella, part frontal de la cama Canell, part del cos humà entre la mà i el braç Canella, canó per on brolla l'aigua d'una font Vegeu també Canyella (desambiguació)


text: Canyella, escorça aromàtica del canyeller Canyella, varietat de perera allargada i de mida mitjana Canyella (anatomia), o canella, part frontal de la cama Canyella (color) Vegeu també Canella


text: Un científic o científica és la persona que es dedica professionalment a algun camp de la ciència utilitzant les matemàtiques o el mètode científic per a cercar nous coneixements. Pot estar especialitzada en una o més àrees de la ciència, participant-hi o realitzant-hi alguna activitat d'investigació científica. Tot i la reducció en les darreres dècades, persisteix una bretxa de gènere entre els estudiants de la disciplina. Etimologia En català, el mot prové del llatí scientĭfĭcus, que té el mateix significat. En anglès, sembla que William Whewell inventà la paraula scientist el 1833 per petició del poeta Samuel Taylor Coleridge i l'usà el 1840 en Philosophy of the Inductive Sciences ("Filosofia de les ciències inductives"). Anteriorment s'anomenaven filòsof natural o homes de ciència que aviat van quedar substituits. Descripció A l'antiguitat clàssica, no hi havia una analogia real d'un científic modern, els filòsofs es van dedicar a l'estudi filosòfic de la natura anomenat filosofia natural, un precursor de les ciències naturals. A l'època del racionalisme tenia un sentit més restringit, ja que per a Isaac Newton era únicament qui utilitzava el mètode científic, el procediment de recerca que es basa en processos lògics del pensament i que s'organitza per relacionar dades i generalitzacions, amb l'objectiu de proposar i contrastar explicacions d'esdeveniments perceptibles». Aquestes tècniques permeten reunir un cos de dades fruit de l'observació i l'experimentació, a partir de les quals es poden formular teories. Els científics desenvolupen nova informació sobre el món que ens envolta, sovint amb el propòsit de resoldre problemes o millorar aspectes de la vida moderna. En les seves investigacions, els científics necessiten un enfocament lògic i sistemàtic. Dissenyen acuradament, realitzen el seguiment i analitzen experiments per arribar a conclusions. Així mateix, han d'explicar les seves troballes als altres amb claredat i concisió. Comunicació científica Un dels aspectes més importants de la recerca científica és la comunicació dels treballs, per poder-los compartir amb la comunitat. Les tecnologies mòbils estan transformant la manera com ens comuniquem i impacta en la manera com es comunica la recerca. Per l'elaboració de la documentació i publicació en una revista científica, sigui com a plataforma per publicar articles dels investigadors o com a divulgació per al gran públic (sovint combinen les dues funcions en una única revista) cal incloure citacions i bibliografia dels treballs en què es basa la investigació. La revista científica més antiga del món és el Journal des savants francès, publicada per primer cop en 1665. Entre les revistes de més factor d'impacte hi sol haver Nature i Science, de caràcter «generalista», o The New England Journal of Medicine o The Lancet, especialitzades en medicina. Activitats laborals Els científics dissenyen, planifiquen i dirigeixen assajos i investigacions bàsiques o aplicades a l'àmbit de la ciència. Alguns exemples de recerca aplicada l desenvolupament científic són: Desenvolupar un nou medicament per tractar una malaltia. Trobar materials més forts i lleugers per construir aeroplans amb ells. Millorar el color i el sabor dels aliments. Desenvolupar fonts alternatives d'energia, com l'eòlica o la solar. El tipus d'experiments realitzats i la tecnologia aplicada variaran en funció de l'àmbit d'investigació. Tots els científics necessiten garantir l'exactitud dels seus resultats, i per això pensen detingudament el nombre de proves requerides per assolir una conclusió precisa, la mida de la mostra de la investigació (per exemple, quants voluntaris seran necessaris en una prova), així com tots aquells factors que puguin afectar els resultats o distorsionar-los. Sovint treballen amb altres científics que tenen coneixements especialitzats diferents als seus. Els científics poden tenir al seu càrrec un grup de d'altres científics o de tècnics de laboratori, que s'ocupen del funcionament diari d'aquest. Los científics utilitzen diversos mètodes per recollir i analitzar dades, i sovint també estadístiques. Analitzen resultats i presenten les seves troballes en forma de gràfics, maquetes o diagrames. Usen ordinadors per dissenyar i fer el seguiment dels experiments, crear models i analitzar resultats. Durant una investigació, els científics fan servir mètodes tradicionals, com per exemple, observar canvis a simple vista, així com tecnologia molt sofisticada, com utilitzar un microscopi electrònic per estudiar microorganismes. Els treballs de recerca i desenvolupament poden implicar la realització de proves rutinàries durant un llarg període. Per exemple, el procés de desenvolupament d'un nou fàrmac pot prolongar deu anys des del seu descobriment i assaig fins que estigui disponible ia la venda en una farmàcia. Els científics necessiten ser capaços d'explicar els seus resultats clara i concisa als altres. Sovint ho fan a altres científics, per exemple, mitjançant informes, presentacions o articles publicats en revistes científiques. Però també poden fer-ho a persones que no siguin científics, com per exemple, en el cas d'un científic forense, que de vegades ha de testificar en un juicio. Cada vegada més, els científics han de tenir en consideració l'impacte mediambiental de la seva feina, per exemple, intentant garantir que el pol·len procedent de les seves proves experimentals de cultius de planter genèticament modificat no entri en contacte amb els planters de les granges que no estan relacionades amb aquesta prova experimental. Alguns científics es dediquen més a investigacions analítiques que a treballs de desenvolupament.Per exemple, els científics analítics investiguen substàncies per veure quines substàncies químiques contenen. Les seves troballes ajuden a altres a garantir la seguretat i qualitat dels aliments i begudes, a controlar i protegir la salut pública i el medi ambient, i a incrementar l'eficàcia i seguretat dels processos de fabricació. A més de treballar en laboratoris, molts científics viatgen per prendre mostres o realitzar experiments, el que s'anomena treball de camp. Per exemple, els geòlegs viatgen per cartografiar característiques físiques, de vegades a zones molt aïllades. Els científics utilitzen els seus coneixements de productes i processos en els departaments de màrqueting i vendes. Així, poden visitar a clients per escoltar les seves necessitats i explicar-los els últims avances. En funció del tipus de científic, podran tenir una altra mena de contactes; per exemple, un biomèdic pot treballar amb metges, infermeres i altres professionals sanitaris, mentre que un científic acústic pot haver de treballar amb els empleats municipals per observar i controlar el soroll d'un estadi. Les tres principals àrees de la ciència són la biologia, la física i la química, però estan vinculades entre si a diferents nivells en gran quantitat d'àrees especialitzades. Per exemple, la bioquímica és l'estudi de la química en els éssers vius. Habilitats i característiques personals Per ser un bon científic, es necessita: Gaudir resolent problemes. Un enfocament lògic per planejar els experiments. Habilitats pràctiques. Imaginació i creativitat. Ser metòdic i ben organitzat. Paciència, perquè no ha d'importar repetir els experiments diverses vegades. Els científics sovint treballen en grup, i per això és important tenir dots comunicatius. Cal ser capaç d'expressar-se amb claredat, tant verbalment com per escrit. Per contra, alguns científics també passen temps treballant en solitari, especialment durant el treball de camp. Per exemple, els científics geòlegs poden viatjar per cartografiar zones remotes i passar molt de temps sols. Competències Aptituds matemàtiques. Aptituds per a la microscòpia i el microanàlisi. Aptituds per redactar informes. Capacitat per treballar en equip. Capaç d'expressar idees amb claredat. Capaç de treballar tant sol com en equip. Coneixements en una varietat d'instrumental d'anàlisi. Creatiu. Dissenya, porta a terme i avalua experiments. Habilitat per avaluar. Habilitat per a l'observació. Habilitat per a realitzar presentacions. Habilitat per resoldre problemes. Habilitats informàtiques. Habilitats pràctiques. Investigador. Meticulós. Metòdic. Observador. Pacient. Persistent. Planifica i realitza treball de camp. Sensat. Supervisa i dirigeix un equip de tècnics de laboratori. Utilitza eines d'anàlisi estadístiques. Utilitza models computats. Utilitza sistemes d'assaig automatitzats. Estudis per exercir la professió A continuació es relacionen alguns dels estudis oficials (cicles formatius o carreres universitàries) que permeten exercir aquesta professió. Cal tenir en compte que depenent de l'àmbit d'especialització, és possible que s'hagi de complementar la formació amb altres cursos més específics del sector. La formació contínua és un aspecte clau per a la millora professional. Grau en bioquímica Grau en bioquímica i biologia molecular Grau en biotecnologia Grau en química Científics i matemàtics Algunes persones no consideren als matemàtics com científics, ja que en general no es valen dels passos del mètode científic per realitzar descobriments matemàtics i, al seu torn, el mètode científic no és vàlid per provar resultats matemàtics. De tota manera, a causa de la relació íntima entre la matemàtica i les ciències aplicades, s'inclou aquí als matemàtics a la llista de científics. Aquesta distinció entre matemàtics i científics només va començar a plantejar-se en el . Carl Friedrich Gauss va definir a la matemàtica com la "reina de les ciències" . Les opinions dels matemàtics sobre això són variades. Molts consideren que cridar al seu camp ciència és minimitzar la importància del seu perfil estètic, a més suposa negar la seva història dins de les set arts liberals. Altres consideren que fer cas omís de la seva connexió amb les cièncise suposa ignorar l'evident connexió entre les matemàtiques i les seves aplicacions a la ciència i l'enginyeria, que ha impulsat considerablement el desenvolupament de les matemàtiques. Un altre assumpte de debat, que guarda certa relació amb l'anterior, és si la matemàtica va ser creada (com l'art) o descoberta (com la ciència). Aquest és un dels molts temes d'incumbència de la filosofia de les matemàtiques. No obstant això encara avui els premis referits a les matemàtiques es mantenen generalment separats dels seus equivalents en les ciències. Científics versus enginyers Enginyers i científics sovint es confonen en la ment del públic en general, estant els primers més propers a la ciència aplicada. Mentre que els científics exploren la naturalesa amb la finalitat de descobrir els principis generals i fonamentals, els enginyers apliquen els principis establerts procedents de la ciència amb la finalitat de crear i/o dissenyar nous invents o bé millorar els antics. La ciència és el coneixement basat en fets observats i de les veritats provades, disposats en un sistema ordenat que es poden validar i comunicar a altres persones. L'enginyeria és l'aplicació creativa dels principis científics, utilitzats per planificar, construir, dirigir, guiar, administrar o treballar en els sistemes per mantenir i millorar la nostra vida diària . No obstant això, hi ha molts casos d'èxits importants que es fan en ambdós camps per la mateixa persona. Quan un científic té també una formació d'enginyeria, o viceversa, el mateix individu explora els principis de la naturalesa per resoldre problemes i dissenya noves tecnologies. Els científics sovint realitzen algunes tasques d'enginyeria, com és el cas del disseny d'equips experimentals i la construcció de prototips; algunes d'aquestes tasques les fan els mateixos enginyers, amb formació en recerca científica. Enginyeria Biomèdica, mecànica, elèctrica, electrònica, química i sector aeroespacial, els enginyers estan sovint a l'avantguarda de la investigació científica dels fenòmens i materials nous. Peter Debye va obtenir un títol en enginyeria elèctrica i un doctorat en física abans de finalment guanyar un Premi Nobel de química. De la mateixa manera, Paul Dirac, un dels fundadors de la mecànica quàntica, va començar la seva carrera acadèmica com a enginyer elèctric per després dedicar-se a les matemàtiques i la física teòrica. Claude Shannon, enginyer electrònic i matemàtic, va ser el fundador de la moderna teoria de la informació. Científics per branques del saber Antropòlegs Astrònoms Biòlegs Criminòlegs Economistes Físics Geòlegs Geògrafs Historiadors Matemàtics Metges Odontòlegs Politòlegs Psicòlegs Químics Sociòlegs Astrònoms Biòlegs (botànics, zoòlegs, entomòlegs, herpetòlegs, viròlegs, ...) Bioquímics Ecòlegs Economistes Físics Geòlegs (vulcanòlegs, sismòlegs...) Matemàtics Químics Toxicòlegs Referències Vegeu també Test de Finkbeiner Enllaços externs Un web sobre la imatge que els nens catalans tenen dels científics Professions científiques


text: La C és la tercera lletra de l'alfabet català provinent del llatí. Prové de la lletra gimel de l'alfabet fenici, que els grecs convertiren en la gamma quan adaptaren l'alfabet fenici i crearen l'alfabet grec. En aquests alfabets, el caràcter representava el so de l'oclusiva velar sonora /g/, però els etruscs, en adaptar l'alfabet grec en l'alfabet etrusc, li assignaren el valor de l'oclusiva velar sorda, atès que en etrusc no es distingia la sorda de la sonora; com que els llatins crearen el seu alfabet amb base a l'alfabet etrusc, el so assignat a la lletra C fou el de /k/, i no pas el de /g/ original. Fonètica En català representa l'oclusiva velar sorda de l'alfabet fonètic internacional en els següents casos: Davant de les vocals a (casa ), o (cosa ), u (cullera ). En mallorquí pot prendre el so d'oclusiva palatal sorda: . Cal recalcar que si el fonema va seguit d'una lletra u que representa el fonema , aleshores no es representa per la lletra c sinó per la lletra q (per això cua va amb c i quadre s'escriu amb q). Davant de les consonants r (creu ) i l (clau ) Seguida d'una consonant sorda (acte , sucs ) Geminada cc (acció , però en mallorquí ) En posició final (sac , però en mallorquí ). Després d'una consonant nasal pot emmudir-se (banc ). És el fonema de la fricativa alveolar sorda davant e (cel ), i (ciri ). Seguida d'una consonant sonora és una oclusiva velar sonora (dracma ). En l'escriptura catalana prenormativa també formava part del dígraf ch. Significats de C Bioquímica: en majúscula, és el símbol de la citosina i de la cisteïna. Economia: és l'abreviatura de "cèntim". Dues C signifiquen "compte corrent". Educació: als països anglosaxons, representa l'aprovat en les qualificacions escolars. Física: en minúscula és el símbol de la velocitat de la llum, una de les constants absolutes. en majúscula és el símbol del coulomb en el Sistema internacional. Informàtica: el llenguatge C és un llenguatge de programació. Lingüística: en gramàtica designa habitualment un complement sintàctic. En alguns manuscrits llatins és una abreviatura de "cum". Matemàtiques: en majúscula i en el sistema de numeració romà, equival al nombre 100; amb una ratlla horitzontal a sobre () equival a cent mil. en minúscula és l'abreviatura del prefix "centi-" en les unitats de mesura. Música: en la notació germànica, representa la nota do. Química: en majúscula, és el símbol del carboni. És també el nom d'una vitamina (vitamina C) Símbols: amb un o al davant indica els graus Celsius de temperatura. Si en canvi és dins d'un cercle (©), significa "copyright", és a dir, propietat intel·lectual registrada. Urbanisme: és l'abreviatura de "carrer". Símbols derivats o relacionats Referències Lletres de l'alfabet llatí


text: Les ciències naturals són aquelles que tenen per objecte l'estudi de la naturalesa. Estudien els aspectes físics, no humans del món. Intenten explicar el perquè del món i l'univers, dels processos orgànics i inorgànics, per via de processos naturals, per contraposició als processos divins. Busquen el coneixement del tot material i físic basant-se en el mètode científic. Les ciències naturals formen la base de les ciències aplicades. Juntes, les ciències naturals i aplicades es distingeixen de les ciències socials, que estudien els aspecte humans del món, també de la teologia, les humanitats i les arts. Les matemàtiques no formen part de les ciències naturals però les proveeixen de moltes eines. Ciències naturals Dins les ciències naturals, distingim les següents disciplines: Astronomia Biologia Botànica Ecologia Zoologia Ciències Ambientals Ciències de la Terra Geologia Física Física Clàssica Física Quàntica Cosmologia Química Vegeu també Història natural Enllaços externs La Història de la Ciència recent i la Teologia Revisió de Llibres Sobre Ciència Natural Aquest lloc conté sobre 50 Publicacions Llibres sobre Ciència Natural.


text: S'anomenen ciències aplicades el conjunt de ciències que es caracteritzen per la seva aplicació pràctica. Està íntimament relacionat amb l'enginyeria i amb la tecnologia. Les ciències aplicades són possibles gràcies a l'aplicació dels coneixements adquirits per les ciències pures (els estudis que no impliquen cap benefici pràctic immediat). Recerca aplicada La recerca aplicada és l'aplicació pràctica de la ciència. Accedeix i utilitza teories, coneixements, mètodes i tècniques acumulades, per a un propòsit específic, dirigit per l'estat, el negoci o el client. La investigació aplicada es contrasta amb la recerca pura (recerca bàsica) en discussió sobre ideals, metodologies, programes i projectes de recerca. La investigació aplicada tracta de resoldre problemes pràctics i generalment empra metodologies empíriques. Com que la investigació aplicada es troba en el món desordenat, és possible que es necessitin relaxar protocols de recerca estrictes. Per exemple, pot ser impossible utilitzar una mostra aleatòria. Per tant, la transparència de la metodologia és crucial. També s'han de tenir en compte les implicacions d'interpretació dels resultats obtinguts per relaxar un cànon de metodologia altrament estricte. Atès que la investigació aplicada té una orientació provisional al problema i a les dades, també pot utilitzar un marc conceptual més provisional, com ara hipòtesis de treball o qüestions sobre el pilar. El manual de Frascati de l'OCDE descriu la recerca aplicada com una de les tres formes de recerca, juntament amb la investigació bàsica i el desenvolupament experimental. Degut al seu enfocament pràctic, es trobarà informació de recerca aplicada a la literatura associada a disciplines individuals. Diferència amb les ciències fonamentals Hi ha una divisió tradicional de les ciències en ciències fonamentals i ciències aplicades. Les ciències fonamentals investiguen les lleis fonamentals que regeixen el comportament i la interacció de les estructures bàsiques de la natura. Les investigacions de les ciències fonamentals es troben a la vora entre el conegut i el inesperat, i condueixen al descobriment científic. Per contrast, les ciències aplicades és apliquen els resultats de les ciències fonamentals a la solució de problemes socials i pràctics. El propòsit de la investigació fonamental és el coneixement, és a dir la representació objectiva i racional de la realitat, mentre que el propòsit de la investigació aplicada és el coneixement instrumental efectiu sobre un fragment de realitat, dissenyat per a resoldre un problema pràctic específic. Per a la investigació fonamental la veritat del coneixement sobre el món és el valor més alt; per a la investigació aplicada el valor més alt és l'efectivitat tecnològica de la informació sobre el món que no sempre coincideix amb la seva veritat, en el cas de la ciència fonamental les perspectives i el progrés de la investigació estan determinats principalment per la tasca d'identificar i introduir racionalment noves característiques del món, encara desconegudes. En la ciència aplicada el curs de la investigació està determinat per la necessitat de resoldre problemes tecnològics específics, per aquesta raó la novetat del coneixement sobre el món en si mateix apareix com un subproducte de la recerca d'aquestes solucions. El coneixement obtingut en el marc de la investigació aplicada es fixa, en primer lloc, com un mitjà per a resoldre un problema pràctic local; el coneixement sovint es presenta en formes que no impliquen un ús cognitiu directe addicional, però que té una aplicació pràctica directa, per exemple, instrucció, metodologia, recepta tecnològica, etc. Característiques del fenomen La separació de la ciència aplicada en una definició separada s'associa, en primer lloc, a les característiques integrals dels tipus d'activitat científica i cognitiva, que difereixen en la seva finalitat. Per tant, l'objectiu de la ciència bàsica és el coneixement com a tal; la representació més objectiva i racional de la realitat. L'objectiu de la investigació aplicada és el coneixement instrumental-eficaç d'un fragment de realitat, dissenyat per resoldre un problema pràctic concret. Per a la investigació bàsica, la veritat del coneixement del món és el valor més elevat; per a la investigació aplicada, el valor més elevat és l'eficàcia tecnològica de la informació sobre el món, que no sempre coincideix amb la seva veritat. En el cas de la ciència fonamental, les perspectives i el progrés de la investigació es determinen principalment per la tasca d'identificar i presentar racionalment noves característiques del món, encara no conegudes. En les ciències aplicades, el curs de la investigació està determinat per la necessitat de resoldre problemes tecnològics específics, per això la novetat del coneixement sobre el món mateix apareix aquí com a subproducte de la recerca d'aquestes solucions. El coneixement obtingut en el marc de la recerca aplicada es registra, en primer lloc, com a manera de resoldre un problema pràctic local; Aquest coneixement apareix sovint en formes que no impliquen el seu ús cognitiu més directe, però que tenen una aplicació pràctica directa: per exemple, instrucció, metodologia, recepta tecnològica, etc. Exemples Aeronàutica Agricultura Arquitectura Astronàutica Biblioteconomia Ciències de la comunicació Ciències de la salut Electrònica Estadística Fotografia Informàtica Indústria Metal·lúrgia Mineria Pedagogia Pesca Ramaderia Telecomunicacions Transport Referències


text: Les ciències socials o humanes són les ciències que s'ocupen d'aspectes de les persones no tant en quant ésser biològic sinó en el seu aspecte d'individu que interacciona amb altres dins un sistema o societat determinada. Es diferencien de les humanitats, malgrat que poden coincidir en metodologies d'investigació en algunes disciplines com l'antropologia, en el paper que atorguen a les dades i al mètode científic, mentre que es distancien de les ciències experimentals perquè inclouen les representacions mentals i els supòsits dels individus estudiats (aspecte intern de l'observació). Algunes ciències socials són: Ciències Polítiques Antropologia Sociologia Història Economia Ciències de la Comunicació Pedagogia Psicologia Història A l'Antiga Grècia no hi havia separació entre els tipus de ciència, tot era considerat coneixement. El positivisme va escindir les branques del saber, que havien crescut fins a exigir l'especialització dels estudiosos per la impossibilitat d'abastar-les completament. El terme ciències socials apareix per primer cop al , a una obra de William Thompson. Des del la recerca va anar unida a l'estadística, buscant resultats comparables a altres àmbits científics. L'etnografia, però, va reivindicar la recerca qualitativa com a pròpia de les ciències socials, encara que compatible amb altres mètodes d'anàlisi. El 2008 la investigadora Virginia Molina proposà l'aplicació de les ciències de la complexitat a les ciències socials. Antropologia cultural, antropologia social, etnologia i sociologia A l'àmbit de les ciències socials hi ha discussions acadèmiques respecte l'antropologia social, la cultural i la sociologia a nivell de classificació i de denominació i semàntica. Denominació Alguns autors consideren que l'antropologia cultural és sinònima a la social mentre que altres les diferencien. El nom antropologia cultural és especialment utilitzat a Amèrica del Nord. Alguns britànics també l'utilitzen. Classificació Autors consideren que l'antropologia cultural és una branca de l'antropologia mentre que altres consideren que l'antropologia social (baix la consideració de sinònima a la cultural) és una branca de la sociologia. De la segona manera de pensar, Radcliffe-Brown l'anomenà "sociologia comparada". També hi ha autors que pensen que la sociologia és una branca de l'antropologia social. Hi ha qui diferència l'antropologia social de la sociologia perquè els primers estudien als "salvatges" (societats no industrials) i els segons a les societats industrials. Açò suposa un problema alhora de definir les diferències entre "salvatges" o "primitius" i "moderns" o "industrials". Altres diferenciacions són: el criteri d'estudi de la totalitat de les relacions (per a l'antropologia social) i les específiques a un problema (per a la sociologia); i el criteri de tècnica, on els antropòlegs s'aproximen als individus estudiats i els sociòlegs no. L'etnologia, segons l'ús que fan els britànics de la paraula, es diferència de l'antropologia social per investigar pobles del passat, relacionat amb l'arqueologia. Referències Bibliografia Vegeu també Ludologia Mapa mut