text: La Llicència de documentació lliure de GNU (GNU Free Documentation License, GNU FDL o GFDL, en anglès) és una llicència per a contingut obert, dissenyada per la Free Software Foundation (FSF) per al Projecte GNU. Aquesta llicència va ser dissenyada per a documentació de programari i altres referències i materials institucionals. Estipula que qualsevol còpia del material, fins i tot de ser modificat, ha de portar la mateixa llicència. Les esmentades còpies poden ser venudes però, de ser produïdes en quantitat, han de ser distribuïdes en un format que garanteixi futures edicions. Viquipèdia és el major projecte que utilitza aquesta llicència. Moltes persones i grups consideren a GFDL com una llicència no lliure, degut en part a l'ús de text "invariable" que no pot ser modificat o eliminat i la benintencionada però exagerada prohibició en contra de sistemes DRM (Digital Rights Management, o gestió de drets digitals), la qual afecta també alguns usos vàlids. Fins al 16 de març de 2006 el projecte Debian així ho considerava, però ja fa distinció explícita sobre l'existència de seccions invariants, que serien les que impedirien la inclusió d'aquests documents a la secció principal (main) del projecte. Parts d'un document La llicència GFDL distingeix entre les seccions que componen el contingut mateix del document, i altres seccions que tracten sobre el mateix document. Utilització de la llicència Perquè un text sigui cobert per la llicència GFDL, el seu autor ha d'incloure una nota específica de dret d'autor i llicència. La Viquipèdia i GFDL Tots els articles de la Viquipèdia són llicenciats al públic sota els termes i condicions de la llicència de documentació lliure GNU. Els articles de Wikipedia no contenen seccions invariants. Vegeu també GNU General Public License (GNU GPL) GNU Lesser General Public License (GNU LGPL) GNU Affero General Public License (GNU AGPL) Llicència Creative Commons (CC) Enllaços externs Llicències GNU GNU


source: wikipedia

text: La galvanització és el zincat de l'acer o el ferro per immersió en un bany de zinc fos. Fou patentat amb aquest nom per Stanislas Sorel en 1837, malgrat no tenir res a veure amb Galvani ni amb l'electricitat. En 1839 apareix l'electrodeposició o galvanostègia, donat una segona accepció a la paraula galvanització, molt més natural. En aquest sentit, la galvanització és l'aplicació d'una capa de metall sobre un altre electrolíticament. L'aplicació més corrent és la formació d'una capa prima de zinc sobre peces d'acer amb l'objectiu de protegir l'acer de la corrosió causada per l'aigua, l'oxigen i altres elements. La pel·lícula que recobreix el metall es manté enganxada gràcies a la zona de transició formada pel material que es vol recobrir i el zinc. La capa formada pel zinc és protegida per carbonat de zinc hidratat, material no soluble en l'aigua. El resultat de la galvanització és l'acer galvanitzat. Per analogia, es fa servir el terme galvanització en calent per referir-se al recobriment similar obtingut per bany en zinc fos. Vegeu també Sèrie galvànica Galvanostègia Galvanoplàstia Galvanització de coure Referències Mecanizado Básico para electromecanica (es) (consulta: 02-11-2013) Electroquímica Metal·lúrgia Recobriments Processos químics


text: El gres és una ceràmica de pasta opaca parcialment vitrificada i pràcticament impermeable. Es pot fer a partir d'argila (silicat d'alumini hidratat), blanca o rosada amb percentatges d'alumini d'entre el 24% i el 28%. Dins del forn resisteixen temperatures d'entre 1.200 i 1.400 °C, sense fondre's, i per tant sense deformar-se. Quan l'argila és natural, s'anomena al producte ‘gres comú. Però normalment es fan barreges amb un 10% de caolí, un 15% de quars i una quantitat variable de fundent regulador de la vitrificació. En general com a tal s'utilitza el feldespat, però també a vegades materials calcaris i fins i tot ferruginosos. El producte s'anomena gres artificial'. El grau de porositat després de la vitrificació està al voltant de l'1%. el material ha deixat de ser hidratat i ara és anhidre. El canvi s'ha produït en l'interior de la molècula d'argila. Es tracta d'un procés irreversible, a través del qual el silicat d'alúmina adquireix duresa, sonoritat i permanència. El color final pot variar segons els components de les argiles. Però també el fa canviar a vegades el foc del forn i la seva contundent deshidratació. És conegut de què les argiles negres, que normalment són així pel carboni que porten barrejat, es tornen blanques perquè dins el forn es crema també el carboni. Segons la temperatura assolida es poden arribar a fondre altres materials barrejats a la pasta produint qualitats de duresa i textures superficials. Per la seva compacitat i resistències tenen aplicació en la fabricació de receptacles per a líquids àcids, per a la construcció de paviments resistents a l'abrasió, per a fer canonades, etc. Quan al final de la cocció es llença al forn sal (ClNa), es volatilitza i reacciona amb la superfície de l'argila fent una capa de silicat alumínic alcalí vitrificat. És el vernís característic del gres comú. El gres admet també aplicacions superficials de materials vitrificables abans de la cocció. Es pot aconseguir des d'una major impermeabilització d'un objecte necessari, fins a una bona manera de fer duradora una creació artística. Aquests és l'origen del gres policromat, tècnica iniciada al i molt desenvolupada al . S'atribueix l'origen del gres a la Xina, però des del es coneix a Europa. Referències Gres


text: La gimnàstica és un tipus d'esport. Consisteix en l'execució exacta i harmònica d'una sèrie de moviments corporals, que són definits amb precisió. La seva execució es fa a mans lliures o amb aparells. La gimnàstica es divideix en les variants general, artística, rítmica, aeròbica, acrobàtica i trampolí. Història Els seus orígens es confonen amb la cultura corporal practicada pels grecs, de la qual deriva el nom, ja que qualificava els exercicis practicats amb el cos nu. La paraula gimnàstica s'aplicà al principi al joc dels atletes que corrien, saltaven, lluitaven i llançaven el disc i la barra. Més tard, els recintes plantats d'arbres o els locals coberts dedicats als jocs atlètics foren el punt de cita dels que volien conrear la intel·ligència i la seva força. Mentre que a la Grècia antiga els doris, ètnia conqueridora, es dedicaven a la gimnàstica amb finalitats guerreres, els atenencs buscaven en aquells exercicis la salut del cos i de l'esperit, l'harmonia i la gràcia. Els romans de la República es van dedicar amb entusiasme a la marxa, l'equitació i altres exercicis gimnàstics. No poques vegades, després d'un exercici violent es llançaven al Tíber com els espartans a l'Eurotas. Plutarc refereix que Cèsar va aconseguir guarir-se una neuràlgia fent que un esclau li fes massatge als músculs. Amb tot, els romans no van practicar mai la veritable gimnàstica, la d'Atenes. Només van prendre de Grècia els exercicis dels circs, adaptant al seu caràcter cruel els exercicis grecs i transformant així en combats de gladiadors els jocs dels atletes grecs. L'edat mitjana no va conèixer la gimnàstica. Únicament, alguns aristòcrates van continuar exercitant-se en justes i torneigs sota l'armadura de ferro, amb la qual cosa no es poden considerar exercicis gimnàstics. El cristianisme, tan hostil a la nuesa corporal, no feu res per a realçar o establir els exercicis corporals. La veritable gimnàstica fou defensada pels filòsofs reformadors Martí Luter, Ulrico Zuinglio o Philipp Melanchthon. No obstant això, cal situar-ne el naixement com a esport al , a la darreria del qual els alemanys Muths, Jahn i, després, el suec Ling hi van donar forma i van crear el material específic i els aparells que encara avui es fan servir, mentre el valencià Antoni Amorós introduïa el ritme, amb el cant i la música, en l'execució dels exercicis. Com a disciplina olímpica és regulada per la Federació Internacional de Gimnàstica (Fédération Internationale de Gymnastique), creada el 1881, que organitza les grans competicions internacionals: els campionats del món cada dos anys senars (des del 1963) i els Jocs Olímpics (la gimnàstica artística o anomenada també gimnàstica artística esportiva o gimnàstica esportiva, des de l'inici, i la gimnàstica rítmica des del 1984, i el trampolí des del 2000). Disciplines gimnàstiques La gimnàstica moderna, regulada per la FIG, es compon de sis disciplines: Gimnàstica general La gimnàstica general és una disciplina en la qual participa gent de totes les edats en grups des de 6 fins a 150 gimnastes, que executen coreografies de manera sincronitzada. Els grups poden ser d'un sol gènere o mixts. Gimnàstica artística La gimnàstica artística o esportiva és practicada tant en categoria masculina com femenina. Forma part del programa oficial dels Jocs Olímpics des dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1896 celebrats a Atenes (Grècia). Cada grup realitza diferents proves sobre distints aparells. Els homes participen en les barres paral·leles, la barra fixa, les anelles, els salts sobre cavall, el cavall amb arcs i exercici de terra acrobàtics amb les mans lliures. Les dones participen en les barres asimètriques, el salt sobre cavall, la barra d'equilibris, i exercici de terra practicat amb música, la qual cal seguir amb harmonia. Tradicionalment, a nivell internacional, la competició es divideix en dues actuacions diferents: l'obligatòria i l'opcional. En la part obligatòria, els competidors han de realitzar la mateixa rutina. En l'opcional, els gimnastes realitzen coreografies pròpies. Gimnàstica rítmica La gimnàstica rítmica és una disciplina esportiva que combina elements de ballet, gimnàstica i dansa, així com l'ús de diversos aparells com la corda, el cèrcol, la pilota, les maces i la cinta. Els exercicis es realitzen sobre un tapís, on s'ha de coordinar també el ball. Gimnàstica aeròbica La gimnàstica aeròbica, abans coneguda com a aeròbic esportiu, és una disciplina de la gimnàstica en la qual s'executa una rutina d'entre 100 i 110 segons amb moviments d'alta intensitat derivats de l'aeròbic tradicional, a més d'una sèrie d'elements de dificultat. Aquesta activitat ha de mostrar moviments continus, flexibilitat, força i una perfecta execució en els elements de dificultat. Gimnàstica acrobàtica La gimnàstica acrobàtica, també coneguda com a esport acrobàtic o acro-sport, és una disciplina de grup en la qual existeixen les modalitats de parella masculina, parella femenina, parella mixta, trio femení i quartet masculí, i s'hi realitzen exercicis amb el cap, mans i peus del company, amb un acompanyament musical. Gimnàstica estètica La gimnàstica estètica de grup és un esport majoritàriament femení que consisteix a seguir una melodia que representa una temàtica a partir de moviments corporals. L'objectiu n'és formar una història amb música i els moviments de les gimnastes. Aquesta modalitat va sorgir en la dècada de 1950, al nord d'Europa, i s'ha anat estenent per l'estat espanyol fins a l'actualitat. Tot i així, continua sense ser un esport gaire conegut i encara no ha estat reconegut com a esport olímpic. Trampolí La disciplina de trampolí consisteix en quatre modalitats: minitramp, doble minitramp, trampolí i tumbling, dels quals només l'individual està inclòs en els Jocs Olímpics. Consisteix a fer acrobàcies aèries des d'un llit elàstic en una successió de salts. Referències Vegeu també Gimnàs CrossFit Enllaços externs Federació Catalana de Gimnàstica. Federació Valenciana de Gimnàstica Fédération International de Gymnastique.


text: El golf és un esport de pilota que té per finalitat d'introduir en una sèrie de forats (normalment 18) una bola mitjançant una successió de cops realitzats amb un pal, en el menor nombre de cops possible. Recentment també s'ha popularitzant un esport que en deriva, el Pitch and putt, que fa servir distàncies més curtes i menys pals. També hi ha una varietat que hom juga en espais molt reduïts anomenada minigolf. Història Algunes teories parlen de referències a una mena de golf trobades en jeroglífics de l'Egipte faraònic. El Chui Wan ("chui" significa colpejar i "wan" significa pilota petita en xinès), un esport que consisteix a conduir una pilota amb un pal fins a un forat del terra, és mencionat en un llibre xinès del , i el professor xinès Ling Hongling de la Universitat de Lanzhou teoritza que fou portat pels mongols a Europa durant els segles i . També hi ha un altre antic esport xinès semblant anomenat "Ji-jou". A la ciutat holandesa de Loenen aan de Vecht s'esmenta el 26 de febrer de 1297 la pràctica d'un esport amb un pal i una pilota de pell. Malgrat tot, actualment es considera que el golf tal com el coneixem avui dia s'originà a Escòcia cap al . Un joc escocès anomenat goulf fou prohibit en dues lleis del tot i que alguns especialistes sostenen que es tractava d'un esport més proper al bandy o al hurling. Molt aviat es va convertir en un esport molt popular, fins al punt que es diu que el rei Jaume II d'Escòcia el va prohibir perquè els seus súbdits no abandonessin la pràctica del tir amb arc. També a Escòcia es creà el primer camp de golf permanent The Musselburgh Old Links Golf Course, i les primeres regles (1754, al que més tard seria el prestigiós Royal and Ancient Golf Club of St Andrews), entre elles l'establiment dels 18 forats. També començaren a disputar-se les primeres competicions i torneigs entre diferents ciutats escoceses. L'any 1744, a Escòcia, es va constituir la primera associació o club de jugadors, la Honourable Company of Edinburgh Golfers. Des d'Escòcia s'estengué primer a Anglaterra i després de la resta del món. Als Estats Units és un dels esports més populars fins al punt de què ha estat el primer esport practicat a la lluna, ja que l'astronauta Alan Shepard hi va fer un cop l'any 1971. A més en aquest país hi ha més de 12.000 camps i més de 20 milions de persones el practiquen almenys un cop l'any. Història als Països Catalans Com altres esports els golf va ser introduït als Països Catalans per anglesos. El primer club d'aquest esport fou el Barcelona Golf Club (1912), que l'any 1914 es traslladà a Sant Cugat del Vallès, esdevenint Club de Golf Sant Cugat i on es construí el primer camp de golf. Al País Valencià el primer fou el de Manises (1924). Posteriorment sorgiren el Club de Golf Terramar, de Sitges (1927), el Club de Golf de la Cerdanya, a Puigcerdà, el de Llavaneres (1945), el del Prat de Llobregat (1956), el del Saler (València) (1958), el del Grau de Castelló (1959), el de Son Vida, a Palma (1964), el primer de les Illes Balears, al qual s'afegí el 1967 el de Punta Roja, el de Pals (Baix Empordà) (1966), el Club de Golf Costa Brava, a Santa Cristina d'Aro (1968), el de Torrevella (1972) i el de Vallromanes (Vallès Oriental), entre d'altres. En els darrers anys, hi ha hagut un fort creixement de federats a Catalunya, i actualment hi ha 45.349 llicències. El camp de golf El golf es disputa en una àrea de terreny que s'anomena camp de golf. És un dels pocs esports que no es disputa en una àrea de joc estandarditzada. Cada camp de golf té un disseny únic. Cada camp consisteix en una sèrie de forats, que típicament solen ser 9 o 18, cadascun dels quals té una zona anomenada tee de sortida, i una zona anomenada green on es troba el forat, al final del recorregut. Entre ambdues, hi ha el recorregut, que pot tenir diverses formes, ja sigui recte o en angle, i que rep el nom de carrer o fairway, en anglès. És una zona de gespa ben retallada on el jugador intenta que la pilota hi quedi després de cada cop, per poder tenir un següent llançament més còmode. Aquesta zona està envoltada d'una zona de gespa més alta anomenada rough. A més, en el recorregut s'hi poden trobar diversos obstacles, ja siguin naturals o artificials, com ara llacs, uns obstacles de sorra anomenats bunkers o zones de vegetació densa amb arbrat. Material de golf Les pilotes de golf tenen un diàmetre de 42.67 mm i una massa que no pot excedir els 45.93 grams. Les pilotes modernes acostumen a tenir, dues, tres o quatre capes de diversos materials sintètics. La superfície té uns petits forats (entre 300 i 450) anomenats dimples dissenyats per millorar la seva aerodinàmica. Els pals de golf són utilitzats per colpejar la pilota. Consisteixen en un eix amb una part per agafar a la part superior i un cap a la part de sota, amb el qual es colpeja la pilota. Els pals de golf moderns estan fabricats amb materials i tècniques molt avançats. En total, un jugador pot dur a la bossa fins a 14 pals. Els pals amb els quals es pot copejar més fortament la pilota i assolir major distància es denominen fustes, encara que en l'actualitat ja no són d'aquest material, sinó d'acer o titani. Es duen normalment tres fustes per als cops llargs. També existeixen uns pals anomenats ferros, més versàtils i utilitzats per una gran quantitat de cops, dels quals solen ser nou o deu. També existeixen uns pals intermedis entre els ferros i les fustes, els híbrids, que tenen la precisió d'un ferro i pràcticament la potència d'una fusta. Molts professionals han començat a utilitzar-los en el circuit. El darrer tipus de pal són els putters, utilitzats per fer rodar la bola al green fins al forat. Els pals anomenats ferros es diferencien entre si per l'angle de les seves bases, mitjançant el qual varia la seva inclinació perquè la bola surti llançada en trajectòries més horitzontals o més altes, segons la distància al clot. Aquests pals es designen per nombres. Com més alt sigui el nombre, major és l'angle d'inclinació del cap. Els pals amb major inclinació són els wedges, que reben noms específics com pitching wedge (de 45 a 48 °) o sand wedge (56 °), que es fa servir habitualment per a treure la bola del parany de sorra (bunker). Altres wedges habituals són el gap wedge (uns 52 °) per a cobrir el buit entre els dos anteriors o el lob wedge (60 °) que ajuda a detenir la bola en el lloc on cau, sense que rodi més enllà. Existeix un petit objecte de fusta o plàstic anomenat tee que es fa servir per situar la bola en el punt de sortida d'un forat, des d'on es fa el primer cop, amb l'objectiu que aquest cop sigui més fàcil de fer. Quan el golfista està al green, la bola ha de ser retirada per evitar interferència amb les boles dels rivals. Per senyalar el punt on es troba la bola s'usen uns marcadors (ball markers en anglès). Aquests marcadors són unes petites peces planes i rodones, de plàstic o metall, semblants a una moneda. Les botes de golf solen ser especials. Aquestes solen dur unes petites punxes dissenyades per incrementar l'agafament a terra en el moment d'efectuar el swing i poder efectuar un millor cop. Els golfistes també solen dur un guant a la mà no dominant, per agafar el pal i assegurar-ne la subjecció sense que rellisqui. També s'usen unes bosses per portar els pals, així com la resta de material necessari. Aquests bosses són transportades pel caddie. Desenvolupament del joc Cada ronda d'un partit de golf consisteix en la disputa d'un nombre de forats determinat, típicament 18, en un ordre determinat. Cada forat consisteix a anar colpejant la pilota, des de la sortida (tee) i des de cada posició on resti situada després de cada cop, fins a aconseguir introduir-la al forat, situat al final del recorregut. L'objectiu és introduir-la amb el menor nombre de cops possible. Per assolir aquest objectiu és important que la bola quedi el millor situada possible després de cada cop, evitant els obstacles com els bunkers de sorra o els llacs d'aigua. El trajecte entre cop i cop pot ser realitzat pels golfistes a peu o en un petit cotxe motoritzat. Aquests van acompanyats per un caddie, un personatge que transporta el material del golfista (típicament els pals de golf) i que els poden donar consell. Un forat és classificat pel seu par; el nombre de cops que se suposa que el golfista hauria de fer per completar el forat. El més comú és que un forat sigui par-quatre (quatre cops per assolir el forat, dos per arribar al green i dos més per entrar la bola al destí). També es troben forats classificats com par-tres o par-cinc, però rarament pars superiors. El factor clau per classificar el part d'un camp és la distància entre el tee i el green. Distàncies típiques per un par-tres són entre 91 i 224 metres, per un par-quatre entre 225 i 434 metres i per un par-cinc entre 435 i 630 metres. El pendent del recorregut (si és pujada o baixada) també pot afectar per la classificació. En el cas de baixada, per exemple, poden ser necessaris menys cops per arribar al final i el par del camp pot ser menor. Altres factors que poden afectar alhora de determinar aquest valor són la presència d'obstacles o la forma del green, ja que aquests poden requerir un cop extra per completar el recorregut. Un recorregut típic de divuit forats pot tenir quatre forats par-tres, deu par-quatre i quatre par-cinc, tot i que poden existir d'altres combinacions. En aquest cas el par total del recorregut seria de 72. La majoria de campionats es disputen en camps amb un par que va entre el 70 i el 72. Puntuació En cada partit l'objectiu en realitzar la ronda de tots els forats en el menor nombre de cops possible. En cada forat, la puntuació realitzada pot ser descrita, segons el nombre de cops en funció del par del forat, per la següent terminologia (cal notar que la terminologia típica del golf és en anglès per raons històriques): El swing El swing és un moviment corporal realitzat per un golfista en el moment d'efectuar cops de llarga distància. En efectuar aquest moviment es mouen gran quantitat de músculs, fet que requereix un preescalfament físic. El jugador ha de col·locar-se alçat però relaxat davant la bola, situada en un punt al centre dels peus de manera que les espatlles estiguin paral·leles a la direcció del cop. Els braços i el pal han de formar una I. El swing s'inicia (backswing) girant lentament el cos cap a la dreta (per a un destre) i tirant enrere l'espatlla dreta perquè el pal pugi fins a arribar a una posició horitzontal o paral·lela al sòl. La cama esquerra es flexiona lleugerament recaient la major part del pes sobre el peu dret. Aleshores, el cos comença el gir invers cap avall (downswing) estirant els braços i els canells per davant del tors. El pal baixa augmentant la velocitat del moviment fins a arribar a la màxima en el moment de l'impacte. En aquest moment tot el pes recau sobre la cama esquerra. El cos segueix el moviment, girant cap a l'esquerra (per a un destre) fins al punt en què el cap acaba mirant en la direcció del moviment de la bola. En la part final del moviment el peu dret gira fins a col·locar-se sobre la punta dels dits. Per a un bon swing és fonamental mantenir sempre l'equilibri del cos. Tipus de cops Hi ha diversos tipus de cops, en funció del moment del joc en què es colpegi la pilota. Aquests són (la terminologia és en anglès): El drive és un cop de llarga distància, executat des del tee de sortida, i que té per objectiu moure la pilota a la major distància possible dins del carrer o fairway. L'approach és un cop d'aproximació i el seu objectiu és situar la pilota dins del green. El chip és un cop molt curt utilitzat per una aproximació curta, normalment per situar una bola dins del carrer o per sortir d'algun obstacle, per exemple de sorra. El putt és un cop dissenyat perquè la bola rodi sobre la gespa sense aixecar-se. S'utilitza quan la pilota està al green, normalment per a fer-la entrar al forat. El lag és un tipus de putt per una llarga distància, normalment d'aproximació de la bola al forat. El handicap El handicap és una mesura numèrica de l'habilitat del golfista amateur de jugar a golf en un camp de 18 forats. El handicap representa, generalment, el nombre de cops per damunt del par que un jugador pot assolir, en mitjana durant un dia. Quan més bo és un jugador menor handicap té. En les competicions, aquest handicap se li resta al jugador del nombre total de cops realitzats al final d'una ronda, per calcular el marcador net. D'aquesta manera poden competir en un mateix partit jugadors de diferent nivell. El sistema de handicap no es fa servir en el camp professional. Els golfistes professionals solen marcar diversos cops per sota del par en un recorregut i per tant tenen un handicap calculat de 0 o menys, que deixa el seu nombre de cops sense modificar. Algú amb un handicap de 0 o menys té el qualificatiu de "golfista scratch". Regles del golf Les regles del golf han estat estandarditzares internacionalment i són governades conjuntament pel Royal and Ancient Golf Club of St Andrews (R&A), fundat el 1754 i la United States Golf Association (USGA). Per acord amb la R&A, la jurisdicció de la USGA es limita als Estats Units i Mèxic. La resta d'associacions nacionals usen les regles de la R&A. Algunes regles estableixen que: Cada jugador és obligat a jugar la bola des de la posició on aquesta hagi caigut després d'efectuar un cop, llevat que una regla permeti o demandi una altra opció (Regla 13-1). Un jugador no pot tenir assistència en la realització d'un cop (Regla 14-2) Les condicions del terreny o altres parts del recorregut no poden ser alterades per guanyar avantatge, excepte en determinats casos definits per les regles. Una bola només pot ser reemplaçada per una altra durant la disputa d'un forat quan aquesta s'hagi destrossat (Regla 5-3), perdut (Regla 27-1), o no sigui jugable (Regla 28), on en altres circumstàncies definides per les regles. El jugador sempre pot substituir les boles entre el joc de dos forats. Existeixen certes penalitzacions en determinades situacions, que es castiguen amb cops extres afegits als ja realitzats o amb l'afegiment de distància extra. Per exemple una bola perduda o colpejada fora dels límits és castigat amb un cop i amb distància. (Regla 27-1) També es castiga amb un cop si el jugador mou la bola o provoca que es mogui. (Regla 18-2) Si un golfista colpeja la bola equivocada (Regla 19-2), o colpeja la bola d'un company en un putt (Regla 19-5), el jugador és castigat amb dos cops. També hi ha infraccions que poden portar a la desqualificació d'un jugador, com enganyar, signar un marcador més baix o un joc no apropiat. També hi ha estrictes disposicions pel que fa a l'estatus dels golfistes. Essencialment, qualsevol qui hagi rebut pagaments o compensacions econòmiques per haver ensenyat o jugat a golf no pot ser considerat amateur, i no li és permès de participar en aquells campionats limitats a jugadors amateurs. No obstant això, aquests poden rebre premis no monetaris segons els límits establerts per les regles de l'estatus amateur. Els golfistes també han de seguir una normativa de comportament que afecta els diferents àmbits del golf. Aquestes normes no formen part en sentit estricte de les regles del joc, ja que no són castigades amb cops de càstig, però per les quals sí que poden ser amonestats. Aquestes normatives fan referència a aspectes del joc com: Seguretat al camp: No es poden fer swings de prova en direcció a companys o d'altres persones. No es pot colpejar la pilota mentre els jugadors que precedeixen estiguin en la trajectòria o a l'abast de la bola. Consideració envers els altres: No llençar els pals amb ira o enuig. Estar preparat per quan t'arribi el torn de jugar, perquè la resta de jugadors no hagin d'esperar gaire. No interferir directament o indirecta quan un altre jugador estigui executant un cop. Ritme del joc: Els golfistes han de jugar sense perdre temps. Una bola perduda no s'ha de cercar durant més de cinc minuts, per no retardar el joc. Si un partit retarda el ritme de joc d'un forat, està obligat a deixar passar al següent partit. Acostuma ha haver una autoritat de camp encarregada de controlar el ritme de joc. Prioritat: Els grups de dos jugadors tenen dret a avançar als grups de tres i quatre jugadors. Indumentària: Alguns camps de golf tenen determinades normes pel que fa a la indumentària. Bàsicament es recomana l'ús de samarretes amb coll, sabates de golf i vestits per sota els genolls (per les dones). Modalitats del golf El golf és un esport que es disputa normalment de forma individual, tot i que també es poden disputar competicions per equips. Existeixen diverses modalitats de joc, de les quals les dues més destacades són: Match play o joc per forats: En aquesta modalitat dos jugadors (o dos equips) disputen cada forat de forma independent a la resta de forats. El participant amb el menor nombre de cops guanya el forat i s'anota un punt, independentment dels cops d'avantatge obtinguts respecte a l'altre. Si ambdós fan el forat en el mateix nombre de cops resten empatats. La competició és guanyada pel jugador o equip que hagi guanyat més forat (és a dir, que hagi guanyat més punts). En el cas que un equip o jugador hagi assolit un avantatge que ja no pugui ser superat pel rival a la resta de forats no es disputen, donant-se la partida per finalitzada. Per exemple, si un participant porta sis forats guanyats d'avantatge i només queden cinc forats per disputar, la partida finalitza resultant aquest vencedor. Si el partit acaba empatat un cop disputats tots els forats, la competició pot ésser continuada fins que un dels competidors guanyi un forat. Stroke play o joc per cops: En aquesta modalitat se sumen tots els cops necessaris per completar tots els forats. Aquell qui hagi necessitat el menor nombre de cops per completar tots els forats resulta vencedor. És la modalitat més comuna dins de les competicions professionals. Si en finalitzar tots els forats un o més jugadors acaben empatats amb el menor nombre de cops es disputa un desempat que pot ser, tant la disputa d'un determinat nombre de forats extres, com per mort sobtada, és a dir, es van disputant forats fins que un dels participants guanyi un forat. Altres modalitats del joc del golf són: Skins: Cada jugador competeix per premis monetaris en cada forat individualment. És a dir, s'assigna un premi a cadascun dels forats. Stableford: El jugador guanya punts en funció dels cops realitzats: 1 per un bogey, 2 per un par, 3 per un birdie i 4 per un eagle. Els punts s'acumulen i qui més punts assoleix en tots els forats es proclama campió. Foursome (definit a la regla 29): Es disputa entre dos equips de dos jugadors cadascun. Els dos jugadors de cada equip juguen una única bola colpejant-la alternadament. És a dir, el primer jugador de la parella fa la sortida, el segon colpeja a continuació, el primer fa el tercer cop, el segon el quart cop, i així successivament fins que s'anota el forat. La competició es pot disputar tant en modalitat match play com stroke play. Fourball (regles 30 i 31): Es disputa entre dos equips de dos jugadors, però cada jugador té la seva pròpia bola. Per cada equip, només comptabilitza el millor resultat dels dos jugadors. La competició es pot disputar tant en modalitat match play com stroke play. Scramble o millor cop: Es disputa per equips de diversos jugadors. Cada jugador surt amb la seva pròpia bola. Aleshores els components de l'equip decideixen quin ha estat el millor cop i tots els components fan el seu segon cop des d'aquesta mateixa posició, tornant-se a repetir el procediment fins que s'introdueix al forat. Greensome o cop modificat alternat: Els dos jugadors de l'equip disputen la seva primera bola, i escullen quin ha estat el millor cop. A partir d'aquest moment es continua només amb aquesta bola alternant els cops els dos jugadors, començant pel que havia efectuat el pitjor. Competicions Pel que fa a la competició, existeixen els anomenats Circuits Professionals (en anglès Tours). Hi ha com a mínim vint circuits, organitzats per diverses associacions, que tenen membres que solen participar en la majoria de les seves competicions de cada circuit, tot i que també hi poden participar no membres. Els més importants són el circuit dels Estats Units (o de la PGA) on els premis monetaris són molt alts, i el circuit europeu, amb una aportació menys alta. També són importants el circuit del Japó, el circuit asiàtic (exclòs el Japó), el circuit d'Australàsia, el Sunshine Tour (a Àfrica del Sud), o ja de menor importància, el circuit del Canadà i el circuit de les Amèriques (a Amèrica Llatina). També hi ha circuits femenins, el més prestigiós dels quals és el LPGA, als Estats Units. Cada any hi ha quatre proves que configuren el qual es coneix com a Grand Slam i que es consideren els quatre torneigs més importants de la temporada. La primera és disputa el mes d'abril i és el Masters d'Augusta, que és l'única de les quatre proves que es juga sempre en el mateix camp, l'exclusiu Augusta National Golf Course; el mes de juny es juga el US Open (golf), el juliol el British Open, l'únic que es disputa fora dels Estats Units, i finalment, el Campionat de la PGA. També hi ha altres competicions destacades que es disputen per equips, com són la Ryder Cup i la Presidents Cup. Ambdues competicions es disputen cada dos anys i enfronten als millors jugadors dels Estats Units, amb els millors jugadors d'Europa la primera, i de la resta del món (excepte Europa) la segona. El golf també fou esport olímpic als Jocs Olímpics de 1900 i 1904 i ho tornarà a ser als de 2016. Golfistes destacats Llista dels golfistes masculins més destacats de la història en funció del nombre de grans torneigs guanyats : Llista de les golfistes femenines més destacades de la història en funció del nombre de grans torneigs guanyats : Referències Enllaços externs International Golf Federation (IGF) European Golf Association Professional Golfers Associations Camps de golf


text: Giga (símbol G) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 109, o 1.000.000.000. Confirmat el 1960, prové del Grec antic γίγας, gígas, que significa gegant. Per exemple; 1 gigàmetre = 1 Gm = 109 metres 1 gigagram = 1 Gg = 109 grams 1 gigasegon = 1 Gs = 109 segons 1 gigatona = 1Gt = 109 tones o 1000 milions de tones En informàtica giga vol dir 1 073 741 824 (10243 o 230), en lloc de 1 000 000 000, en les unitats de gigabyte. Per a resoldre aquesta ambigüitat, s'ha proposat el terme gibibyte i gibibit per al valor 230 bytes i 230 bits. Però la utilització d'aquest terme no està gaire estesa. Tot i així hi ha termes informàtics, com la velocitat de transferència de dades, on un Gigabit/segon = 1 000 000 000 bits/segon. Per exemple; Els discs òptics tenen una capacitat que pot variar de 650 MB (megabyte) per un simple CD-ROM, a un DVD-ROM de 4,7 Gb = 4,7 × 1 073 741 824 bytes fins a 50 GB en un BD-RE DL. Referències Prefixos del SI


text: Granollers és un municipi de Catalunya, capital i la ciutat més poblada de la comarca del Vallès Oriental. La Porxada, edifici renaixentista que servia de llotja de gra, n'és l'edifici més emblemàtic. La Porxada es va acabar de construir entre els anys 1586 i 1587 a partir d'un projecte que havia encarregat el Consell de la Vila al mestre Bartomeu Brufalt. L'edifici té unes dimensions de 24 metres de llarg per 15,65 d'ample i està format per 15 columnes d'ordre toscà que sostenen una teulada de quatre vessants. Al carrer de Corró trobem l'antic hospital de Sant Domènec, ara Sala Francesc Tarafa, un exemple d'arquitectura gòtica restaurada. Granollers viu del comerç i de les indústries. Però, a la part sud del terme, el paratge de Palou encara conserva zones agrícoles. Geografia Llista de topònims de Granollers (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Història Els vestigis més antics que s'han trobat a Granollers tenen una antiguitat de més de 4.000 anys, encara que les troballes arqueològiques més importants són les de la necròpolis de Can Trullàs, de l'època romana, moment en què la vila era identificada amb el topònim de Semproniana, que amb el temps va acabar perdent. Fins a l'any 944 no apareixerà la primera referència del topònim Granollers, citat com a Granularios Subteriore. El seu emplaçament entre l'antiga Via Augusta romana i el Camí Ral de Barcelona a Vic va marcar el seu ràpid desenvolupament agrícola, amb la possibilitat de comercialitzar els excedents en concorreguts mercats setmanals. És per aquest motiu que a partir de l'any 1040 ja s'esmenta el mercat granollerí, fent de Granollers el centre neuràlgic del Vallès Oriental. Durant els segles XIII, XIV i XV, l'Església, el senyor feudal de la Roca i la Corona es disputen el territori de Granollers. Aquesta contínua situació de bescanvi va fer que els granollerins recaptessin 10.000 florins que van posar en mans del rei Alfons IV perquè comprés la vila i la incorporés definitivament a la Corona. Des d'aquest moment, Alfons IV declarava la vila com a carrer de Barcelona (1418). Les muralles es van començar a bastir el 1291 i es van aixecar entre el 1366 i el 1380 sota el regnat de Pere III. Van ser enderrocades a finals del però es conserven restes de les refetes en el . Tenien un traçat hexagonal amb onze torres de defensa i un camí de ronda conegut com a "corredossos". Els cinc portals d'entrada coincideixen amb les vies de comunicació que hi havia i tenien una capella al damunt: el de Barcelona, la de Sant Cristòfol; el de Caldes, la de Santa Anna; el de Corró, la de Sant Antoni; el de Bell-lloc, la de Sant Roc, i el de la Roca, la de Santa Esperança. Quan es van enderrocar les muralles es van traslladar les capelles a un costat del carrer. Durant deu anys (1462-72) es va produir una guerra civil que enfrontava la monarquia de Joan II i la Generalitat. La vila de Granollers, sota el domini dels senyors de Pinós, va prendre partit per la Generalitat. Durant aquest conflicte (1466) va morir a Granollers el Conestable de Portugal, candidat a la Corona d'Aragó. Tot i que Granollers va prendre posició contra Joan II, en acabar la guerra el monarca va atorgar els privilegis que ja havia donat el rei Alfons IV, el 1418. El encara havia de dur més conflictes a Granollers, a causa de la Segona Guerra de Remença. L'estabilitat del , l'augment demogràfic i la prosperitat del mercat consolidaren el desenvolupament de Granollers exemplificat amb la construcció d'importants edificis com la nova església parroquial gòtica de Sant Esteve, sobre la romànica del ; el desaparegut Convent dels Caputxins; l'església de Sant Francesc o la Porxada. Altres aspectes d'aquest segle d'or, tal com qualificà el metge i historiador Alfred Canal el , són la gran activitat del Consell o Universitat o la construcció de noves capelles sobre les muralles. Aquesta prosperitat es va truncar de nou per la lluita durant la Guerra dels Segadors, en la qual va intervenir el síndic granollerí Joan Domènec. Durant la Guerra del Francès (1808-14), Granollers es va oposar a l'ocupació napoleònica i va ser seu de la Junta del Partit del Vallès. El conflicte de la tercera guerra carlina va ser el que va afectar més la vila. 3.000 carlins comandats per Martí Miret i Caraltó van assaltar Granollers el 17 de gener de 1875 i van segrestar l'alcalde i trenta-tres persones més que van ser alliberats previ pagament d'un rescat. A mitjan , l'activitat econòmica de la capital del Vallès Oriental va esdevenir gradualment més industrial i comercial que agrícola, reorientant la seva economia cap a la indústria tèxtil. Aquest dinamisme va acompanyar-se d'una millora significativa de les comunicacions, com és la inauguració del nou traçat de la carretera de Barcelona a Vic (1848) i l'arribada de les dues línies de tren (1854 i 1876). Al principi del segle passat, s'incorporen a Granollers el Lledoner (1922), segregat de les Franqueses del Vallès, i el municipi de Palou (1928). D'aquesta forma, la ciutat consolidava la configuració longitudinal, amb l'actual carretera com a eix principal. Durant la Segona República, la ciutat va viure un procés de canvi social i polític general, amb alguns esdeveniments especials com els Fets d'Octubre de 1934. La Guerra Civil (1936-1939) també es va patir amb molta duresa: hi ha haver quatre bombardejos de l'aviació italo-germana, el primer dels quals, el 31 de maig de 1938, va causar centenars de ferits, morts i molts estralls. Un dels fets més destacats de la postguerra és la celebració de la primera Fira de l'Ascensió el 1943, i que amb els anys depassarà l'àmbit local. Són anys de mancances i de recessió econòmica i no és fins al 1952 que se suprimeix el racionament dels productes de primera necessitat. Entre 1956 i 1975 hi va haver un creixement demogràfic molt destacat, a causa, principalment, de la immigració i de l'augment de la natalitat, que va propiciar un important increment del parc d'habitatges i el desenvolupament de la trama urbana. D'altra banda, la crisi del tèxtil de meitat dels anys 60 va donar pas a una indústria més diversificada, un dels trets destacats de l'economia granollerina. La mort del general Franco, el novembre de 1975, comporta la legalització de diversos partits polítics que concorreran a les primeres eleccions generals de 1977, primer, i a les municipals de 1979, després, que guanya Rafel Ballús, del PSC, el qual serà alcalde fins al 1986, quan serà substituït per Josep Pujadas. El 1988 es constitueix a Granollers el Consell Comarcal, el primer president del qual va ser Josep Serratusell, de CiU. L'any 1992 va ser subseu olímpica dels Jocs Olímpics de Barcelona '92 en la modalitat d'handbol. Demografia Ferrocarril A Granollers hi ha tres estacions de tren. L'estació de Granollers Centre i l'Estació de les Franqueses - Granollers Nord estan situades a la línia Barcelona-Girona-Portbou i hi tenen parada trens de Rodalies de Catalunya de les línies R2, R2 Nord. A l'Estació de Granollers Centre també hi tenen parada els trens de la línia R8 i de la línia R11. Les línies R2, R2 Nord i R8 pertanyen als serveis de rodalia de Barcelona i els trens de la línia R11 als serveis de regionals. L'estació de Granollers-Canovelles, està situada a la línia Barcelona-Ripoll, i hi tenen parada els trens de Rodalies de Catalunya de la línia R3, també dels serveis de rodalia de Barcelona. Tots els serveis són operats per Renfe Operadora. Eleccions Eleccions municipals Festa Major de Blancs i Blaus Considerada una de les millors festes majors de Catalunya, la Festa Major, que té lloc la setmana de l'últim dijous d'agost, es basa en la recuperació d'una antiga aposta feta a la ciutat l'any 1897. Aquell any, dos rajolers, el Rayo i l'hereu Maynou, van dividir la ciutat un dilluns de juliol competint entre ells per veure qui era capaç de fer més rajoles en una hora. Aquesta és l'anècdota que va generar la creació de les colles de Blancs i Blaus, veritables protagonistes de la festa. La Festa Major de Granollers té dues característiques molt clares: la rivalitat únicament festiva entre les colles dels Blancs i dels Blaus i la massiva participació de públic, que reuneix a desenes de milers de persones a la festa. L'eix central és una competició entre les dues colles per veure quina anima més la Festa Major. La colla guanyadora disposarà del privilegi d'escollir i portar el pregoner de l'any següent. Personatges il·lustres Esportistes Abraham Minero, futbolista Albert Puigdollers i Saperas, futbolista Andreu Basolí i Rabasa, empresari i pilot de motociclisme Aleix Espargaró, pilot de motociclisme Artur Dorsé, ciclista Antoni Barnils i Viñas, futbolista Ángel De Tomás Aguirre, futbolista Carlos Viver, jugador i entrenador d'handbol Cristòfol Martí i Batalla Cristian Malmagro Viaña, jugador d'handbol David Clotet i Roca, futbolista David Tomás Pérez, pilot de motociclisme Eduard Barbany i Pujol, jugador d'handbol Francesc Pregona Ferrer, jugador d'handbol Gerard López i Segú, futbolista i seleccionador de Catalunya Isidre Rovira i Tuset, futbolista Josep Busquets Costa (Pep Busquets), jugador de bàsquet Joan Creus i Custodio, jugador de bàsquet Joan Barbany i Pujol, jugador d'handbol Jordi López Felpeto, futbolista Jordi Núñez i Carretero, jugador d'handbol José Antonio Cabrera Sánchez, jugador d'handbol Josep Canal i Viñas, futbolista Josep Arenas i Garrell, futbolista i tècnic de futbol base, músic i impressor; Medalla de la Ciutat de Granollers (2009) Esteve Ferrer i Casañas (1925-1996), treballà en el camp de l'esport —bàsquet, handbol, voleibol, natació, i atletisme- i activista cultural -com la consolidació de la Festa Major de Blancs i Blaus-; Medalla de la Ciutat de Granollers (2000, a títol pòstum) Rafael González Santos (1954-2000), jugador d'handbol i activista i promotor cultural, esportiu, polític i social de la ciutat; Medalla de la Ciutat de Granollers (2002, a títol pòstum) Josep Seguer i Sans, futbolista Josep Serratusell i Abella, futbolista Josep Guirado i Femenías, futbolista i tècnic de futbol base Josep Maria Rodríguez i Ardura, Rodri, futbolista Julià López i Segú, futbolista Aurora Morata i Salvador, gimnasta; Medalla de la Ciutat (2019) Laia Pons i Areñas, nedadora Laura Pous i Tió, tennista Miquel Roca i Mas, jugador i entrenador d'handbol, vicepresident de la IHF; Medalla de la Ciutat de Granollers (2011) Marc Valiente, futbolista Pol Espargaró, pilot de motociclisme Ramon Alfonseda i Pous, futbolista i president de l'Agrupació Barça Jugadors Sergi López i Segú, futbolista Pere Moyano Climent, jugador i directiu de futbol Arquitectura Josep Maria Botey i Gómez, arquitecte Bartomeu Brufalt, mestre d'obres, autor de La Porxada Simó Cordomí i Carrera, arquitecte Marià Lassús Pecanins, arquitecte Manuel Joaquim Raspall i Mayol, arquitecte municipal Manuel Vega i March, arquitecte Arts plàstiques Vicent Albarranch i Blasco, artista, pintor Antonio Alcalde Carrillo (1932-2018), fotògraf Ramon Aumedes i Farré, escultor i constructor d'imatgeria festiva del Taller Sarandaca Josep Lluís Arimany Nicolau, pediatre i pintor Jordi Benito i Verdaguer, artista Joan Josep Biscarri, rajoler Josep Bosch i Plans (1897-1966), fotògraf Antoni Botey i Gómez, promotor cultural, Medalla de la Ciutat de Granollers (2010, a títol pòstum) Joan Canal i Pascual (1906–1988), sabater, excursionista i gran aficionat a la fotografia Pere Cornellas i Aligué (1950), fotògraf Antoni Cumella i Serret (1913-1985), terrisser i ceramista, Creu de Sant Jordi (1981), Fill predilecte de Granollers (1982) Antoni Cumella i Vendrell, conegut com a Toni Cumella (1951), ceramista, fill d'Antoni Cumella i Serret. Josep Escobar i Saliente (1908-1994), dibuixant Pere Espaulella i Bufia (1932-2018), fotògraf Joan Font i Domènech (1901-1988), registrador de la propietat, entusiasta de la fotografia, vinculat a diverses activitats artístiques, culturals i esportives Amador Galí, rajoler Amador Garrell Soto (1916-2000), dibuixant, Fill predilecte de Granollers (2000) Francesc Gorgui Ramentol, "en Gurgui" (1904-1986), quiosquer i gran aficionat a la fotografia Joan Guàrdia i Requesens (1900-1982), sabater, aficionat a la fotografia i el cinema Josep Masana i Fargas, fotògraf Paco Merino Pavo, artista, pintor, i dibuixant Josep Lluís Navarro, artista, pintor, escenògraf i dibuixant Jordi Riera Pujal, artista plàstic, escriptor, estudiós i divulgador del còmic i l'humor gràfic Francesc Serra i Castellet, pintor i dibuixant, passà la joventut a Granollers Bartomeu Serret i Argemí, pintor Ermengol Vinaixa i Gaig, dibuixant, fotògraf i pintor Jaume Oller i Tintó (1919-1999), fotògraf, activista veïnal i líder social Arts escèniques Pep Bou, actor i mim Agustí Corominas Casals, cineasta i pedagog Roser Coscolla i Ferrer, actriu Pau Garsaball i Torrents, actor i empresari teatral, Creu de Sant Jordi (1983) David Janer, actor Raúl Mérida, actor Pau Miró Caparrós, actor, escriptor i dramaturg Òscar Molina, actor Pep Planas, actor Frederic Roda i Fàbregas, director teatral Meritxell Roda i Fàbregas, directora teatral Teresa Sirvent Oró, actriu Joan Vidal i Jumbert, dramaturg, escriptor, periodista i filòleg autodidacta Claudi Arimany, flautista Marià Bataller i Llonch, músic, director de coral i compositor de sardanes Francesc Camps i Comellas, pianista i compositor Pere Camps i Marsans, instrumentista de tible i compositor de sardanes Felip Jaume i Andreu, compositor Jordi Masó i Rahola, pianista Benet Morató i Maynou, músic i compositor de sardanes Carles Riera Pujal, clarinetista i pedagog, Medalla de la Ciutat de Granollers (2010, a títol pòstum) Josep Maria Ruera (1900-1988), músic, Fill adoptiu de Granollers (1984) Felicià Maresma i Bosch, músic, compositor i director de coral Rafael Palau i March, músic, organista i mestre de capella de l'Abadia de Montserrat Conrad Saló i Ramell, músic, compositor de sardanes Emili Saló i Ramell, músic, compositor de sardanes Joan Vidal i Llobet, compositor i percussionista Joan Vilà i Ayats, músic Ramon Vilà i Ferrer, músic de cobla i compositor de sardanes In Crescendo, grup vocal, guanyador del programa musical Oh happy day de Televisió de Catalunya Josep Soler i Ventura, violoncel·lista Escriptors Eulàlia Canal i Iglésias Francesc de Paula Cruselles i Terrades Hermenegild Carrera Miró, metge i literat Josep Estrada i Garriga (1912-2001), arqueòleg i historiador, Fill predilecte de Granollers (1987) Albert Forns i Canal, periodista, poeta i escriptor Amador Garrell i Alsina, treballador d'impremta (impressor), escriptor i editor Joan Garriga i Andreu, historiador i advocat ; Medalla de la Ciutat (2016) Antònia "Tuni" Jordana i Antigas, llibretera i activista, Medalla de la Ciutat de Granollers (2006) Dolors Lamarca i Morell, bibliotecària i filòloga, Medalla de la Ciutat de Granollers (2010) Montserrat Lorente Oliver, mestra, filòloga i catedràtica Francesc de Sales Maspons i Labrós (1840-1901), folklorista i notari Feli Miyares Morante, arqueòloga, Medalla de la Ciutat de Granollers (2009) Ramon Munné i Coll, docent, activista cultural Jaume Pibernat i Parés, poeta Esteve Plantada, poeta Donat Puig i Coma, mestre i activista cultural, Medalla de la Ciutat de Granollers (2011) Joan Sala Vila, escriptor, poeta i divulgador Esteve Sarroca i Vergés (1899-1990), escriptor i professor Rosa Serra i Sala, historiadora, mestra i poetessa Francesc Tarafa, arxiver i canonge de la Catedral de Barcelona Margarita Tintó i Sala (1930-2017), historiadora i mestra, Medalla de la Ciutat de Granollers (2008) Joan Triadú i Font, escriptor i pedagog, mestre del Grup Escolar Ferrer i Guàrdia (1937-1939) David Bassa i Cabanas, periodista Joan Besson, periodista Claudi Colomer i Marqués, periodista, advocat i polític Lluís Diumaró, periodista Manuel Fontdevila i Cruixent (1887-1957), periodista, Fill predilecte de Granollers (1932) Miquel Joseph i Mayol (1903-1983), periodista, impressor i escriptor Dani Mateo, periodista, còmic, actor i presentador de televisió Paco Monja, periodista Montserrat Ponsa i Tarrés, periodista, escriptora, pacifista, activista cultural i social, Medalla de la Ciutat de Granollers (2014) Donat Putx, periodista musical Jordi Riba i Torelló (1944), vinculat a l'àmbit audiovisual i aficionat al cinema Sandra Sabatés, periodista i presentadora de televisió Ferran Salamero i Colomina (1905-2001), periodista Jordi Sanuy Bassa, periodista Josep Bover i Blanch "El Rapsode del Vallès" (1947-2018), Medalla de la Ciutat (2018, a títol pòstum) Manel Clot, historiador i crític d'art Alba Dedeu i Surribas, escriptora i traductora Ciència i medicina Toni Arrizabalaga, biòleg, director i conservador del Museu de Ciències Naturals de Granollers Manel Balcells i Díaz (1958), metge i polític Alfred Canal i Comas (1884-1942), metge i historiador Pius Canal i Anfres, metge Pius Canal i Canals, metge i polític Xavier Castellsagué (1959-2016), metge i investigador, especialista en el virus del papil·loma; Medalla de la Ciutat (2018, a títol pòstum) Marta Estrada i Miyares, científica, Creu de Sant Jordi (2004), Medalla de la Ciutat de Granollers (2005) Emili Huguet i Serratacó, conegut com a Huguet del Villar (1871-1951), naturalista i geògraf Jordi Icart i Castelló, espeleòleg i excursionista, Medalla de la Ciutat (2007, a títol pòstum) Antoni Jonch i Cuspinera (1916-1992), farmacèutic i zoòleg, Creu de Sant Jordi (1985), Fill predilecte de Granollers (1994) Salvador Llobet i Reverter (1908-1991), professor universitari i geògraf, Fill predilecte de Granollers (1989) Oriol Muntanya i Tuset, metge, mestre i polític, Medalla de la Ciutat (2005, a títol pòstum) Carles Vallbona i Calbó (1927-2015), metge, Fill predilecte de Granollers (1998), Creu de Sant Jordi (2015) Ramon Torent i Torrabadella, metge Miquel Boix i Carreras, químic, polític i director de l'Escola Municipal de Treball de Granollers, Medalla de la Ciutat de Granollers (2005), Creu de Sant Jordi (2002) Joan Obiols i Vié, psiquiatre, professor universitari, rector de la Universitat de Barcelona Eva Oriol Pibernat, científica física, meteoròloga Dionís Puig i Soler (1854-1921), meteorologista, Fill adoptiu de Granollers (1910) Francesc Fàbregas i Mas, metge i polític, Fill adoptiu de Granollers (1928) Josep Maria Campos i Tarrech, metge, Medalla de la Ciutat de Granollers (2012) Tomàs Torrabadella i Fortuny (1848-1912), farmacèutic i aficionat a la fotografia Francesc Jané i Carrencà (1938), metge i professor universitari; Medalla de la Ciutat (2015) Ramon Torent i Torrabadella, metge Gastronomia i restauració Paco Parellada Riera, fondista, propietari de la Fonda Europa i del restaurant 7 Portes Ramon Parellada Garrell, fondista, propietari de la Fonda Europa Ada Parellada i Garrell, cuinera xef, Creu de Sant Jordi (2016) Fermí Puig Botey, cuiner xef Josep Sabatés, Pep Salsetes, cuiner i gastrònom Polítics Carles Font i Llopart (1918-1995), notari i polític, alcalde de Granollers (1953-1963), fill predilecte de Granollers (1966) Anna Maria Palé i Llavina, política i promotora social, Medalla de la Ciutat (2006), Medalla President Macià (2007) Francesc Torras i Villà (1883-1979), industrial i polític, alcalde i diputat provincial. Fill predilecte de Granollers (1923) Francesca Martín i Vigil, pedagoga i política Jaume Camp i Lloreda, polític i activista cultural Jaume Maspons i Camarasa (1872-1934), polític, escriptor i agrònom Jaume Roma i Rodríguez, economista i polític Josep Serratusell i Sitjes, polític Jordi Terrades i Santacreu, polític, diputat Josep Barangé i Bachs (1902-1903), industrial, polític i alcalde Josep Garrell i Pubill, polític Josep Maluquer i Salvador (1863-1931), jurista, Fill predilecte de Granollers (1915) Josep Mayoral i Antigas, polític, alcalde de Granollers Josep Muntal i Julià, polític Josep Verde i Aldea (1928-2017), polític, Medalla de la Ciutat de Granollers (2005), Creu de Sant Jordi (2011) Marià Maspons i Labrós (1840-1885), advocat i polític, Fill predilecte de Granollers (1885) Manel Balcells i Díaz, metge i polític Pere Canal i Baliu, advocat, polític i activista cultural, Medalla de la Ciutat de Granollers (2008) Salvador Casanova i Grané (1918-1982), polític i activista cultural María Ángeles Olano García, advocada i política Óscar Pelayo Entrialgo, polític i promotor cultural, Medalla de la Ciutat (2002) Xavier Quincoces i Boter (1943-2003), activista social i polític, Medalla de la Ciutat (2006, a títol pòstum) Joan Martí Torres i Garrell (1921-2004), polític i sindicalista; Medalla de la Ciutat (2005, a títol pòstum) Ramon Casanovas i Tresserras, polític, promotor i activista cultural, Medalla de la Ciutat (2006) Pere Viaplana Riera (1920-2016), legionari, polític, president i editor de La Revista del Vallès, Medalla de plata de Granollers Santi Vila i Vicente, polític Esteve Serra Colobrans, anarcosindicalista Nascuts al Lledoner, actualment pertanyent a Granollers Joan Sanpera i Torras, marquès de Les Franqueses, comerciant i mecenes Beata Maria Anna Mogas i Fontcoberta (1827-1886), religiosa, fundadora de la congregació de les Franciscanes Missioneres de la Mare del Diví Pastor. Filla Predilecta de Granollers (1974) Nascuts a l'antic municipi de Palou Berenguer de Palou I, bisbe Berenguer de Palou II, bisbe Lluïsa Salvador i Tuset, mestra, Medalla de la Ciutat de Granollers (2009) Altres Antoni Tintó i Baró, primer ciutadà de Granollers. El 9 de març de 1922 el rei Alfons XIII va concedir el títol de ciutat a Granollers. Antònia Roura i Barbany, modista, promotora social, fundadora de la Fundació Privada Antònia Roura per a la gent gran, Filla adoptiva de Granollers (1998) Antoni Espí i Grau, mestre docent Francesc Estabanell i Demestre, empresari, polític, President d'Estabanell y Pahisa Mariano Ganduxer Relats, empresari, intendent mercantil Josep Garrell i Soto, activista cultural, Medalla de la Ciutat (2006) Esteve Gilabert de Bruniquer, notari públic, escrivà de ració del Consell Municipal de Barcelona i síndic de la ciutat (1608) Martí Grivé i Cuní, bisbe Hermínia Jubany i Berga, activista Pere Maspons i Camarasa, comerciant, escriptor i mecenes Maria Lluïsa Algarra i Coma, primera jutgessa de l'Estat Espanyol, titular del Jutjat de Granollers el 2 de desembre de 1936. Miquel Montané i Molina, activista veïnal, Medalla de la Ciutat de Granollers (2008) Joan Parera i Casanovas (1888-1939), industrial, mecenes Fill predilecte de Granollers (1934) Ricard Pedrals i Blanxart, pedagog i capellà Francesc de Perpinyà Sala i Sasala, ciutadà honrat, militar de la Guerra de Successió Espanyola Joan Pi Cabanas, mecànic jubilat, activista cultural, social i polític, fundador i president de l'Associació d'Exinternats del Franquisme a Catalunya Fernando Polo Pérez, activista veïnal Josep Maria Puchades i Benito, enginyer industrial, topògraf i cartògraf Sandro Rey, vident Francesc d'Assís Ribas i Serra, mecenes, Fill adoptiu de Granollers (1908) Miquel de Ricomà, bisbe Mercè Riera Manté, promotora social, fundadora d'El Xiprer, Medalla de la Ciutat de Granollers (2007), Creu de Sant Jordi (2014) Enrica Roca Florensa, activista Jordi Baulíes i Cortal, advocat, politòleg i docent, ex-defensor del Ciutadà de Granollers (1997-2012) Josep Sala i Perramon, activista cultural i veïnal, fundador de l'Esbart Dansaire de Granollers (1931) Jordi Saurí i Conejero (1937), activista cultural, social i polític Bertran de Seva, noble Joan Bretcha i Forns, activista social i cultural, forner, farmacèutic i músic, Medalla de la Ciutat de Granollers (2011, a títol pòstum) Pau Carbó i Roca, teòleg Maria Rosa Clusella i Sala, activista social, ex-vicepresidenta de l'ONCE. Medalla de la Ciutat de Granollers (2009, a títol pòstum) Jaume Corbera i Tiana (1846-1927), comerciant, industrial tèxtil, mecenes, Fill predilecte de Granollers (1916) Olga Pey i Rufí (1938), activista cívica i cultural; Medalla de la Ciutat (2016) Mamadou Aliou Sylla, activista social; Medalla de la Ciutat (2019, a títol pòstum) Joan Camp i Fontcuberta, empresari Ramon Font i Terrades, advocat Jaume Traserra i Cunillera, bisbe Laia Balcells i Ventura, politòloga Josep Redorta Lorente, advocat Esteve Torent i Torrebadella, notari Víctor Font i Manté, empresari Entitats Equipaments municipals Els principals equipaments de la ciutat són: Museu de Granollers Museu de Ciències Naturals de Granollers Adoberia de Granollers Roca Umbert Fàbrica de les Arts / La Tèrmica de Roca Umbert Arxiu Municipal de Granollers Arxiu Comarcal del Vallès Oriental Teatre Auditori de Granollers Llevant Teatre (abans Teatre de Ponent) Biblioteca Can Pedrals IES Escola Municipal de Treball Sala Francesc Tarafa Escola Municipal de Música Josep Maria Ruera Esports Esport Club Granollers Club Atlètic del Vallès Club Bàsquet Granollers Club Balonmano Granollers Club Natació Granollers Associació Granollers Esportiva. Bàdminton Granollers El Club Esgrima Granollers és un club d'esgrima de la ciutat de Granollers fundat el setembre de 2013 pel mestre d'armes Eduard Manucu. És l'únic club d'esgrima del Vallès Oriental. Actualment s'hi practiquen les modalitats d'espasa i floret, essent el floret la seva arma principal. Esbarjo Xics de Granollers Cor Infantil Amics de la Unió Drac de Granollers Urbanisme Parc Torras i Villà Monument a Jacint Verdaguer Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Arxiu Municipal de Granollers Portals d'empreses i serveis a Granollers


text: La geografia (del grec γεωγραφία, geografia; de geos, "terra", i grafia, "descriure o escriptura") és la ciència que té per objecte l'estudi de la superfície del planeta Terra, o de qualsevol altre astre, i la distribució espacial i les relacions recíproques dels fenòmens físics, biològics i socials que en ella es manifesten. També les característiques dels seus d'habitants i els fenòmens de relació amb la natura. Una traducció literal seria "per descriure o escriure sobre la Terra". La primera persona que es té constància que utilitzés per primer cop la paraula "geografia" va ser el grec Eratòstenes (276-194 aC). Es poden considerar quatre grans tradicions històriques en la investigació geogràfica: l'anàlisi espacial dels fenòmens naturals i la geografia humana (un estudi de la distribució), l'àrea d'estudis (els llocs i regions), l'estudi de la relació entre l'home i la Terra, i la recerca en ciències de la terra. La geografia moderna és una disciplina que abasta les disciplines que tracten d'entendre la Terra i totes les seves complexitats humanes i naturals, no només els objectes, sinó també la forma en què han canviat i han arribat a esdevenir. Com a "pont entre les ciències humanes i físiques", la geografia es divideix en dues branques principals: la geografia humana i la geografia física. Els geògrafs estudien la distribució espacial i temporal dels fenòmens, processos i característiques, així com la interacció dels éssers humans amb el seu medi ambient. Concepte En un sentit clàssic la geografia és la descripció de la Terra, però avui en dia, a més de descriure-la, la geografia tracta d'explicar-la. Es considera a la geografia com una ciència que aglutina a totes les altres ciències, tant naturals com socials, des de la història fins a les matemàtiques, ja que els objectes d'estudi de la geografia són molts i molt variats. No obstant això, la perspectiva de la Geografia és diferent; estudia els modes d'organització de l'espai terrestre, la distribució dels elements que componen, entre altres, el paisatge, les seves formes i les seves poblacions. A més, estableix una dialèctica entre l'explicació i la descripció del paisatge; i entre el mètode inductiu i el deductiu. Per a això aquests elements han de ser elegits, seleccionats, ordenats, jutjats i presentats. L'anàlisi duu al geògraf a comprendre les maneres d'organització en l'espai. Història Els antics grecs van ser els primers a acumular i sistematitzar els seus coneixements geogràfics i donar nom a aquesta nova disciplina. El primer sistema rigorós de coordenades geogràfiques de latitud i longitud és atribuït a Hiparc de Nicea que va emprar un sistema sexagesimal derivat de les matemàtiques de Babilònia. Els paral·lels i meridians van ser dividits en 360 graus i cada grau subdividit en 60 minuts. Per a mesurar la longitud en un lloc diferent de la Terra, va suggerir l'ús dels eclipsis per tal de determinar la diferència relativa en temps. Els primers mapes xinesos daten del i si bé es basen només en territoris xinesos i estan traçats recollint llegendes i mites, van aportar avenços com l'ús de l'escala per part del cartògraf Pei Xiu. Aquests mapes neixen d'un interès econòmic, per això estan lligats a descripcions extenses sobre la geologia del terreny i els possibles conreus que s'hi poden fer, així com els recursos naturals de cada regió. La geografia índia, coetània, és de menor rellevància per estar fortament supeditada a mites locals. Els romans van continuar la seva tasca afegint noves dades i tècniques. Durant l'edat mitjana, els geògrafs àrabs com Al-Idrissí conservaren el coneixement geogràfic grec i romà i ho van desenvolupar encara més d'acord amb les necessitats de l'època. Després de les grans exploracions i descobriments dels segles XV al i la revolució científica, la geografia experimentarà canvis profunds. Va ser a partir de finals del , quan aquesta disciplina començà a impartir-se a l'ensenyament primari i secundari, quan s'institucionalitza definitivament en un gran nombre d'universitats europees. El ha suposat un gran desenvolupament quantitatiu i qualitatiu per a la geografia. Aquesta disciplina ha constituït diverses tradicions (física, ecològica, regional, espacial, paisatgística i social) i noves formes d'estudi (ambiental, regional - paisatgístic, quantitatiu, radical, humanístic, crític, etc.). A més la geografia té forts vincles amb disciplines afins, tant de les ciències naturals (geologia o biologia) com de les socials (sociologia, economia o història). Principis i tradicions geogràfics Existeixen una sèrie de principis que cal considerar, com són: Principi de la localització: consisteix a ubicar un fet geogràfic; a més permet identificar el fenomen geogràfic. Va rebre el suport de Friedrich Ratzel. Principi de la comparació: és a través de la comparació científica que la geografia arriba a generalitzar i a universalitzar. Va ser estudiar per Carl Ritter. Principi de l'explicació: permet, en forma d'investigació, assenyalar que va passar; s'explica el fenomen a base de comprovacions. Va rebre el suport d'Alexander von Humboldt. Principi de la descripció: permet desxifrar i indagar sobre el fet geogràfic, analitzant la seva causalitat. Va ser promogut per Paul Vidal de la Blache. Principi de l'observació geogràfica: permet la visualització dels fenòmens geogràfics prenent com a referència que s'originen a la superfície terrestre o a l'espai en general. Els geògrafs aborden l'estudi general del medi i les societats que l'habiten des de diverses tradicions, en alguns punts complementàries i, en altres, amb contradiccions o discrepàncies entre els diversos enfocaments. Aquestes són: Els geògrafs propers a la tradició física estudien diversos aspectes del medi físic, com el relleu, el clima o la vegetació. Els més propers a la tradició pròpia de la corologia estudien els sistemes territorials, ja siguin aquests espais naturals (sistemes naturals i regions naturals) o socials (regions humanes i espais socials). Els propers a la tradició ecològica estudien les interaccions entre els grups humans i el medi físic, però també el medi humanitzat. Els que es decanten més aviat per la tradició paisatgística, es concentren en l'estudi de paisatges naturals i paisatges culturals o humans. Els geògrafs partidaris de la tradició espacial estudien la localització i distribució de fenòmens naturals i culturals. Els geògrafs més propers a la tradició social estudien a les societats i als mitjans que aquestes habiten. De totes aquestes tradicions, dues d'elles han estat les principals al llarg del : la tradició corològica o regional i l'ecològica. A més, totes aquestes tradicions no han estat compartiments estancs, ja que molts geògrafs i escoles les han combinat i les relacionen de formes diverses. Geografia física, matemàtica i humana La geografia, com a disciplina, es pot dividir a grans trets camps subsidiaris principals: la geografia humana, la geografia física i la geografia matemàtica. La primera se centra principalment en l'entorn construït i com es crea un espai, vist i realitzat pels éssers humans, així com la influència que els éssers humans tenen sobre l'espai que ocupen. La segona examina l'entorn natural i com es produeixen el clima, la vegetació i la vida, terra, aigua, els accidents geogràfics i com interaccionen. Com a resultat dels dos subcamps, utilitzant diferents enfocaments, sorgeix un tercer camp disciplinari que és la geografia del medi ambient o ambiental. La geografia ambiental combina la geografia física i humana i centra l'atenció en les interaccions existemts entre el medi ambient i els éssers humans. Geografia física La geografia física és la ciència de la terra que estudia el medi físic. Els principals elements que estructuren el medi físic corresponen al relleu, les aigües terrestres, el clima, la vegetació, la fauna i el sòl, i l'estudi de cada un d'aquests elements dona origen a diverses branques de la geografia física, com són: La climatologia és la branca de la geografia física que s'ocupa de l'estudi del clima i del temps atmosfèric. Està estretament relacionada amb la meteorologia que estudia específicament el temps atmosfèric des del punt de vista físic. Engloba disciplines més especialitzades: La climatologia analítica L'agroclimatologia La topoclimatologia La climatologia urbana La geomorfologia és la branca de la geografia que estudia de manera descriptiva i explicativa el relleu de la Terra, i també d'altres planetes, que és el resultat d'un balanç dinàmic que evoluciona en el temps. Aquesta evolució està sotmesa a processos constructius i destructius, dins una dinàmica que es coneix de manera genèrica com a cicle geogràfic. El terme geomorfologia prové del grec: Γηος, és a dir, geos (Terra), μορφή o morfs (forma) i λόγος, logos (estudi, coneixement). Engloba disciplines més especialitzades com: La geomorfologia fluvial és la que s'encarrega de l'estudi de les formes ocasionades per la mateixa dinàmica dels rius (erosió, transport i sedimentació). La geomorfologia de vessants és aquella que estudia els fenòmens produïts en els vessants de les muntanyes, i també estudia els moviments en massa. La geomorfologia eòlica és la que s'encarrega d'estudiar els processos i les formes eolicos. La geomorfologia glacial s'encarrega d'estudiar les formes i els processos dels accidents geogràfics i els relleus de les glaceres i els periglacials. La geomorfologia dinàmica tracta dels processos elementals d'erosió, dels agents de transport, del cicle geogràfic i de la naturalesa de l'erosió, que integra l'erosió antròpica i els processos morfogenètics. La geomorfologia climàtica estudia la influència del clima sobre el relleu, els grans dominis morfoclimàtics i l'empremta en el relleu de dominis morfoclimàtics del passat. La hidrologia pot ser considerada com una branca de la geografia física que es dedica, fonamentalment, a l'estudi de les aigües continentals. També les aigües oceàniques podrien ser estudiades dins la hidrografia, però per raons metodològiques, és més convenient l'estudi dels oceans i mars dins la ciència anomenada oceanografia, mentre que els efectes de les aigües marines sobre la línia de la costa queden dins l'estudi de la geografia litoral, que comprèn l'estudi dels processos d'erosió i sedimentació costanera, la formació de barreres, albuferes, entre d'altres quedarien dins del camp d'estudi de la geomorfologia. Engloba disciplines més especialitzades com són: La potamologia, que estudia la dinàmica dels rius. La hidrologia marina. S'encarrega d'estudiar la dinàmica dels diversos agents que intervenen en la dinàmica dels oceans i els mars, com són els corrents marins, l'onatge, la composició de l'aigua (salinitat, oxigenació, etc.). La limnologia, que estudia la dinàmica dels llacs. La glaciologia, a diferència de la hidrologia, es preocupa de les masses d'aigua en estat sòlid, com ara glaceres, casquets, icebergs, plataformes de gel, etc. La geografia litoral estudia els paisatges litorals en el seu conjunt, en especial la seva dinàmica. La biogeografia és la ciència que estudia la distribució dels éssers vius sobre la Terra, així com els processos que els han originat, que els modifiquen i que els poden fer desaparèixer. Engloba disciplines més especialitzades com: La biogeografia de les illes La filogeografia La fitogeografia, que tracta sobre les plantes. La zoogeografia, que tracta dels animals. La pedologia és la branca de la geografia que estudia el sòl pel que fa a la pedogènesi, és a dir, l'origen del sòl, la seva formació, classificació, morfologia, taxonomia, i també la seva relació i interacció amb la resta dels factors geogràfics que existeixen dins la dinàmica del cicle geogràfic. Dins de l'anatomia apareixen diverses branques teòriques i aplicades que es relacionen especialment amb la física i la química. L'estudi dels riscos naturals. L'ecologia del paisatge és una disciplina a cavall entre la geografia física orientada regionalment i la biologia. Estudia els paisatges naturals prestant especial atenció als grups humans com a agents transformadors de la dinàmica físicoecològica. Ha rebut aportacions tant de la geografia física com de la biologia, ja que si bé la geografia aporta les visions estructurals del paisatge (l'estudi de l'estructura horitzontal o del mosaic de subecosistemes que conformen el paisatge), la biologia aporta la visió funcional del paisatge (les relacions verticals de matèria i energia). Aquest concepte comença el 1898, amb el geògraf rus i pare de l'edafologia Vassili Dokutxaiev, i va ser continuat més tard pel geògraf alemany Carl Troll. És una disciplina molt relacionada amb altres àrees com la geoquímica, la geobotànica, les ciències forestals o l'edafologia. La paleogeografia. A la geografia no només li interessa l'estudi del paisatge actual, sinó també el paisatge d'èpoques anteriors. A l'estudi de la geografia del passat se l'anomena paleogeografia, la qual també es considera part de la geografia física.Engloba disciplines més especialitzades com: La paleoclimatologia La paleopedologia La paleobiogeografia La paleohidrologia Geografia humana La geografia humana és la ciència social centrada en l'estudi de les societats i dels seus territoris; també estudia l'ésser humà i les seves reaccions amb el seu entorn, tant en l'aspecte estàtic de la seva organització, com en el dinàmic dels canvis que experimenten. La geografia humana conté diverses disciplines: Geografia de la població. Estudia els patrons i processos involucrats en l'estudi de la població dels diferents espais, la seva distribució, el seu dinamisme natural i els moviments migratoris, així com els problemes demogràfics com són la despoblació rural o èxode rural, els fluxos migratoris internacionals o l'envelliment. Té com a ciència afí, la demografia. La diferència entre les dues ciències se centra en una distinció del punt de vista: la demografia estudia la població des de la perspectiva de l'estadística, mentre que la geografia de la població l'estudia tenint en compte la distribució espacial de la població i de les seues característiques Geografia rural. Estudia el món rural i els espais rurals, les activitats econòmiques que es duen a terme en aquests (agricultura, ramaderia, turisme), els tipus d'assentament i els problemes d'aquestes àrees (despoblació, problemes econòmics, problemes ambientals, etc.). Com a ciències afins poden citar-se l'agronomia, la sociologia rural i l'economia. Geografia urbana. Estudia les ciutats i les regions urbanes, la seva morfologia (pla, estructura, edificació, sectors, processos ecològics), les seves característiques socioeconòmiques, els seus canvis i problemes. Com a ciències afins hi ha l'urbanisme i la sociologia urbana. Geografia del transport. S'ocupa dels sistemes de transport com a part de l'organització dels espais geogràfics. Els seus temes principals d'estudi són la configuració i característiques de les xarxes de transport, els fluxos que es donen sobre aquestes xarxes i els problemes relacionats amb el transport, com la congestió, la contaminació, el seu paper en el desenvolupament socioeconòmic dels espais geogràfics en què s'integren, etc. Com a disciplines afins poden citar-se la història del transport i l'economia del transport Geografia econòmica. Estudia les activitats econòmiques que es desenvolupen en els diferents espais, la localització de les activitats econòmiques i els problemes econòmics (desenvolupament geogràfic desigual, globalització, deslocalització de les activitats, etc.). Té com a disciplines afins, l'economia regional i la història econòmica. Engloba disciplines més especialitzades com són la: Geografia industrial. Està entrada en els espais amb fort contingut industrial, les seves característiques, canvis i problemes. Geografia dels serveis. Estudia les activitats terciàries que es donen en els diferents espais. Geografia del turisme i l'oci. Estudia els espais turístics i de lleure, els patrons de desenvolupament i canvis del turisme, els models de desenvolupament turístic i els problemes d'aquests espais. Geografia política. Estudia la política en els diversos espais, l'organització i característiques dels estats (fronteres, capitalitat, estructura políticoadministrativa, sistema electoral ...) i les relacions internacionals de conflicte o dominació. Com a ciències afins es presenten la ciència política, la sociologia i la història política. Geografia social. Se centra en diversos aspectes socials dels espais estudiats com les divisions socials, l'educació, la pobresa, les relacions de gènere, l'etnicitat, etc. Geografia cultural. Estudia les diverses cultures, la difusió d'elements culturals, les representacions culturals, els paisatges culturals així com les transformacions que provoquen les cultures en el seu ambient. La ciència afí per excel·lència de la geografia cultural ha estat l'antropologia. Geografia històrica. Estudia les característiques i evolució dels espais històrics, la seva morfologia i organització territorial i la seva configuració social. Té com a ciència afí, la història. Geografia matemàtica La geografia matemàtica, s'enfoca en la superfície terrestre, estudiant la seva representació matemàtica i la seva relació amb la lluna i el sol. Aquesta vocació dual no és en si inconnexa, ja que per mitjà de l'estudi dels fenòmens de la superfície que esdevenen producte de la interacció amb el sol i la lluna es pot traçar l'equador terrestre, els tròpics, les línies polars, les coordenades geogràfiques i fins i tot mesurar la grandària de la Terra. Les principals branques de la geografia matemàtica són: La cartografia,Tracta la representació terrestre sobre un mapa, amb mètodes de la geodèsia i la geometria. La topografia, estudia el conjunt de procediments per a determinar la posició d'un punt sobre la superfície de la Terra. La geoestadística, amb mètodes de l'Estadística i la geometria. La geomàtica estudia la captura, tractament, anàlisi, interpretació, difusió i emmagatzematge d'informació geogràfica. L'orografia, estudia el relleu i la seva estructuració, amb mètodes de la geometria i les matemàtiques. Geografia general i regional Des d'una altra perspectiva, la geografia es divideix en dues grans branques o camps d'estudi: La geografia sistemàtica o general. És la part de la geografia que té per objecte la relació dels fets i fenòmens físics, biològics i humans, buscant les seves causes que l'originen la seva distribució i la seva localització. Presenta un conjunt de diversos tipus de subdisciplines configurades al voltant del seu propi objecte, amb forts vincles amb les seves respectives ciències auxiliars i amb graus variables de comunicació entre si. Se subdivideix en dues grans branques geografia física i geografia humana La geografia regional. Geografia general La geografia general és analítica, ja que estudia els fets físics i humans individualment, mentre que la geografia regional és sintètica i s'ocupa dels sistemes territorials particulars. Tanmateix, l'articulació entre ambdues branques ha estat tradicionalment un tema de debat dins de la geografia. Per als geògrafs de tradició corològica, la geografia és, sobretot, geografia regional, i la geografia sistemàtica seria una propedèutica destinada a emprendre l'estudi regional. En canvi, per als geògrafs quantitatius defensors de la tradició espacial, la geografia general seria l'única geografia científica, ja que només aquesta és capaç de formular teories i lleis. Un tercer grup de geògrafs, propers a la tradició social, han defensat la primacia de la geografia regional i la visió de la geografia general com un estudi comparat i generalitzada dels diversos elements que conformen els complexos regionals. D'acord amb això, els principals camps que estudia la geografia general i les seves principals ciències auxiliars són els següents: Geografia física estudia el medi físic, Principals elements dels quals són: el relleu, les aigües terrestres, el clima, la vegetació, la fauna i el sòl. Al seu torn, s'organitza en diferents branques: La geomorfologia, estudia el relleu terrestre, amb mètodes de la litologia, la geofísica i la geologia. La climatologia, estudia el temps atmosfèric des d'un punt de vista físic, amb mètodes de la meteorologia i l'estadística. La hidrografia, estudia els cursos naturals d'aigua, continental i marina, amb mètodes de la hidrologia, i l'oceanografia. La glaciologia, amb mètodes de la Climatologia i l'estadística La pedologia, estudia el sòl, amb mètodes de la geomorfologia,i l'edafologia. La biogeografia, estudia la distribució dels éssers vius, amb mètodes de la biologia, la botànica, la zoologia, l'edafologia i l'ecologia. La paleogeografia, amb mètodes de la geografia general, la paleontologia i la geologia. L'estudi dels riscs naturals. Geografia regional La geografia regional o corològica (del grec "χώρα", espai, país, regió i "λόγος", coneixement, estudi) és la disciplina que estudia els sistemes o complexos geogràfics. No obstant això, no hi ha consens a l'hora de definir que és un complex geogràfic ni el paper de la geografia regional en el conjunt de la geografia. Per a alguns geògrafs, la geografia regional és una disciplina encarregada de l'estudi sintètic dels complexos geogràfics (territoris, llocs, paisatges o regions entre altres denominacions). Seria per tant una part de la geografia en condició d'igualtat amb les múltiples disciplines que conformen la geografia general o sistemàtica, les quals estudien analíticament diversos fenòmens en les seves característiques i distribució (relleu, clima, vegetació, població, organització econòmica, organització política, comerç, transports, etc.). Per a altres geògrafs, però, la denominació geografia regional és redundant, ja que tota la geografia és regional. És a dir, la geografia té per objecte estudiar els complexos geogràfics a qualsevol escala (localitats, comarques, regions, països, grans regions ...) tant de forma sintètica com a temàtica. Les diverses disciplines que conformen la geografia general serien per tant, l'apropament temàtic i comparatiu l'estudi dels complexos geogràfics. Així segons Robert E. Dickinson, "la geografia és, fonamentalment, la ciència regional o corològica de la superfície terrestre" i per a Manuel de Terán, "la primacia de la geografia regional no és discutible en la situació actual de la ciència geogràfica. La geografia moderna és fonamentalment la geografia regional, com a l'antiguitat va ser la corologia i la Corografia". Geografia regional, és la qual s'ocupa de l'aplicació de les anàlisis geogràfiques generals a un país o regió. Naturalment, els mètodes de la història apareixen en totes elles fins al punt que s'ha arribat a parlar de geografia cultural, així com els estadístics i matemàtics. També s'utilitzen mètodes d'astronomia i topografia per a realitzar els mapes (cartografia), així com la determinació de codis de signes que ajudin a interpretar-los. Ciències auxiliars de la Geografia La geografia, donada l'amplitud i la indefinició del seu camp d'estudi, ha estat bastant criticada pel seu caràcter parasitari respecte a altres ciències més sistemàticament construïdes. Els geògrafs per la seva part han argumentat que els seus objectius són diferents als de la resta de les ciències a les quals denominen com a ciències auxiliars de la geografia. Entre aquestes destaquen: la geografia matemàtica, i l'estadística per a la geografia en general, amb diverses branques: La cartografia,Tracta la representació terrestre sobre un mapa, amb mètodes de la geodèsia i la geometria. La topografia, estudia el conjunt de procediments per a determinar la posició d'un punt sobre la superfície de la Terra, amb mètodes de la geometria i les matemàtiques. La geografia astronòmica, amb mètodes de l'astronomia i la geometria. La geomàtica, amb mètodes de la informàtica i la geometria. L'orografia, estudia el relleu i la seva estructuració, amb mètodes de la geometria i les matemàtiques. la meteorologia, l'astronomia, la física, la geologia, l'orografia, la geometria, l'edafologia, la petrografia, l'ecologia, la hidrografia i la biologia per a la geografia física; La geografia humana, connectada amb la sociologia, l'antropologia, l'economia, la història, l'urbanisme, la demografia, l'arquitectura, l'etnografia per a la geografia humana: La geopolítica, estudia les actuacions i estratègies del Poder en l'àmbit geogràfic. La geohistòria, Estudia la dinàmica entre la societat del passat i l'estructura geogràfica que la sosté. La geografia rural, amb mètodes de l'Agronomia, la climatologia, l'estadística i l'economia. La geografia econòmica que engloba totes les activitats econòmiques com: La geografia industrial, amb mètodes de les matemàtiques i l'economia. La geografia turística amb mètodes de l'economia, les matemàtiques i la sociologia. La geografia urbana, amb mètodes de l'urbanisme, l'ordenació territorial, la sociologia i les matemàtiques. La geografia de les infraestructures y de les xarxes de transports. Geògrafs destacats Eratòstenes (276 aC-194 aC). Calculà la mida de la Terra i fundador de la geografia. Ptolemeu (c.90-c.168). Compilà el coneixement grec i romà en el seu llibre Geographia. Gerardus Mercator (1512-1594). Cartògraf innovador que elaborà la projecció de Mercator. Alexander von Humboldt (1769-1859). Considerat uns dels pares de la geografia moderna, publicà el Kosmos, i va ser el fundador del camp de la biogeografia. Carl Ritter (1779-1859). Considerat uns dels pares de la geografia moderna. Va ocupar la primera càtedra de geografia a la Universitat de Berlín. Arnold Henry Guyot (1807-1884). Observà l'estructura de les glaceres i aconseguí coneixements avançats en el moviment de la glacera, sobretot en el flux ràpid del gel. Paul Vidal de la Blache (1845-1918). Fundador de l'escola francesa de la geopolítica; va escriure els principis de la geografia humana. William Morris Davis (1850-1934). Pare de la geografia nord-americana, fundador de l'Associació Americana de Geògrafs, cofundador de l'National Geographic Sociaty, fundador de la Geomorfologia i desenvolupador de la teoria del cicle geogràfic. Halford John Mackinder (1861-1947). Cofundador de la LSE, l'Associació Geogràfica. Walter Christaller (1893-1969). Especialista en geografia humana, i inventor de la teoria del lloc central. Cornelius Marius Kan (1837-1919), primer catedràtic en geografia als Països Baixos. Pau Vila i Dinarès (1881-1980), geògraf, doctor honoris causa per la UAB, primer president de la Societat Catalana de Geografia, condecorat a Colòmbia i Argentina per l'Instituto Panamericano de Geografía e Historia. Referències Enllaços externs Societat Catalana de Geografia International Geographical Union