text: Larquitectura és l'art de projectar o construir edificis i d'altres estructures físiques. Una definició més ampla també inclouria el disseny de tot l'ambient o entorn construït: des de l'urbanisme, fins al disseny de mobles. És una de les sis belles arts. El professional que desenvolupa aquesta disciplina s'anomena arquitecte: planifica el projecte i sovint dirigeix conceptualment les obres. Determinats edificis o altres construccions són percebuts com a símbols culturals i polítics i en algunes ocasions com a obres d'art, ja que poden ser considerats primàriament en funció de la seva forma o estructura sensible o de la seva estètica. El mot «arquitectura» ve del grec αρχ ('cap') i τεκτων ('constructor' o 'fuster'). Així tenim que pels antics grecs l'«arquitecte» era el cap de la construcció i l'arquitectura era la tècnica o l'art de qui projecta i construeix els edificis i les estructures; per als antics grecs, el mot τεχνη (tekhní) significa 'art' o 'capacitat [de fer alguna cosa]'. El disseny arquitectònic és impulsat principalment per la manipulació creativa de la massa, l'espai, el volum, la textura, la llum, els materials, els plànols, i els elements pragmàtics, com ara els costos, la construcció i la tecnologia, per tal d'assolir un fi que és estètic, funcional i, sovint, artístic. Això distingeix l'arquitectura de l'enginyeria, la qual s'impulsa principalment per la manipulació creativa dels materials i les formes, en recórrer als principis científics i matemàtics. Diverses civilitzacions històriques sovint són conegudes principalment a través de les seves metes arquitectòniques, així com és el cas de diverses ciutats, regions i cultures. Alguns edificis, com ara les piràmides d'Egipte i el Colosseu romà són símbols culturals, i constitueixen una important baula de la consciència pública. Teoria L'interès i el sentit de la disciplina arquitectònica han evolucionat al llarg dels temps. El primer treball escrit sobre el tema de l'arquitectura (De architectura) va ser escrit per l'arquitecte romà Vitruvi a principis de . Segons Vitruvi un bon edifici hauria de satisfer els tres principis de utilitas, firmitas, venustas, la traducció dels quals és: Utilitat - els edificis es fan per a satisfer necessitats humanes. Fermesa els edificis han de ser sòlids i resistents, han d'aguantar el pas del temps. Bellesa - els edificis han ser bells. Aquesta trinitat s'ha mantingut immutable com a fil conductor al llarg de la història de l'arquitectura, tot i que cada etapa ha posat els accents sobre un o altre dels tres principis. Segons Vitruvi, l'arquitecte ha de tractar de complir cadascun d'aquests tres atributs tan bé com sigui possible. Leon Battista Alberti, que explica en detall les idees de Vitruvi en el seu tractat, De Re Aedificatoria; va veure la bellesa primordialment com una qüestió de proporció, encara que els ornaments també van ocupar-hi un paper important. Per a Alberti, la proporció de les normes són les que regeixen la figura humana idealitzada, la secció àuria. L'aspecte més important de la bellesa és la part inherent d'un objecte, no pas la part superficial, i es basa en veritats i fets universals. La noció d'estil en les arts no es va desenvolupar fins al , amb l'escrit de Giorgio Vasari. A principis del , Augustus Welby Northmore Pugin va escriure Contrastos (1836) que, com suggereix el títol, contrasta el món modern i industrial que ell detestava, amb una imatge idealitzada del món medieval. Per a ell, l'arquitectura gòtica va ser l'única «veritable forma cristiana de l'arquitectura». Al , John Ruskin, crític d'art anglès, va publicar Set Llums de l'Arquitectura (1849), limitant, en la seva opinió, el que constitueix l'arquitectura. Per a ell l'estètica és de summa importància i l'arquitectura és l"art en què es disposen i adornen els edificis plantejats per l'home... i la seva visió contribueix a la salut mental, el poder, i el plaer dels mateixos". Sobre la diferència entre els ideals de larquitectura i la mera construcció, el gran arquitecte del Le Corbusier va escriure: "Vostè empra la pedra, la fusta i el formigó, i amb aquests materials construeix cases i palaus: això és construcció. L'enginy és en el treball. Però, de cop i volta toca el meu cor, m'assec feliç i dic: Això és bell. Això és arquitectura". Finalment, l'arquitecte xilè Alejandro Aravena, en el seu discurs d'acceptació del premi Pritzker del 2016, digué el següent: "Arquitectura és donar forma als llocs on viu la gent, no és més complicat que això, però tampoc més senzill" L'arquitectura com una de les Belles arts Les peculiaritats de l'arquitectura respecte de la resta d'arts són: La primacia dels aspectes materials i tècnics. L'aspecte funcional: ha de servir per a allò pel qual ha estat creada. L'espai interior que, definit per uns límits físics -murs- determina un volum i possibilita un recorregut interior. L'extrema localització, atès que no és fàcilment traslladable d'un lloc a un altre. Classificació No totes les obres d'arquitectura són iguals, atès que no totes persegueixen els mateixos objectius: L'arquitectura popular cerca la solució òptima de la funció amb els materials i les tècniques constructives pròpies de la zona geogràfica, amb una participació directa de l'usuari en la construcció, i amb un repertori formal senzill. L'arquitectura funcional cerca només la utilitat sense cap pretensió artística. Segons els funcionalistes, si la funció està ben resolta, és estètica. L'arquitectura orgànica L'arquitectura empeltada fusiona harmònicament elements de diferents estils o èpoques Ciència de construir La construcció d'edificis, conseqüentment l'arquitectura, s'inicia amb el projecte arquitectònic que és el document tècnic que, mitjançant plànols, memòries, amidaments, càlculs, detalls, etc., descriu i justifica l'edifici, la seva concepció, així com els diferents elements que mitjançant l'ús de les tècniques adients, donaran forma als espais o volums on l'home desenvoluparà la seva vida i activitats. Es poden resumir els principals sistemes constructius en funció dels cinc descobriments estructurals bàsics: L'arquitrau, on dos elements verticals poden suportar un element horitzontal, conegut com a arquitectura llindada o construcció arquitravada. L'arc, que permet construir grans espais interns sense obstacles, ja que transmet el pes i les forces a les parets (arquitecturavoltada), però amb murs exteriors de contenció de les forces laterals. L'arc parabòlic, que permet construir grans espais interns sense forces laterals i transmet el pes únicament als fonaments. L'enteixinat i els entramats de fusta i de metalls (especialment ferro i alumini) que permeten grans amplades de llum i estalvien pes i material. La fusta, el ferro i el formigó, que possibiliten la construcció de grans amplades de llum i d'un esquelet intern a l'edifici amb els quals els murs perden la funció de suport i es poden elaborar solucions agosarades. L'arquitectura i altres professions actuals Actualment la construcció d'edificis constitueix un sector econòmic fonamental a les societats avançades. És un procés complex on conflueixen diversos camps d'activitat econòmica, des del sector públic que estableix les normatives i gestiona les llicències, passant per la mateixa indústria de la construcció i les seves indústries auxiliars, fins a les empreses de serveis. L'evolució cap a l'especialització i la separació d'àmbits laborals és similar a la d'altres professions. En els segles passats els arquitectes no s'ocupaven només de dissenyar els edificis sinó que també dissenyaven places, mobles, parcs, etc. Aquest procés d'especialització ha donat lloc a noves professions: Exteriorisme: També conegut com a paisatgisme, és l'especialització en el disseny de parcs, jardins, places... Interiorisme: Especialització en el disseny interior d'edificis, tant per ús públic com privat. Disseny industrial: Especialització en la creació d'objectes d'ús quotidià Urbanisme: Especialització en la planificació del sistema urbà Història de l'arquitectura L'arquitectura va evolucionar primerament fora de la dinàmica entre les necessitats (habitatge, seguretat, culte, etc.) i de mitjans (materials de construcció disponibles i d'atenció a les qualificacions). Com les cultures humanes i els coneixements desenvolupats van començar a ser formalitzats a través de les tradicions orals i pràctiques, l'arquitectura es va convertir en un ofici. Aquí hi ha primer un procés d'assaig i error, i més tard la improvisació o la repetició d'un judici amb èxit. El que es denomina l'arquitectura vernacular encara es produeix en moltes parts del món. De fet, els edificis vernaculars formen la majoria dels construïts al món, ja que la gent experimenta cada dia. L'arquitectura a l'antiguitat Al principi, els assentaments humans eren en la seva majoria rurals. A causa d'un excedent en la producció i la conseqüent expansió de l'economia, aquests nuclis van créixer i van donar lloc a zones urbanes que van evolucionar molt ràpidament en alguns casos, com el de Çatal Huyuk, a Anatòlia i Mohenjo Daro a l'Índia. En moltes civilitzacions antigues, com els egipcis i mesopotamis, l'arquitectura i l'urbanisme reflecteixen el constant compromís amb el diví i el sobrenatural, mentre que en altres cultures antigues com Pèrsia l'arquitectura i la planificació urbana es van utilitzar per a exemplificar el poder de l'estat. El període clàssic L'arquitectura i l'urbanisme de les civilitzacions clàssiques, com la grega i la romana van evolucionar d'ideals cívics en lloc dels religiosos o empírics i la creació de nous estils arquitectònics desenvolupats. Textos sobre arquitectura van començar a ser escrits al període Clàssic. Aquests cànons es van començar a seguir en les obres importants, especialment l'arquitectura religiosa. Alguns exemples de cànons es troben als escrits de Vitruvi, la KaoGongJi de l'antiga Xina i a Vaastu Shastra a l'antiga Índia. L'arquitectura de diferents parts d'Àsia es desenvolupa al llarg de línies diferents de la d'Europa, creant arquitectura budista, hindú i sij, cadascuna d'elles amb diferents característiques. L'arquitectura budista, en particular, va mostrar una gran diversitat regional. Període medieval L'arquitectura islàmica va començar el , desenvolupant les formes arquitectòniques de l'antic Pròxim Orient per a adaptar-se a les necessitats socials i religioses de la societat. Alguns exemples es poden trobar per tot el Pròxim Orient, Nord d'Àfrica i Espanya, i es convertirien en una important influència en l'estil d'arquitectura europea durant el període medieval. A Europa, tant en els períodes clàssic i medieval, els edificis no són atribuïts a individus específics i els noms dels arquitectes sovint són desconeguts, tot i la gran escala de molts edificis religiosos existents d'aquest període. Durant el període medieval gremis d'artesans es van formar per a organitzar el seu comerç i han sobreviscut els contractes escrits, en particular en relació amb els edificis eclesiàstics. En aquesta època el paper de l'arquitecte és en general el d'un mestre constructor, excepte en alguns casos com el d'un eclesiàstic, l'abat Suger a Saint-Denis (París). Durant aquesta època es generen edificis d'estil romànic i més endavant, gòtic. Amb el temps, augmenta la complexitat dels edificis i la diversitat d'aquests. Comencen a realitzar-se obres de construcció civil, com carreteres i ponts, i altres nous tipus d'edifici, tals com escoles i hospitals. L'edat moderna Amb el Renaixement i el seu èmfasi en l'individu i la humanitat en lloc de la religió, i amb tots els seus avanços i assoliments, es va iniciar un nou capítol. Els edificis es comencen a recordar per llurs arquitectes (Brunelleschi, Alberti, Michelangelo, Palladio...) i aleshores va començar "el culte" de la persona com a artista. En aquesta època encara no existia línia divisòria entre l'artista, l'arquitecte i l'enginyer, o qualsevol altre dels aspectes relacionats. A remolc dels líders del primer renaixement sorgeixen estils com el Manierisme, el Quattrocento o el Cinquecento, fins a arribar a l'arquitectura Barroca. Revolució Industrial Amb els nous coneixements en els àmbits científics i el sorgiment de nous materials i la tecnologia, l'arquitectura i l'enginyeria es van començar a separar, i l'arquitecte va començar a perdre terreny en alguns aspectes tècnics dels projectes d'edificis. Per tant, es va concentrar en l'estètica i en aspectes humanistes. Alguns arquitectes van començar a treballar per les noves classes socials més adinerades, concentrant-se principalment en les qualitats visuals derivades en general dels prototips històrics, donant lloc, per exemple, a moltes cases de camp a la Gran Bretanya que es van crear en un estil Neogòtic. Els estudis formals d'arquitectura van començar a existir durant el , com per exemple a l'École Nationale Supérieure des Beaux-Arts, a París, que van donar molt èmfasi a la producció de bells dibuixos i poc al context i a la viabilitat. El gruix d'arquitectes en general va rebre la seva formació a les oficines d'altres arquitectes, iniciant les seves carreres com a delineants, per exemple. Mentrestant, la Revolució Industrial va obrir les portes a la producció en massa i al consum. L'estètica es va convertir en un criteri de la classe mitjana i l'ornamentació de productes, abans basada en costoses tècniques d'artesania, va decaure en virtut de la producció i l'abaratiment de costos. L'arquitectura vernacular es va fer cada vegada més ornamental. El modernisme i la reacció de l'arquitectura La insatisfacció amb aquesta situació general a principis del va donar lloc a moltes noves línies de pensament que serveix com precursors de l'arquitectura moderna. Arran d'aquests fets, l'escola Bauhaus, fundada a Alemanya el 1919, rebutja conscientment la història i defineix l'arquitectura com una síntesi de l'art, l'artesania i la tecnologia. Immediatament després de la Primera Guerra Mundial, els arquitectes d'avantguarda modernista van tractar de desenvolupar un nou estil apropiat per a un nou ordre social i econòmic, centrat en la satisfacció de les necessitats de les classes mitjanes i treballadores. Van rebutjar la pràctica de l'arquitectura acadèmica i el perfeccionament dels estils històrics. L'enfocament modernista dels arquitectes era reduir els edificis a formes pures, suprimir les referències històriques i ornamentar en favor de detalls funcionals. Va aparèixer la tendència a mostra els detalls de la construcció i l'estructura dels edificis, com l'exposició de les bigues d'acer i les superfícies de formigó, en lloc d'amagar-se darrere de les formes tradicionals. Arquitectes com Mies van der Rohe van treballar en l'elaboració de bellesa basada en les qualitats inherents dels materials de construcció i en modernes tècniques de construcció, basant-se en simplificades formes geomètriques, celebrant els nous mitjans tècnics i mètodes possibles gràcies a la Revolució Industrial. Arquitectura d'avui Un grup important d'arquitectes, va respondre als problemes del modernisme i postmodernisme anant al que consideraven l'arrel del problema. Al seu judici, l'arquitectura no era una filosofia personal o estètica realitzada per individualistes, sinó que més aviat havia de considerar les necessitats quotidianes de la gent i utilitzar la tecnologia per a donar un entorn habitable. Van començar a realitzar-se estudis sobre comportament, viabilitat mediambiental i social i tota aquesta informació va començar a formar part del procés de disseny d'edificis. La complexitat de les construccions van començar a augmentar (en termes d'aspectes estructurals, com els sistemes, serveis i tecnologies) i l'arquitectura va començar a ser més multidisciplinària que mai. L'arquitectura d'avui en general, requereix un equip de professionals especialitzats, amb l'arquitecte que és un dels molts, encara que en general el líder de l'equip. Durant els dos últims decennis del i en el nou mil·lenni, el sector de l'arquitectura ha vist l'ascens d'especialitzacions dintre de la mateixa professió pel tipus de projecte, els coneixements tecnològics o dels mètodes d'execució de projectes. A més, s'ha produït un augment de la separació entre l'arquitecte de disseny i l'arquitecte de projecte. Un dels esdeveniments recents més significatius en la professió és la incorporació de la sostenibilitat. La sostenibilitat en l'arquitectura es va utilitzar per primera vegada en els anys 70 per arquitectes com Ian McHarg als Estats Units i Brenda i Robert Val al Regne Unit i Nova Zelanda. L'acceleració en el nombre d'edificis que tenen per objecte satisfer principis de disseny sostenible està en línia amb la cada vegada major consciència dels riscos del canvi climàtic. Història de l'arquitectura als Països Catalans Com a la resta d'Europa, fou durant el renaixement que l'art de la construcció es va separar entre la teoria (reservada als que ja llavors es començaven a anomenar arquitectes) i la pràctica. Seguint l'exemple francès del , a Madrid es va crear l'Academia de Bellas Artes de San Fernando el 1752, que va accentuar el concepte renaixentista d'arquitecte com aquell qui pensa l'arquitectura, tot plegat en el context de la il·lustració. A casa nostra ja era corrent l'ús del terme "arquitecte" en el context dels gremis tradicionals, però sempre relacionat amb aquelles tasques més creatives i importants de l'ofici de mestre de cases, i fins i tot dels de fuster i picapedrer. Al segle següent la revolució industrial va generar nous reptes i molta feina a l'arquitectura tant pel que fa a la construcció com a l'urbanisme, i per aquest motiu es fundaren diverses escoles a Espanya (Madrid el 1845) per incorporar els nous coneixements politècnics. Durant aquesta època els arquitectes amb estudis consolidaren llur identitat grupal des de les acadèmies i les universitats, i van començar a exigir l'exclusivitat d'usar aquest mot i la d'exercir certes funcions de la construcció, limitant-les als mestres de casa que fins llavors sempre les havien exercit. A casa nostra aquesta pugna aparegué més tard, ja que els primers estudis que s'obriren foren el 1817 a les classes de la Junta de Comerç, però els seus alumnes estaven obligats a revalidar el títol a Madrid. La primera Escola d'Arquitectura no es fundaria fins al 1875 a Barcelona. El 1874 es va fundar l'Associació d'Arquitectes de Catalunya, que més endavant va esdevenir l'actual Col·legi d'Arquitectes de Catalunya. Aquesta institució ha editat nombroses publicacions: un Anuari (entre 1899-1929), revistes com La ciutat i la casa (1925-1927), Arquitectura i urbanisme (1931-1936) i actualment Quaderns d'Arquitectura i Urbanisme (des del 1944). Premis d'arquitectura Premi Pritzker Premi d'Arquitectura Contemporània Mies van der Rohe Praemium Imperiale Premi Nacional d'Arquitectura d'Espanya Referències Bibliografia Acevedo, Jesús T.: Disertaciones de un arquitecto. Pròleg de Justino Fernández México, INBA, 1967 Aguirre, Alberto: "Una Arquitectura de Vocación Humana". Revista PROA Núm. 293. Allaback, Sara: The First American Women Architects. Urbana: University of Illinois Press, 2008 Ambaz, Emilio: The architecture of Luis Barragán. Nova York, The Museum of Art, 1976 Armheim, Rudolf: La forma visual de l'arquitectura. The Dynamics of Architectural Form. Los Angeles - Londres, 1977 Bamford Smith, Clive: Builders in the Sun, Five Mexican Architects. Pròleg de José Villagrán García. Nova York, Architectural Books, 1967 Betteles, Almut E. I. & Li Yuxiang: Traditional Architecture in China: Traditional Baukunst. Berna, Suïssa: Benteli Verlag, 2002 Bruschi, Arnaldo: Bramante architetto. Bari (Pulla): Edizioni Laterza, 2a ed., 1985 Bulrich, Francisco: New Directions in Latin American Architecture. Nova York, George Brazillier, 1990. Camón Aznar, José: L'arquitectura y la orfebrería españolas del siglo XVI. Madrid: Espasa-Calpe, 6a ed., 1987. Cervera Vera, Luis: Arquitectura renacentista. Saragossa: Editorial Planeta, 1986 Chueca Goitia, Fernando: Arquitectura del siglo XVI. Madrid: Plus-Ultra, 1953 Cole, Doris: From Tipi to Skyscraper; A History of Women in Architecture. Nova York: G. Braziller, 1973 De Fusco, R.: L'architettura del Quattrocento. Torí: Editorial Torinese, 1984 Donaldson, Thomas L.: A Preliminary Discourse on Architecture. Londres, Gran Bretanya: Taylor and Walton, 1842 Elbouri, Tarek i Critchlow, Keith (1993): Islamic Art and Architecture: The System Of Geometric Design. Grnet Publishing Limited, Reading, Gran Bretanya Eisenman et al.: Five Architects. Eisenman, Graves, Gwathmey, Hejduk, Meier. Nova York, Oxford University Press, 1975, pp. 138. Fergusson, James: A History of Architecture in All Countries, from the Earliest Times to the Present Day. 3 vols. Londres: J. Murray, 1865-1867 Fernández Alba, Antonio: La Metrópoli Vacía. Aurora y Crepúsculo de l'Arquitectura en la Ciudad Moderna. Col·lecció Palabra plástica (Núm. 14), dirigida per José Fernández Arenas. Ed. Anthropos. Barcelona 1990. Glusberg, Jorge: Seis Arquitectos Mexicanos. Buenos Aires, Ediciones de Arte Gaglianone, 1984 Gómez Mayorga, Mauricio: Ensayos críticos de arquitectura. Guadalajara, Universidad Autónoma de Guadalajara, 1977 Grau, Cristina: Borges y l'Arquitectura. (Segona edició). Ediciones Cátedra, S.A. Madrid, 1995 Gutiérrez, Ramón: Arquitectura y urbanismo en Iberoamérica, Madrid, Cátedra, 1983 Harvey, J.: The Master Builders. Architecture in the Middle Ages. Thames & Hudson, Londres 1973 Hess, Alan: Hyperwest: American Residential Architecture on the Edge. Nova York/Londres: Whitney Library of Design/TJhames and Hudson, 1996 Heydenreich, Ludwig H. i Lotz, Wolfgang: Arquitectura en Italia, 1400-1600. Madrid: Ediciones Cátedra, 1991 Hitchcock, Henry-Russell: Latin American Architecture since 1945. Nova York, Museum of Modern Art. 1955 Lekson, Stephen H. 1986 Great Pueblo Architecture of Chaco Canyon, New Mexico. Albuquerque: University of New Mexico Press. Lorenz, Clare: Women in Architecture: A Contemporary Perspective. Nova York: Rizzoli, 1990. Murray, Peter: Arquitectura del Renacimiento. Madrid: Aguilar, 1a ed., 1972. Nabokov, Peter i Robert Easton. 1989 Native American Architecture. Nova York: Oxford University Press. Nieto Alcaide, Víctor i altres: Arquitectura del renacimiento en España 1488-1599. Madrid: Ediciones Cátedra, 1989 Rudofsky, Bernard. 1987. Architecture Without Architects: A Short Introduction to non-Pedigreed Architecture. Albuquerque: University of New Mexico Press. Sharp, Dennis., ed.: Illustrated Encyclopedia of Architects and Architecture. Nova York: Whitney Library of Design, 1991 Tafuri, Manfredo: L'arquitectura del humanismo. Madrid: Xarait Ediciones, 1a ed., 1978 Tafuri, Manfredo: Sobre el Renacimiento. Principios, ciudades, arquitectos. Madrid: Ediciones Cátedra, 1995 Velasco León, Ernesto: Cómo acercarse a... L'arquitectura. Limusa. Noriega Editores. Ciutat de Mèxic, 2001 Vélez González, Roberto: Conceptos básicos para un arquitecto. Mèxic, Editorial Trillas, 2003 Venturi, Robert: Complejidad y contradicción en l'arquitectura. 1a. ed. Barcelona, editorial Gustavo Gili, 1972 (8a. ed. 1995), pp. 234. Warren, Nancy Hunter. 1995 New Mexico Style: A Source Book of Traditional Architectural Style. Santa Fe (Nou Mèxic): Museum of New Mexico Press. Wittkower, Rudolf: Sobre l'arquitectura en la Edad del Humanismo. Barcelona: Editorial Gustavo Gili, 1979 Vegeu també Impressió de construccions Domòtica Arquitectura bioclimàtica Acústica arquitectònica Arquitectura d'Espanya Arquitectura de la Marina Arquitectura longobarda Enllaços externs Arquitectura Barcelona - Cronologia d'arquitectura catalana i biografies d'arquitectes catalans, des del gòtic fins a l'arquitectura contemporània. Diccionari de les arts: arquitectura, escultura i pintura del TERMCAT WikiArquitectura.com - Estudis sobre cases i edificis del món de la mà dels estudiants d'arquitectura de Barcelona. Col·legi d'Arquitectes de Catalunya


source: wikipedia

text: El sometent fou en els seus inicis una organització paramilitar d'autoprotecció civil típicament catalana, separada de l'exèrcit, per a la pròpia defensa i la defensa de la terra en temps de conflicte bèl·lic. Actualment dissolt a Catalunya des de 1978 pel Senat espanyol, la institució del sometent s'ha mantingut tanmateix en el costum del Principat d'Andorra, legalitzada amb l'aprovació de la Llei 28/2022, del 14 de juliol, qualificada de protecció civil. Orígens medievals La progressiva coordinació dels camperols i contra les agressions externes dugué a l'establiment del sagramental el 1068 i d'un usatge denominat Princeps namque. Ambdós textos legals configuren el caràcter alhora policial (en l'àmbit local) i militar (en el general) conferit al sometent. Fou institucionalitzat definitivament durant el regnat de Jaume I, al . Els compromesos en el sagramental, doncs, eren cridats –com tot dret feudal– mitjançant fogueres enceses de cim a cim, en forma d'host, a so de corn, toc de trompeta o repic de campanes, o sigui "metent so". D'aquesta última manera, del repic de campanes (o bé so metent), en sorgeix el nom posterior, que preval al de sagramental a partir sobretot del , quan el mot sometent substitueix el mot host. De la frase metre so, doncs, se’n deriva el mot sometent. Quan el so era via fora, s'anava a guerrejar fora de la terra. En els segles i adquirí un paper fonamentalment policial –contra bandolers, hugonots i pirates, de fet Barcelona com a ciutat lliure també va arribar a cridar a sometent als ciutadans contra algun senyor feudal per defensar ciutadans de Barcelona contra l'abús d'aquest o cavallers– definit per la Constitució de 1561, vigent fins a mitjan . Funcionament Davant qualsevol fet delictiu, tot home i dona tenia l'obligació de cridar amb crits de "VIA FORA" per aixecar la clamor del sometent. Tenien l'obligació d'acudir al toc de sometent tots els homes menors de 60 anys i majors de 16. Les despeses anaven a raó de meitat i meitat, l'una pel Senyor feudal i l'altra pel Comú. Posteriorment el sou els fou garantit pel govern mitjançant els impostos municipals i cada membre s'ocupava de mantenir en bon estat la seva arma (normalment un trabuc) a casa. Si la clamor no s'aixecava es convocava amb uns tocs de campana, o també en situacions d'emergència es convocava a la plaça major del poble o davant l'església, mitjançant l'anomenada "crida del llibret" i d'allí es repartien seguint les instruccions del seu cap, ja fos formant patrulles ja fos anant a encalçar els atacants en grup. La defensa de nuclis rurals, majoritàriament contra bandolers i malfactors, es veié també exercida amb efectivitat pel sometent. Quan els pobles s'agrupaven per a garantir la seva pròpia seguretat, ho feien per mitjà del jurament sagramentat, que formà un romanço (al ) que diu així: Via fora i vagin fora, causadors d'infinit mal! Via fos sagramental! Nova gent ara ens ha eixida que, amb l'excusa de carlins els diners o bé la vida ens demanen pels camins. Escombrem-los de seguida, si no, ens posen el dogal. Via fos sagramental! Com si no fos prou la guerra, ara ens porten nous perills aquests lladres de la terra i del pa dels nostres fills. En són plens el pla i la serra, els barrancs i el camí ral. Via fos sagramental! Vagin fora i sens ajuda tant de lladre i mala gent, que emprendran la correguda en sentir el Sometent. Correm tots a la batuda, amb garrot, forca o destral! Via fora i vagin fora, causadors d'infinit mal! Via fos sagramental! De Salses a la Guerra dels Segadors Per tal de reprendre Salses, el virrei Comte de Santa Coloma usà el Sometent General el desembre de 1639, i amb l'exèrcit del Marquès de los Vélez amenaçant el Principat, el 28 de setembre de 1640 es tornà a aixecar Sometent General, aquest cop contra l'exèrcit hispànic. Finalment el setembre de 1649 davant la invasió de l'exèrcit de Garay, les autoritats franceses van proclamar el Sometent General, aixecant homes fins i tot al Rosselló i Cerdanya. Però si el Sometent General mobilitzava a tot el país, també es convocaven sometents més locals. El setembre de 1640 el sometent s'ajuntà a les tropes franceses en socors d'Illa, el març de 1642 els Sometents del Vallès i Osona contribuïren a la derrota de l'exèrcit de Pedro de Aragón a la batalla de Montmeló. El 1646 es produí una altra mobilització general i el sometent es reuní a Cervera per tal de recolzar les tropes franceses. En aquest cas, el Virrei Harcourt feu formar les companyies de les diverses poblacions en terços. Encara el 1649 davant la invasió de Juan de Garay es mobilitzà de nou el sometent, indicant la Diputació del General que s'havien aixecat 6.092 infants, dels que només una part va quedar formada en terços i la gran majoria només estava organitzada en companyies. El 1651 alguns sometents es reuniren a Cervera per protegir la ciutat de l'avanç de les tropes de Mortara. En veure que les tropes hispàniques es dirigien a Barcelona, algunes companyies aconseguiren introduir-se a la ciutat abans que comencés el setge. L'any següent La Mothe-Houdancourt en decretà una nova mobilització general i les tropes del sometent fustigaren als hispànics pels voltants de Barcelona. Així per exemple, el 12 de maig de 1652 Girona aixecava el Sometent per combatre els partidaris d'Espanya que feien incursions al voltant de la ciutat mobilitzant 60 homes. De fet a la fi de gener de 1652 s'aplegaren uns 4.000 infants del sometent al voltant de Barcelona. Estaven formats en 9 terços de les vegueries encara lliures de l'ocupació hispànica. Encara l'agost, Gabriel de Pinós tornarà a arreplegar els sometents que combatran a la batalla de Valldonzella el 4 de setembre. De fet el nombre de sometents que s'aixecaren en el conflicte és massa elevat per ésser detallat amb exactitud. El que és clar és que la formació del Batalló no evità en la pràctica la mobilització per via del sometent. Guerra de Successió El Sometent es decantà del bàndol austriacista durant la Guerra de Successió al tron espanyol, però la derrota de l'arxiduc Carles sentencià el seu futur més proper. Prohibició de la secular institució militar catalana del 'sometent' Arran de la desfeta de 1714 a la Guerra de Successió, Felip V d'Espanya decidí el desarmament total dels catalans. A tal fi, i dins d'aquesta estratègia el sometent fou prohibit per l'article 39 del Decret de Nova Planta de la Reial Audiència de Catalunya. Poc abans, el cap d'aquest cos havia estat el general Moragues, que fou executat per decapitació en acabar la contesa. Guerra Gran El sometent fou restablert, malgrat la supressió que establia el decret de Nova Planta, el 1794 per Luis Firmin de Carvajal, el comte de la Unión durant la Guerra Gran, i que a la seva mort van estar al càrrec de José de Urrutia. Es van restablir a causa de la mala situació de l'exèrcit regular, i la seva participació al final de la guerra va contenir el front, que es va estabilitzar a l'Empordà. Semblantment ocorregué amb el cos dels miquelets. Guerra del Francès Fou novament usat durant la Guerra del Francès (1808-1814), en contra dels francesos a Roses, Barcelona i Tarragona. El sometent d'Igualada i Manresa tingué un paper important a la batalla del Bruc. Guerra dels Set Anys o Primera Guerra Carlina La Primera Guerra Carlina, la revolta dels carlins l'any 1833 i l'existència d'un creixent bandolerisme a la ruralia catalana motivà, novament, que el sometent actués al servei del govern en les tasques de seguretat i manteniment de l'ordre públic compartint esforços amb els Mossos d'Esquadra i la Guàrdia Civil. El 1855 fou refet pels grans propietaris rurals, amb el nom de Sometent Armat de la Muntanya de Catalunya i adoptà el lema de Pau, pau i sempre pau. D'aleshores ençà, el sometent adquirí un caràcter de cos auxiliar de l'ordre públic en l'àmbit rural, destinat a protegir els dominis dels grans propietaris dels assalts dels trabucaires. Segona extinció (1873) La I República Espanyola, veient en el sometent un cos marcadament conservador i aliè als aires revolucionaris que es volien imposar al país, en decretà altra vegada la supressió, però la Restauració borbònica d'Alfons XII el reorganitzà sobretot amb vista a reprimir l'aixecament carlí a la Tercera Guerra Carlina. Les Bases de Manresa reservaven al sometent una important tasca, que no es va arribar a dur a terme per no ser aplicades. El Sometent al El sometent actuà al costat de les autoritats en diverses ocasions. Així, per exemple, col·laboraren en la detenció de Francesc Ferrer i Guàrdia (1909) i en contra dels vaguistes a Alella, en els anys precursors de la dictadura de Primo de Rivera. Durant aquesta dictadura, a més, Primo de Rivera intentà, fracassadament, d'estendre la figura del sometent a la resta de l'Estat. L'any 1923 es produí a Terrassa l'assalt a la Caixa d'Estalvis de Terrassa per part d'uns anarquistes; en aquest assalt va resultar mort el sometent terrassenc Joan Castella i Españó, en el seu intent d'impedir l'atracament. El 1931 és dissolt de nou per la Segona República Espanyola, però es restablí el 1936 en esclatar la guerra. Acabada la guerra, es dissol novament el sometent. La dissolució del sometent no fou per gaire temps, car l'any 1945 el general Francisco Franco el reorganitza, sota el nom de Somatén Armado amb la principal finalitat de combatre els maquis. Així, el sometent Abel Rocha posà fi a les accions de l'anarquista Quico Sabaté a Sant Celoni, el 1960. El seu caràcter conservador, tot i així, no feu que el dictador el reimplantés del tot: bàsicament es repartí per 297 pobles de menys de 10.000 habitants, aplegant un total de 4.344 individus que, l'any 1978, van ser acomiadats. Finalment, és dissolt definitivament pel Senat espanyol el 1978. Al Principat d'Andorra, la institució del sometent s'ha mantingut en el temps, en el marc de les seves funcions històriques i tradicionals. L'últim cop en què fou convocat va ser durant els aiguats del 1982, durant els quals els ciutadans foren cridats pels comuns a efectuar tasques de protecció civil. El 2022, fou finalment reconeguda per la Llei 28/2022, del 14 de juliol, qualificada de protecció civil, conservant exclusivament la seva competència en matèria de protecció civil, sense renunciar però a "les funcions que ha tingut atribuïdes històricament i segons el costum". Referències Dret a Catalunya Guerra del Francès Guerra Gran Història contemporània de Catalunya Unitats militars republicanes de la Guerra Civil espanyola Unitats paramilitars catalanes Edat mitjana de Catalunya Sometent Violència política a Espanya


text: La paraula arqueologia procedeix del grec arkheos ('vell' o 'antic'), i de logos ('ciència'). És una disciplina científica que es dedica a l'estudi de les diverses societats humanes que han viscut al llarg dels segles, gràcies a la recuperació i anàlisi de la cultura material que van produir. Comparteix aquest mateix objectiu científic amb la història quan estudia aquelles societats que coneixien (o coneixen) l'escriptura. En canvi, només l'arqueologia pot estudiar aquelles societats que no van deixar-nos cap llegat escrit perquè no coneixien aquesta pràctica, és a dir, aquelles societats que van viure en l'etapa que convencionalment categoritzem de prehistòrica. Té uns mètodes de treball propis determinats (sobretot el de l'excavació), amb els quals pretén reconstruir el passat. Habitualment l'arqueologia analitza i estudia qualsevol resta material que s'hagi preservat d'una societat: els habitatges i totes les altres construccions, el territori que els envolta, les tombes, objectes sumptuaris, eines diverses, les deixalles, etc. Mètodes de treball de l'arqueologia Interdisciplinarietat en l'arqueologia Per reconstruir antigues formes de vida, els arqueòlegs se serveixen també dels mètodes de treball utilitzats per la sociologia, la demografia, la geografia, l'economia o fins i tot les ciències polítiques. No obstant això, els arqueòlegs moderns no poden dominar totes les ciències i hui en dia molt sovint col·laboren braç a braç amb els acadèmics d'altres disciplines per a l'estudi de diversos aspectes molt específics del passat: macrofauna, microfauna, ictiofauna, malacologia, paleocarpologia, antracologia, geomorfologia, paleometal·lúrgia, etc. Els mètodes de datació Així, els arqueòlegs, per establir la cronologia, acostumen a utilitzar mètodes de datació descoberts per altres ciències: el sistema del carboni 14 (radiocarboni) fou desenvolupat per físics nuclears, les tècniques de datació geològica es deuen als geòlegs i les tècniques d'estudi de les restes de fauna són obra de paleontòlegs. Tipus d'arqueologia Arqueologia experimental És la ciència que vol aprofundir en l'anàlisi de restes materials del passat intentant reproduir les condicions sota les quals es van produir les estructures arqueològiques. Des dels seus inicis als anys seixanta aquesta experimentació ha treballat de dues maneres: Replicant les dades arqueològiques, com ara objectes, vestits, edificis i altres estructures prehistòriques a partir de les mateixes matèries primeres i tècniques de manufactura compatibles amb els coneixements de l'època i la societat en qüestió que s'analitza. Reconstruint els mateixos processos pels quals es van generar les dades arqueològiques, processos com cultivar un camp, tala i crema de boscos, confecció d'objectes paleometal·lúrgics, i fins i tot els de construcció i destrucció dels mateixos jaciments. Cal tenir clar que l'arqueologia experimental no és probatòria de res, no demostra cap hipòtesi com a vertadera, però sí que pot servir per a invalidar-ne una o per proposar-ne de noves que interpretin millor la producció i el comportament de la societat estudiada. En el context de l'arqueologia catalana s'ha practicat poc el tipus experimental i bàsicament en el camp de la prehistòria i la protohistòria, practicant la manufactura de materials lítics, l'esquarterament i descarnació d'animals, l'observació de traces d'ús i desgast d'eines lítiques, la crema d'ossos... Per exemple, al jaciment de la cova 120 de Sadernes a partir del 1987 s'experimentà amb els sistemes d'emmagatzament de cereals que s'hi havien trobat, estudiant la capacitat de germinació i rendiment posteriors i les necessitats tècniques d'aquell conreu. Arqueologia industrial És la que vol aprofundir en l'anàlisi de les restes materials del passat específicament industrial. Estudia les restes materials com ara fàbriques, molins, ponts metàl·lics, mines, màquines que s'han trobat, instal·lacions dels primers ferrocarrils, instal·lacions militars, productes fabricats per les primeres indústries... Naturalment aprofiten els coneixements del context socioeconòmic i fins i tot intel·lectual estudiat per la historiografia. Aquesta especialitat va néixer al Regne Unit per investigar les restes de la seva Revolució industrial, sobretot les tecnològiques. Avui dia ha esdevingut l'arqueologia del món de l'edat contemporània i actual. Fins i tot pot treballar conjuntament amb projectes de recuperació de la memòria oral, o de restauració d'espais, i edificis contemporanis (des de trinxeres de les guerres del fins a complexos fabrils). A casa nostra s'ha practicat amb prou intensitat i ha generat diverses iniciatives com ara el Museu de la Ciència i la Tècnica de Catalunya, situat a l'antiga fàbrica modernista Aymerich, Amat i Jover de Terrassa; o la recuperació de grans estructures de ferro (els mercats del Born o de Sant Antoni, les estacions de França i del Nord, etc.); la del molí paperer de Capellades; el Museu del Ferrocarril de Catalunya a Vilanova; o el del Suro a Palafrugell; entre moltes altres. El potencial del passat industrial català ha permès que des del 1988 s'organitzin les Jornades d'Arqueologia Industrial de Catalunya, que fins a l'actualitat ja s'han convocat vuit vegades. Arqueologia medieval És la ciència que vol aprofundir en l'anàlisi de les restes materials del passat específicament medieval. A Catalunya aquesta especialitat fou reimpulsada el 1959 pel professor Albert del Castillo del departament d'Història Medieval de la Universitat de Barcelona. Durant els anys vuitanta l'escola que ell havia iniciat va fer diverses excavacions tant en àrees rurals com urbanes, datades entre els segles VII i (masos, castells, ermites, esglésies, monestirs, viles fortificades, zones urbanes, tombes, molins, tallers de ceràmica...): es feren grans avenços en la investigació del poblament dispers de les primeres masies catalanes així com del lent procés de repoblació de les comarques conquerides als sarraïns. També en aquesta època fou quan s'inicià l'anàlisi sistemàtica de tots els materials trobats. Arqueologia subaquàtica És la que vol aprofundir en l'anàlisi de restes materials del passat que per un motiu o altre han quedat negades en el medi subaquàtic, tant en aigües continentals com marítimes. Aquesta especialitat va néixer amb l'ús científic de l'escafandre autònom. No es limita sols a l'excavació submarina d'antics vaixells enfonsats sinó també a la d'antics assentaments humans que avui dia han quedat sota les aigües a causa de la progressiva pujada dels oceans, característica de l'Holocè. Té els mateixos principis i sistemes de registre que l'arqueologia convencional terrestre, però simplement adaptats al medi subaquàtic. Un dels grans avantatges de les restes enfonsades és que la seva conservació és totalment diferent i això ha permès tot sovint recuperar materials que a terra s'haurien desintegrat amb el temps. Aquesta disciplina ha aportat moltes dades sobre les antigues rutes comercials marítimes que connectaven països i cultures ben diferents. A més, cal tenir en compte que tot sovint els jaciments subaquàtics són un conjunt tancat que no ha estat modificat pels humans i això ha permès fer estudis cronològics i tipològics en profunditat. Després de moltes dècades de pràctiques esportives de submarinisme als litorals de casa nostra que sovint s'han dedicat a recuperar el material arqueològic més visible, durant els anys vuitanta les institucions catalanes han impulsat la recuperació científica d'aquest material. N'és un exemple el jaciment de Culip IV al cap de Creus, un vaixell romà que va naufragar el en temps de Vespasià. Arqueologia urbana És la que fa excavacions de salvament en el medi urbà per tal de recuperar el material arqueològic amb rapidesa abans que s'hi construeixi a sobre. El terme comença a utilitzar-se els anys seixanta, i als Països Catalans els anys setanta. L'objecte d'estudi és una ciutat des dels seus inicis fins a l'actualitat, i a banda del mètode arqueològic també utilitza els arxius de documents escrits per tal d'orientar les investigacions. Les troballes immobles solen integrar-se a l'urbanisme circumdant i ser utilitzades com a bé cultural un cop són recuperades. A casa nostra tenim molts exemples d'arqueologia urbana, entre els quals destaquen les ciutats de Barcelona, Tarragona, València, Badalona, Lleida, Vic... Tot i que massa sovint les seves intervencions han de fer-se amb caràcter d'urgència (sovint promogudes pels ajuntaments o la comunitat autònoma), també s'han pogut fer grans excavacions amb el ritme pausat que els correspon, com ara la de la plaça del Rei de Barcelona, el projecte de Dalt de la Vila de Badalona, l'antic Portal de la Magdalena a Lleida (1984-1987), o el brillant projecte TED'A a Tarragona (1987-1990). Història de l'arqueologia Història de l'arqueologia als Països Catalans L'origen del desenvolupament de l'arqueologia cal buscar-lo en el col·leccionisme d'antiguitats, els viatges a altres països i l'erudició diletant. L'ampli interès cultural que generà el Renaixement per conèixer les antiguitats clàssiques provocà la profusió de descripcions del passat grecoromà (grans monuments, plaques epigràfiques, monedes, etc.). Un exemple en fou el llibre que Lluís Ponç d'Icard va publicar a Lleida el 1572: Libro de las grandezas y cosas memorables de la metropolitana, insigne y famosa ciudad de Tarragona. Però seria el , ja en temps de la Il·lustració, que es van emprendre les primeres excavacions: Cavanilles al penyal d'Ifac; l'arquebisbe de València al Puig; Meranges a Empúries... De fet, l'actual Museu Arqueològic de Tarragona va néixer de la col·lecció de l'arquebisbe de Tarragona Francesc Armanyà. La fundació de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona el 1752 fou important per potenciar el fenomen. Al cuegen encara les maneres de fer del segle anterior, com exemplifica Joan Ramis Ramis quan publicava a Maó el 1818 Antigüedades célticas de la isla de Menorca, o Josep Salat que també publicava aquell mateix any el seu Tratado de monedas labradas en el Principado de Catalunya. La motivació era tan alta que la mateixa Junta de Comerç promogué les primeres excavacions del temple romà de Barcelona. El moviment historiogràfic romàntic d'aquells temps no utilitzà gaire l'arqueologia, ja que es movia entre les teories bíbliques tubalistes i l'exigència erudita, però almenys el seu interès per l'edat mitjana afavorí l'estudi dels textos antics i el respecte pels monuments històrics d'aquella edat. Pel que fa a les grans expedicions europees cap als jaciments arqueològics del Pròxim Orient, els catalans no hi van participar, amb l'excepció del cònsol Eduard Toda que feu excavar la tomba de Sennedjem a Deir el Medina (1886). Així doncs, en aquesta època l'arqueologia era usada més com a estímul per als erudits que no pas com a disciplina del coneixement en si mateixa, i sobretot com a font per al col·leccionisme privat i l'incipient museisme que naixia per les Comissions Provincials de Monuments (la de Tarragona el 1834, la de Girona el 1847, la de Lleida el 1864...) i les acadèmies (Barcelona el 1835, Vic el 1891...). De mica en mica l'arqueologia començà a ser tinguda en compte, i ja a l'Exposició Universal de Barcelona del 1888 fou explícitament tractada, si ve encara lligada a la història medieval i la història de l'art. Però fou amb l'esclat del moviment positivista a tot Europa que se la va reconèixer com a disciplina científica. Va caldre, abans, fer caure moltes barreres mentals de l'Europa de la segona meitat del XIX i abandonar els prejudicis induïts per la Bíblia: és a dir, reconèixer l'antiguitat dels humans, les proves de la geologia i la paleontologia, el sistema de les tres edats i admetre l'evolucionisme divulgat per Darwin. A casa nostra tot això fou facilitat gràcies a un marc cultural molt propici: la Renaixença i l'associacionisme (sobretot el de caràcter excursionista). En el cas de Catalunya l'esperit cientificista va aparèixer aviat amb Pere Alsius, Francesc Martorell i Peña, Sanpere i Miquel... els quals van fer diversos descobriments com ara l'Abric Romaní de Capellades, els jaciments de Serinyà, la mandíbula de Banyoles (1887), diversos dòlmens, la necròpoli ibèrica de Cabrera (1881), les pintures rupestres del Cogul (1907)... Segle XX A principis del l'arqueologia ja estava consolidada com a disciplina de la història amb un mètode d'excavació científic (el mètode estratigràfic ofert per la geologia). Durant les primeres dècades van néixer molts organismes que impulsaven activitats arqueològiques, entre els més importants hi havia: la Junta de Museus de Barcelona (1907), el Servei d'Investigacions Arqueològiques de l'IEC (1915), la càtedra i el seminari de Prehistòria de la Universitat de Barcelona (1916), des dels quals es pogué aprofitar una certa infraestructura institucional i museística i un mínim grau de professionalització. Amb la recuperació d'institucions pròpies d'autogovern com la Mancomunitat de Catalunya o la Generalitat (amb l'Estatut de 1932) fou possible impulsar el primer intent de pensar i fer arqueologia catalana amb una organització estructurada. En aquest sentit, la monumental tasca de Bosch i Gimpera materialitzà diversos èxits: les seves campanyes sistemàtiques i amb mètodes científics moderns al Baix Aragó, Mallorca i Alacant van fer possible que escrivís una perspectiva general del passat prehistòric abans dels romans a casa nostra: Prehistòria de Catalunya (1919), Etnologia de la península Ibèrica (1932)... Sota el seu mestratge es van formar els arqueòlegs de la generació següent: Josep Colominas, Lluís Pericot, A. del Castillo, Josep de Calassanç Serra i Ràfols, S. Vilaseca i F. Esteve Gàlvez. També cal destacar Agustí Duran i Sanpere, que excavà els estrats romans de Barcelona, i la investigació del clergue Serra i Vilaró al Solsonès. Amb tanta activitat no fou estrany que l'arqueologia catalana assolís un bon prestigi internacional, reflectit en el IV Congrés Internacional d'Arqueologia Clàssica, que es feu el 1929, o que calgués obrir un Museu Arqueològic a Barcelona l'any 1935. Però la pèrdua de la Guerra civil i l'inici d'una llarga dictadura van tallar en sec el floriment que estava tenint l'arqueologia: a partir de llavors i fins als anys seixanta vingué una etapa grisa sense una política pròpia de recuperació i anàlisi del patrimoni català. D'aquesta època es pot citar la feina de l'aragonès Martín Almagro des del dit Museu Arqueològic (1935-1955), fundant la revista Ampurias el 1939 i dirigint les excavacions d'aquest jaciment empordanès; després d'ell la direcció d'Empúries recaigué en Eduard Ripoll. Paral·lelament el prestigiós paleolitista Lluís Pericot dirigia el jaciment gandià de la cova del Parpalló (1941-1945); i A. del Castillo impulsava les primeres experiències d'arqueologia medieval des de la UB. Malgrat aquestes excepcions, les activitats arqueològiques foren molt minses a partir d'aleshores i només les universitats i els museus podien impulsar-la. A més a més, el patrimoni arqueològic descobert passà a ser regit per una desastrosa xarxa de comissaries o delegacions de la Comissaria General de Madrid (1940). La Universitat de Barcelona no començà a recuperar la seva iniciativa investigadora fins que hi van ingressar els professors Joan Maluquer de Motes el 1958, i Miquel Tarradell i Pere de Palol el 1970. Maluquer fundà immediatament l'Institut d'Arqueologia i Prehistòria el 1959 i la revista Pyrenae el 1965, i també organitzava regularment el Simposi de Prehistòria Peninsular. Tarradell fundà també una revista dita Fonaments el 1978, que aprofundia en les descobertes de prehistòria i món antic que es realitzaven a Catalunya. Amb el desenvolupament del sistema universitari dels anys setanta (creació altra vegada de la Universitat Autònoma de Barcelona el 1968 i obertura de delegacions a Girona, Lleida i Tarragona) s'amplien les noves generacions de l'ofici arqueòleg i augmenta molt l'activitat excavadora. Aquest èxit provocà una certa exigència entre professionals per mantenir un control rigorós de l'estratigrafia. El restabliment altra vegada de la Generalitat de Catalunya la tardor del 1977 permeté la creació del Servei d'Arqueologia el 1980 (amb cinc serveis territorials (Barcelona, Girona, Lleida, Tarragona i Tortosa, i un de central), que ha quedat totalment ocupat per l'augment geomètric d'excavacions que ha de dur a terme, sobretot casos d'urgència, els costos de les quals recauen sobretot en ajuntaments i diputacions. Durant els anys noranta les noves exigències culturals de la societat, la destrucció de patrimoni pel boom constructiu i les renovacions metodològiques pels avenços científics suposaren nous reptes a l'arqueologia catalana. El 2012 es va trobar la figura de l'encantat de Begues. Llista d'arqueòlegs importants Edward C. Harris David Leonard Clarke John Frere Eudald Carbonell Jens Jacob Asmussen Worsaae Michele Mercati John Grahame Douglas Clark Leo Frobenius Georges Laplace Lewis Roberts Binford Oscar Montelius Sir Daniel Wilson Sven Nilsson Svenson Vedel Simonsen Ian Hodder Vere Gordon-Childe Colin Renfrew John Lubbock Henri Breuil Corrents arqueològics La majoria dels arqueòlegs del passat van definir l'arqueologia com l'estudi sistemàtic de les restes materials de la vida humana ja desapareguda. Altres arqueòlegs van emfasitzar-ne els aspectes conductistes i van definir l'arqueologia com la reconstrucció de la vida dels pobles antics. En alguns països, especialment als Estats Units, l'arqueologia ha estat considerada sempre com una subdisciplina de l'antropologia. Mentre aquesta se centrava en l'estudi de les cultures humanes, l'arqueologia es dedicava a l'estudi de les manifestacions materials de les esmentades cultures. D'aquesta manera, mentre les antigues generacions d'arqueòlegs estudiaven una antiga eina de ceràmica com un element cronològic que ajudaria a datar la cultura que era objecte d'estudi, o simplement com un objecte amb un cert valor estètic, els antropòlegs veien el mateix objecte com un instrument que els serviria per a comprendre el pensament, els valors i la cultura de qui el va fabricar. La recerca arqueològica ha estat vinculada fonamentalment a l'edat de pedra i a l'antiguitat. No obstant això, durant les últimes dècades la metodologia arqueològica s'ha aplicat a etapes més recents, com l'edat mitjana o la revolució industrial iniciada a finals del i principis del . En l'actualitat, els arqueòlegs dediquen ocasionalment l'atenció a materials actuals, investiguen residus i abocadors urbans, amb la qual cosa està naixent la denominada arqueologia industrial. Referències Vegeu també Arqueologia submarina. Racemització dels aminoàcids. Fitòlit. Carpologia. Arqueozoologia. Prospecció superficial. Bibliografia Domingo, I., Burke, H. y Smith, C. (2007), Manual de campo del arqueólogo, Barcelona: Ediciones Akal. . Fernandez Martínez, V.M., Una arqueología crítica. Ciencia, ética y política en la construcción del pasado, Barcelona: Ediciones Crítica. Gamble, C. (2002), Arqueología Básica, Barcelona: Ediciones Ariel. . Johnson, M. (2000), Teoría Arqueológica, Barcelona: Ediciones Ariel. . Hortolà, P. (1998), Datación por racemización de aminoácidos: Principios, técnicas y aplicaciones, Barcelona: EUB. . Renfrew, C. y Bahn, P. (2008), Arqueología. Conceptos clave, Barcelona: Ediciones Akal. . Enllaços externs Diccionari d'arqueologia del TERMCAT.


text: L'arqueologia submarina o subaquàtica és una branca de l'arqueologia que estudia el passat a partir de les restes materials d'origen humà trobades en mars o llacs, principalment restes de naufragis, però també ports o poblacions que han quedat submergides per causes diverses. Opció actual Arqueologia marítima: és l'estudi arqueològic de l'home i la seva interacció amb el mar, poden incloure llocs no submergits però relatius a activitats marítimes, com fars, construccions portuàries o estacions baleneres. Arqueologia marina: comprèn l'estudi arqueològic de restes materials creades per l'home que han estat submergides, com el cas d'una aeronau. Arqueologia nàutica: és l'estudi arqueològic dels sistemes de navegació (vaixells i els sistemes constructius emprats en els mateixos). Aquest concepte pot incloure llocs terrestres relacionats amb embarcacions o la construcció de les mateixes (incloent els cementiris de vaixells), restes de vaixells que apareguin en el medi terrestre i artillers. Diferències amb l'arqueologia terrestre El medi: Natural, aigües de mars, oceans, llacs, rius, rierols, pantans, maresmes, coves. Artificial, embassaments, canals, dics, pous. Conservació: Millors condicions en l'estat de conservació. Equilibri amb el medi després de transcorregut un temps. Duració temporal després de l'adaptació al medi. Deteriorament: Processos químics i biològics propis del medi. Canvis en l'estabilitat del material en canviar les condicions del medi. Equipament de treball: Orientat a salvar la condició del medi. Període de gestació (1490 aC – 1868 dC) Constitueix el més llarg dels períodes definits per a la història de l'arqueologia subaquàtica. Es caracteritza pel desenvolupament de tota classe d'artefactes per satisfer un dels més antics anhels de l'home: poder desplaçar-se pel fons de les aigües. Motius: Econòmics: obtenció i aprofitament dels recursos que es desenvolupen en el medi aquàtic per al consum propi o per a la seva comercialització. Militars: medi de defensa o atac davant un rival. Rescat: recuperació dels elements enfonsats de valor comercial. Formes: Apnea, bussejadors Mitjançant instruments que facilitin la respiració. Període d'especulació (1868 -1960) L'arribada de l'escafandre el constitueix un precedent importantíssim per al desenvolupament de l'arqueologia subaquàtica, ja que obre les portes de mars i rius a més persones que, lluny d'utilitzar aquest avenç tecnològic amb finalitats recreatives comencen a descobrir els innombrables secrets històrics que allotgen les aigües. Els camps d'àmfores i la recuperació d'artefactes subaquàtics La Mediterrània, el 'Mare Nostrum' dels romans, és el bressol de l'arqueologia subaquàtica. Les primeres restes trobades, fruit d'incorporar l'escafandre a l'antiga i tradicional activitat de la pesca d'esponges a l'Egea (1868), van ser identificats com a camps d'àmfores (carregaments de grans recipients d'emmagatzematge en embarcacions). De la majoria d'aquests jaciments es van recuperar certs objectes per part dels seus descobridors, per reutilitzar-los o vendre'ls. Altres jaciments, com el d'Anticitera (1900) i el del Mahdia (1907, treballat per Cousteau el 1948), van ser rescatats parcialment pel Servei d'Arqueologia de Grècia (només Anticitera). Anticitera: Trobat fortuïtament el 1900 i treballat entre 1900 i 1901. Es tractava d'un vaixell comercial, possiblement romà, corresponent al segle I aC carregat amb gran quantitat d'escultures gregues en bronze i marbre, a més de ceràmica de taula, comuna, vidre i altres elements menors. Entre les troballes importants destaca el primer sistema d'engranatges conegut, un aparell emprat per calcular el calendari solar i lunar. Pel carregament es dedueix el seu possible origen d'Àsia Menor, no de Grècia continental. Les restes del vaixell es troben a 60 metres de profunditat i en pendent, la qual cosa va dificultar enormement el busseig i la recuperació d'elements. Constitueix el primer jaciment arqueològic treballat a fi de recuperar els seus béns sense finalitats comercials. A més, constitueix el primer jaciment arqueològic treballat pels grecs sense ajuda exterior. Sota la línia de flotació, el vaixell era d'om, espècie arbòria pròpia de la zona central d'Itàlia. Els vaixells grecs empraven en la seva construcció fusta de pi (de Samos o d'Alep). L'aparició posteriorment a la segona guerra mundial de centres de busseig en els quals s'usava l'equip d'immersió autònom inventat el 1943 per Jacques Yves Cousteau i Emile Gagnan, van generar una allau de saqueig i destrucció que els organismes oficials dels territoris més afectats (els litorals de Grècia, Itàlia i el sud de França, principalment), es van veure impedits d'evitar. Fruit d'aquesta situació, en aquests altres contexts es desperta l'interès per la recuperació de béns culturals submergits, generalment fruit de la troballa fortuïta de jaciments arqueològics. Vaixell d'Albenga (1960) Vaixell trobat a la localitat homònima de la Ligúria. Va ser estudiat el 1950 pel professor Nino Lamboglia, membre de govern italià, però sense la participació d'arqueòlegs en el procés d'excavació. Es tracta d'un vaixell romà corresponent al segle I aC amb un carregament d'àmfores (10000 aprox.) que podia haver desplaçat entre 450 i 500 tones. El carregament va ser recuperat sol per bussejadors, sense que hi hagués un control de l'extracció del material des del fons. Lamboglia intent que els bussejadors realitzessin mapes de les estructures preocupant-se principalment del treball que havia de rebre de forma adequada el material recuperat (registre i tractament) i de la publicació final dels resultats. Vaixell de Grand Congloué (1962): Vaixell romà trobat a Marsella amb un gran carregament d'àmfores de vi, corresponents al . Les feines de recuperació es van realitzar per part de Jacques Y. Cousteau el 1952 i es van estendre durant cinc anys. D'aquest jaciment es van extreure més de 200 Tn de material entre el cap destacar 6000 peces de ceràmica de vernís negre (campaniense) i àmfores entre d'altres. Igual com en el cas d'Albenga, tampoc es considera feina d'arqueòlegs en l'excavació i recuperació del material, tanmateix es va comptar amb la participació des de superfície de l'arqueòleg Fernand Benoit, que orientava els bussejadors de Cousteau en el procés de recuperació del material. La feina en aquest jaciment arqueològic comporta molts problemes d'interpretació pel que sembla es tracta d'un lloc complex amb dos vaixells distanciats 80 o 100 m. Vaixell de Le Titan (1952): Vaixell romà trobat en l'Ile du Levant amb un carregament d'àmfores intactes (més de 1000 encara que el seu nombre exacte mai no es va saber, ja que no arribà a concloure el projecte) a una profunditat de 27 m. Les feines de recuperació van ser portats pel francès Philippe Tailiez el 1952. Si bé el projecte no va comptar amb la presència d'arqueòlegs, destaca per ser la intervenció més sistemàtica de les realitzades fins a 1952. Vaixell de Yassi Ada (1958): Vaixell romà d'Orient amb un carregament d'àmfores del segle VII. Trobat per Peter Thockmorton a l'illa homònima, davant la ciutat turca de Bodrum (Helicarnas) Els treballs de recuperació no van comptar amb direcció arqueològica, però Throckmorton inclou en l'equip a Honor Frost, arqueòloga britànica especialitzada en dibuix arqueològic. Les restes van ser finalment conservades al castell de Bodrum. El vaixell es troba a una profunditat de 40 a 50 m. Període de Consolidació (des de 1960) Els jaciments experimentals: inici de l'arqueologia subaquàtica Vaixell de Kelidonia (1960): Vaixell trobat per Peter Throckmorton a les acaballes dels anys 50 al cap Kelidonia (sud d'Anatòlia). Constitueix el primer jaciment treballat amb metodologia arqueològica, ja que l'equip d'intervenció estava constituït per bussos i arqueòlegs: George Bass i Honor Frost. En el moment de la seua excavació, es tractava del vaixell més antic trobat fins a la data: vaixell fenici del . El carregament estava constituït per lingots de bronze del tipus "cuir de bou" al costat dels quals se'n van trobar altres de mal formats i es va poder registrar el sistema d'estiba (espècie de llit vegetal per evitar que el frec|fricció del carregament perjudiqués l'estructura del vaixell). El Vasa, vaixell de línia suec (1628). Feines d'excavació i recuperació es van dur a terme el 1961. Vaixells vikings de Roskilde (1962) els primers vaixells vikings corresponents al . Constitueixen els primers intents de recuperar i conservar un bé històric saturat en aigua a fi de tenir informació sobre tècniques constructives i vida a bord. El Vasa es va tractar amb banys de polietilenglicol durant 18 anys i després es va fer un museu molt a prop del lloc del seu naufragi on es troba l'estructura del vaixell i tot el material que s'hi va trobar. Els vaixells vikings van comptar amb procediments similars i el seu posterior musealització. Les feines de George Bass a la Mediterrània oriental es converteixen a la pedrera de formació de futurs professionals que posteriorment dirigiran les seves excavacions en altres punts geogràfics. Es desenvolupen i incorporen noves tècniques pròpies o procedents d'altres disciplines, per a la localització i el registre de jaciments arqueològics sota l'aigua (fotografia, fotogrametria, teledetecció, etc.). El creixent interès pel patrimoni submergit comença a generar demandes dels cada vegada més nombrosos professionals. En el II Congrés Internacional d'Arqueologia Submarina celebrat a Albenga, s'estableix per primera vegada la necessitat de complir amb els següents aspectes: Crear un comitè permanent que coordinés la realització d'una carta arqueològica del mediterrani. Dotar a l'arqueologia subaquàtica dels medis tècnics i humans necessaris per al seu desenvolupament. Crear centres on s'experimentessin tractaments per al material saturat en aigua extret de les excavacions. Vegeu també Bus Escafandre autònom Campana subaquàtica Submarinisme Bibliografia Renfrew, C. y Bahn, P. (1993), Arqueología. Teorías, Métodos y Práctica., Madrid: Ediciones Akal. . Enllaços externs Arqueologia Submarina Nòrdica Arqueobalear — El portal de arqueología de las Islas Baleares. España apoya a Iberoamérica frente a "piratas marinos" de tesoros culturales. Terra.es, 6.12.2008 Museo Nacional de Arqueología Subacuática Institute of Nautical Archaeology Quèquicom: Arqueologia d'un naufragi Submarina