text: Una enciclopèdia és un compendi del coneixement humà que recull mots o termes referits a elements culturals de tipologia molt diversa i de gran transcendència formativa i informativa, però que (a diferència de la tasca del diccionari) no constitueixen material estrictament lexicogràfic; endemés de definir-los, l'enciclopèdia en dona una informació més o menys àmplia i aprofundida (en contrast amb diccionaris, vocabularis, etc., la funció dels quals és estrictament definitòria). Tota enciclopèdia guanya en utilitat i en fiabilitat si els articles de fons van signats per especialistes i acompanyats de bibliografia selecta. També és important que l'enciclopèdia, un cop conclosa, tingui continuïtat; algun sistema d'actualització (volums suplementaris, reedicions cumulatives, etc.). Les enciclopèdies alfabètiques, per la seva estructura d'entrades i remissions recíproques, són extremament apropiades per a traslladar-ne el contingut del format de llibre al format informàtic. Primer perquè és bastant fàcil d'explorar i trobar el que s'hi cerca, i també perquè és possible d'incloure-hi sons, vídeos i altres continguts multimèdia. Etimologia Dues paraules gregues malinterpretades com una de sola La paraula enciclopèdia ve de l'antic Grec Koiné ἐγκύκλιος παιδεία}}, transliterat com enkyklios paedia, amb el significat d'educació general', a partir de enkyklios (ἐγκύκλιος), que vol dir 'circular', 'recurrent', 'general' i paideia (παιδεία), que vol dir 'educació', 'pujar un infant'; ambdues paraules juntes prenen el sentit literal d'instrucció completa' or 'coneixement complet'. Però les dues paraules separades es van ajuntar en una de sola per un error d'escriba. Segons algunes fonts, copistes d'una edició llatina d'un manuscrit de Quintilià el 1470 van entendre que aquesta frase era una sola paraula grega, ἐγκυκλοπαιδεία enkyklopaedia. D'aquesta manera, aquesta paraula grava inventada es va convertir en lencyclopaedia del Nou Llatí, que al seu torn va arribar a totes les llengües occidentals. A causa d'aquesta paraula composta, els lectors a partir del han entès que els autors romans Quintilià i Plini a la seva Història Natural, descrivien un gènere antic. Ús al de la paraula composta Al segle hi va haver un nivell d'ambigüitat sobre com utilitzar aquesta nova paraula. Tal com il·lustren diversos títols, no hi havia una noció establerta sobre la seva ortografia ni la seva condició de substantiu. Per exemple: la de Jacobus Philomusus (1508); la de Johannes Aventinus ; la de Joachimus Fortius Ringelbergius (1538, 1541); la de Paul Skalich (1559); la de Gregor Reisch (1503, reintitulada Encyclopaedia el 1583); i la de Samuel Eisenmenger (1585). Hi ha hagut dos exemples de l'ús vernacular més antic de la paraula composta. Al voltant del 1490, Franciscus Puccius va escriure una carta a Policià agraint-li la seva Miscel·lània, tot anomenant-la enciclopèdia. Més comunament, se cita François Rabelais per l'ús del terme al seu Pantagruel (1532). El sufix -p(a)edia i el sentit modern del mot Diverses enciclopèdies tenen noms que inclouen el sufix -p(a)edia, per marcar el text com a pertanyent al gènere d'enciclopèdies. Uns exemples entre molts són la mateixa Viquipèdia o la Banglapedia (sobre qüestions rellevants per a Bangladesh). El terme ha adquirit el seu significat modern amb l'Enciclopèdia de Diderot, Encyclopédie o Dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers, enciclopèdia francesa publicada del 1751 al 1772 sota la direcció de Denis Diderot i, en part, de Jean Le Rond d'Alembert. Tipologia Des del punt de vista del contingut (cobertura temàtica), les enciclopèdies poden ésser generals, amb informació sobre tota mena de matèries, o bé temàtiques, especialitzades en un camp en particular (per exemple, una enciclopèdia de ciència). El tipus més habitual d'enciclopèdia general (o enciclopèdia per antonomàsia) és el conegut com a enciclopèdia universal, tipologia que ofereix una introducció fàcilment assequible a tot el conjunt del saber humà, amb cobertura universal, normalment amb un percentatge especial del contingut dedicat a l'àmbit nacional o lingüístico-cultural propi. Exemples: Gran enciclopèdia catalana, Bolxaia sovétskaia entsiklopédiia, Encyclopaedia Britannica, Enciclopedia italiana, les diverses Larousse, l'Espasa, etc. D'altra banda, són exemples d'enciclopèdia temàtica: Gran enciclopèdia de Mallorca, Gran enciclopèdia valenciana, Enciclopèdia de Menorca, Encyclopédie de l'Islam, The Cambridge encyclopedia of Russia and the former Soviet Union, etc., etc. Des del punt de vista de la presentació del contingut (ordenació interna), les enciclopèdies poder ésser alfabètiques (ordenades alfabèticament) o sistemàtiques (amb la informació estructurada segons un sistema o pla lògic, en blocs temàtics o d'afinitat). Exemples d'enciclopèdies alfabètiques: Gran enciclopèdia catalana, Bolxaia sovétskaia entsiklopédiia, Encyclopaedia Britannica, Enciclopedia italiana, Gran enciclopèdia de Mallorca, Gran enciclopèdia valenciana. Exemples d'enciclopèdies sistemàtiques: Enciclopèdia de Menorca, Enciclopedia Labor, Encyclopédie française (1935-1966), Ulisses: enciclopèdia de la recerca i la descoberta, The Cambridge encyclopedia of Russia and the former Soviet Union. Ambdós punts de vista són acumulables, naturalment. Totes les enciclopèdies universals citades més amunt són, alhora, enciclopèdies alfabètiques. En canvi, Encyclopédie française (1935-1966) i Ulisses són enciclopèdies universals sistemàtiques. Gran enciclopèdia de Mallorca, Gran enciclopèdia valenciana i Encyclopédie de l'Islam són enciclopèdies temàtiques alfabètiques. En canvi, Enciclopèdia de Menorca i The Cambridge encyclopedia of Russia and the former Soviet Union són enciclopèdies temàtiques sistemàtiques. Característiques d'un text enciclopèdic Els articles enciclopèdics presenten una sèrie de característiques que els distingeixen d'altres formats textuals: Són molt sintètics; proven de condensar al màxim la informació. No solen fer concessions a la llegibilitat del text; primen la facilitat d'obtenir la informació. No tenen elements subjectius o d'opinió; cerquen davant de tot el rigor i l'exposició de les dades. La quantitat d'informació que contenen tendeix a ser la màxima possible en funció de les dimensions de l'obra en el seu conjunt. Una enciclopèdia sol tenir diversos autors; en poden arribar a ésser desenes i centenars. El redactat comença amb una definició, com un diccionari, però amplia la informació i inclou entrades no lèxiques, com els noms propis. S'estructura seguint les convencions del text expositiu. Contingut d'una enciclopèdia El contingut d'una enciclopèdia, independentment de la matèria que tracti, compleix sempre una sèrie de requisits: És d'interès general: pot interessar a qualsevol ésser humà, amb independència de qualsevol altra consideració. Així, no hi ha continguts d'interès purament personal. És d'interès atemporal: ha de conservar un cert interès amb el pas del temps, tot evitant la informació efímera o passatgera. S'organitza d'allò general a allò concret. Això es fa per les limitacions d'espai que presenten les enciclopèdies i per aconseguir que l'obra completa sigui autosuficient i guardi cohesió, és a dir, que no calgui consultar altres textos per a entendre el contingut. Principals enciclopèdies universals modernes Les principals enciclopèdies universals modernes d'estructuració alfabètica són: De llengua catalana, la Gran Enciclopèdia Catalana. De llengua castellana, l'Enciclopèdia Espasa. De llengua francesa, lEnciclopèdia Larousse, Grand Larousse i Encyclopédie Universalis. De llengua italiana, Enciclopedia italiana di scienze, lettere ed arti. De llengua portuguesa, Grande enciclopédia portuguesa e brasileira. De llengua anglesa, la Encyclopædia Britannica, la Encyclopaedia Americana i la Collier's encyclopaedia. De llengua alemanya, l'''Enciclopèdia Brockhaus (Brockhaus Encyclopädie). De llengua russa, la Gran enciclopèdia soviètica (Bolxaia sovétskaia entsiklopédiia). Entre les temàtiques, destaquen, entre les de matèria religioso-cultural: Enciclopedia cattolica, New Catholic Encyclopædia, Encyclopædia Judaica i Encyclopædia of Islam. L'enciclopèdia més completa sobre el món clàssic i antic és l'alemanya Der neue Pauly, traduïda a diverses llengües. Amb l'adveniment de la informàtica sorgeixen les enciclopèdies multimèdia, que afegeixen a la tradicional informació textual i pictòrica elements audiovisuals. Exemples d'aquestes són Encarta i Viquipèdia, que es poden consultar per mitjà de discos òptics o a Internet. Història Precedents antics i medievals Una de les primeres obres enciclopèdiques que han sobreviscut i han arribat als temps moderns és la Naturalis Historia de Plini el Vell, un estadista i escriptor romà que va viure durant el . Va compilar una obra de 37 llibres que abasta la història natural, l'art, l'arquitectura, la medicina, la geografia, la geologia i tots els aspectes del món que l'envoltava. Al pròleg va indicar que havia compilat 20.000 elements a partir de 2000 obres diverses de 200 autors, i que havia afegit molts d'altres de la seva pròpia experiència. L'obra va ser començada a publicar l'any 77 pel mateix Plini i va ser continuada per Plini el jove després de la seva mort durant l'erupció del Vesuvi del 79. Encara que l'obra de Plini no va ser la primera d'aquesta naturalesa, n'hi havia hagut d'altres com per exemple la de Marc Terenci Varró, la de Plini ha estat l'única que va sobreviure als anys obscurs. Va ser molt popular en el món romà, i ha sobreviscut amb moltes còpies que es van fer i distribuir a tot el món occidental. Va ser un dels primers manuscrits clàssics a ser imprès (1470) i ha mantingut la seva popularitat des de llavors com una font d'informació sobre l'antiga Roma, especialment sobre l'art, la tecnologia i l'enginyeria de Roma. També és una font reconeguda de medicina, art, mineralogia, zoologia, botànica, geologia i molts d'altres temes no abordats per altres autors clàssics. Isidor de Sevilla, un dels més grans erudits de l'alta edat mitjana, és reconegut com l'autor de la primera enciclopèdia coneguda de l'edat mitjana, les Etimologies (vers el 630), on va compilar una part important del coneixement de l'època, tant antic com modern. L'enciclopèdia té 448 capítols distribuïts en 20 volums, i és molt valuosa perquè conté citacions i fragments de textos d'altres autors que s'haurien perdut si no haguessin estat recollits per Isidor. De proprietatibus rerum (1240) de Bartholomeus Anglicus va ser l'enciclopèdia més llegida i citada a la plena edat mitjana mentre que Speculum Maius (1260) de Vicent de Beauvais va ser l'enciclopèdia més ambiciosa de l'últim període de l'edat mitjana amb més de 3 milions de paraules. Les Suides (Suidas, Σουΐδας) o la Suda (Σοῦδα, Souda) és una gran enciclopèdia romana d'Orient del sobre el món antic escrita en vers que en el passat havia estat atribuïda a un autor anomenat Suides. Es tracta d'un diccionari enciclopèdic en grec amb 30.000 entrades, aprofitant moltes fonts antigues que s'han perdut des de llavors, sovint derivades de compiladors medievals cristians. Vers l'any 960, la societat secreta Ikhwan as-Safa (Germans de la Puresa o Germans Sincers) de Bàssora compilaven la seva Enciclopèdia dels Germans de la Puresa. D'altres obres notables són l'enciclopèdia de la ciència d'Ar-Razí, la prolífica obra mutazilita d'Al-Kindí amb 270 llibres, i l'enciclopèdia mèdica d'Avicenna que va ser una obra de referència durant segles. Altres obres importants són la història universal dels aixarites, la d'Al-Massudí, la Història dels profetes i dels reis d'At-Tabarí, la d'Alí ibn al-Athir i la d'Ibn Khaldun, la Muqaddima o Prolegòmens d'aquest autor conté advertències sobre la confiança en els registres escrits que segueixen sent plenament aplicables avui en dia. Aquests estudiosos van tenir una influència incalculable sobre els mètodes d'investigació i d'edició, degut en part a la pràctica islàmica de la isnad, que emfatitza la fidelitat a la prova escrita, la verificació de les fonts i la investigació escèptica. A la Xina es va fer una enorme treball enciclopèdic amb els Quatre grans llibres dels Song compilats durant el a principis de la dinastia Song (960-1279), que va ser una gran empresa literària per a l'època. La darrera de les quatre enciclopèdies, Primera Tortuga de l'Oficina de Registre (xinès tradicional: 冊府元龜, xinès simplificat: 册府元龟), conté 9,4 milions de caràcters xinesos escrits en 1.000 volums. Al llarg de la història xinesa va haver-hi molts grans enciclopedistes, com el científic i estadista Shen Kuo (1031-1095) amb el seu Mengxi Bitan del 1088, l'estadista, inventor i enginyer agrònom Wang Zhen (actiu entre 1290 i 1333) amb el seu Nong Shu del 1313, i l'obra Tiangong Kaiwu de Song Yingxing (1587-1666). Cal remarcar la Yǒnglè dadian, elaborada entre 1403 i 1408 per més de 2.000 especialistes. El 1725 es va completar l'obra Gujin tuixu jitxeng ((古今圖書集成) "Completa col·lecció d'il·lustracions i d'escriptures des del principi dels temps fins als temps actuals") de la qual l'any següent es van publicar 60 còpies A Europa les enciclopèdies eren generalment en llatí o en grec, per bé que des del hi hagué traduccions de les més importants a les llengües nacionals, i des del n'hi hagué de redactes directament en llengües vives. Però, fins al no es generalitzaren les enciclopèdies escrites en llengües nacionals, juntament amb l'ordenació alfabètica. El terme enciclopèdia va ser encunyat pels humanistes del que van interpretar incorrectament les còpies dels escrits de Plini i Quintilià, i van combinar les dues paraules gregues enkyklios paideia (ἐνκύκλιos παιδεία) en un únic mot. Del al Els inicis de la idea moderna d'una enciclopèdia impresa de propòsit general d'àmplia distribució entre la població és anterior als enciclopedistes del . El format típic d'una enciclopèdia avui familiar va dibuixant-se a poc a poc amb obres com el Dictionnaire historique et critique (1697) de Pierre Bayle; lAllgemeines Lexikon der Künste und Wissenschaften (1721), de Johann Theodor Jablonski i el Lexicon technicum (1704) de John Harris. Però són la Cyclopaedia d'Ephraim Chambers (1728), lEncyclopédie de Diderot i d'Alembert (a partir del 1751), lEncyclopædia Britannica i lEnciclopèdia Brockhaus les primeres a mostrar totes les característiques que avui dia s'associen a una obra d'aquest tipus: un abast global de temes, discutits en profunditat i organitzats segons un mètode accessible i sistemàtic. Gran part de l'enciclopedisme del renaixement francès es va basar en la idea de no incloure tots els fets coneguts pels éssers humans, sinó només el coneixement que es considerava necessari, i on el necessari era determinat per una gran varietat de criteris diferents, el que va comportar obres de gran varietat de mides. François Béroalde de Verville va establir les bases a la seva obra enciclopèdica en un poema del 1583 titulat Cognoissances nécessaires ("Coneixements necessaris"). Sovint, els criteris tenien bases morals, com en el cas de lAcadémie française (1577) de Pierre de La Primaudaye o l'obra de Guillaume Télin Bref sommaire des sept vertus, sept ars liberaulx, sept ars de Poesie... (1534). Els enciclopedistes es van enfrontar a diversos problemes amb aquest enfocament, com per exemple la manera de decidir què ometre per innecessari, la manera d'estructurar el coneixement que es resisteix a ser estructurat (sovint simplement a conseqüència de l'enorme quantitat de material a incloure) o com fer front a l'afluència dels nous coneixements acabats de descobrir i els seus efectes sobre les estructures existents. El metge i filòsof anglès Sir Thomas Browne va utilitzar específicament la paraula enciclopèdia el 1646 en el pròleg per descriure la seva obra Pseudodoxia Epidemica (o Errors vulgars), una sèrie de refutacions d'errors comuns de la seva època. Browne va estructurar la seva enciclopèdia segons un esquema de llarga tradició al Renaixement, l'anomenada escala de la creació, que consisteix en una escala jeràrquica ascendent a través dels regnes mineral, vegetal, animal, humà, planetari i cosmològic. El compendi de Browne va passar per cinc edicions, cadascuna revisada i augmentada, l'última va aparèixer en 1672. Pseudodoxia Epidemica va ser traduïda al llatí i a altres idiomes i es trobava a les prestatgeries de molts lectors europeus a les darreries del i els inicis del . La introducció de l'avui dia familiar ordenació alfabètica s'atribueix sovint a John Harris amb el seu Lexicon Technicum: or, a Universal English Dictionary of Arts and Sciences: Explaining not only the Terms of Art, but the Arts Themselves del 1704. Organitzat per ordre alfabètic, contenia no només una explicació dels termes utilitzats en les arts i les ciències, sinó també de les arts i les ciències mateixes. Isaac Newton va contribuir amb el seu únic treball publicat en el camp de la química per al segon volum del 1710. El seu èmfasi estava en la ciència, segons el significat ampli que el terme ciència tenia al , el seu contingut va més enllà del que avui dia anomenarien ciència o tecnologia, inclou, per exemple, temes d'humanitats, de les arts plàstiques i un nombre substancial de temes de dret, comerç, música i heràldica. Ama les seves gairebé 1.200 pàgines, pot ser considerat com quelcom més que un diccionari enciclopèdic, una veritable enciclopèdia. Ephraim Chambers va publicar el 1728 la primera edició de la seva Cyclopaedia on s'inclou una àmplia varietat de temes i utilitza una ordenació alfabètica, es va basar en molts col·laboradors diferents i va comptar amb la innovació de les referències creuades vers d'altres articles. Chambers ha estat considerat com el pare de l'enciclopèdia moderna gràcies a aquesta obra en dos volums. Una traducció al francès de l'obra de Chambers va inspirar lEncyclopédie, potser l'enciclopèdia més famosa i influent dels inicis del gènere, és notable per l'abast dels temes tractats, per la qualitat d'algunes de les contribucions, i pel seu impacte polític i cultural en els anys previs a la Revolució Francesa. LEncyclopédie va ser editada per Jean le Rond d'Alembert i Denis Diderot i va ser publicada en 17 volums que van aparèixer entre el 1751 i el 1765, a més d'onze volums addicionals d'il·lustracions publicats entre el 1762 i el 1772. Posteriorment, entre el 1776 i el 1780 Charles Joseph Panckoucke va publicar cinc volums de material complementari i un índex de dos volums sota la supervisió d'altres editors. LEncyclopédie va representar l'essència de la Il·lustració. El Discours préliminaire escrit per Jean le Rond d'Alembert i que obria l'obra establia un objectiu ambiciós l'enciclopèdia havia de ser una anàlisi sistemàtica de l'ordre i les interrelacions del coneixement humà.Jean le Rond d'Alembert, «Preliminary Discourse», a Denis Diderot's The Encyclopédie: Selections, edició i traducció Stephen J. Gendzier (1967), citat a Hillmelfarb 2004 Diderot va escriure l'article enciclopèdia va anar més lluny i estableix l'objectiu de "recollir el coneixement dispers sobre la superfície de la terra, per donar a conèixer la seva estructura general als homes entre els quals vivim, i transmetre-ho als que vindran després de nosaltres, perquè l'esforç dels segles anteriors no hagi estat inútil pels segles posteriors i perquès els homes no només esdevinguin més instruïts, sinó també al mateix temps més virtuosos i més feliços.<ref>E, A l'article Encyclopédie Diderot va escriure: le but d'une Encyclopédie est de rassembler les connoissances éparses sur la surface de la terre, d'en exposer le système général aux hommes avec qui nous vivons, & de le transmettre aux hommes qui viendront après nous; afin que les travaux des siecles passés n'aient pas été des travaux inutiles pour les siecles qui succéderont; que nos neveux, devenant plus instruïts, deviennent en même tems plus vertueux & plus heureux, & que nous ne mourions pas sans avoir bien mérité du genre humain."</ref> En adonar-se dels problemes inherents al model de coneixement que havia creat, Diderot va veure que l'enciclopèdia no podia ser estàtica. Va preveure que l'enciclopèdia ideal havia de ser alguna cosa més que la suma de les seves parts. En el seu propi article sobre l'enciclopèdia, Diderot també va escriure, "quan un diccionari raonat de les ciències i les arts no és res més que una combinació metòdica dels seus elements, jo encara em preguntaria a qui correspon la fabricació de bons elements". Diderot va considerar l'enciclopèdia ideal com un índex d'enllaços i es va adonar que tot el coneixement mai pot ser acumulat en una sola gran obra, però esperava que les relacions entre els temes si que seria possible encabir-les-hi. LEncyclopédie va consolidar definitivament el mot enciclopèdia com a nom definitiu d'aquest tipus d'obra documental, a més d'establir les pautes que, perfeccionades per les coetànies Encyclopædia Britannica i Conversations-Lexikon, serien seguides fins avui per totes les enciclopèdies publicades al món. L Encyclopædia Britannica va tenir uns inicis modestos a Escòcia, la primera edició es va publicar entre el 1768 i el 1771 en tres volums de ràpida realització (A-B, C-L i M-Z) amb un total de 2.391 pàgines. Però en completar-se la tercera edició el 1797 ja comptava amb 18 volums que abordaven una àmplia gamma de temes, amb articles aportats per una sèrie d'autoritats en el seu àmbit. L'enciclopèdia en alemany Conversations-Lexikon (Conversations-Lexicon oder kurzgefasstes Handwörterbuch für die in der gesellschaftlichen Unterhaltung aus den Wissenschaften und Künsten vorkommenden Gegenstände mit beständiger Rücksicht auf die Ereignisse der älteren und neueren Zeit va ser publicada a Leipzig entre el 1796 i el 1808 en 6 volums. De manera similar a altres enciclopèdies del , el seu àmbit es va ampliar a les edicions posterior en un esforç d'exhaustivitat. Tanmateix, aquesta enciclopèdia no va ser concebuda per a ús acadèmic, sinó per proporcionar resultats de recerca i descoberta d'una manera senzilla i popular sense gaires detalls. Aquest format, en contrast amb el de Encyclopædia Britannica, va ser molt imitat per les enciclopèdies de finals del de la Gran Bretanya, els Estats Units, França, Itàlia i d'altres països. La primera enciclopèdia específicament adreçada a un públic massiu fou el Grand dictionnaire universel du XIXe siècle (1865-1888), sota la direcció de Pierre Larousse. Les enciclopèdies més monumentals de la història han estat les xineses, al món europeu la més monumental, en termes absoluts, és Ökonomische-technologische Encyclopädie, que trigà una vuitantena d'anys a completar-se (1773-1858) fins a atènyer la xifra insòlita de 242 volums; en termes relatius, la més monumental és lAllgemeine Encyclopädie des Wissenschaften und Kunste, publicada durant una setantena d'anys (1819-1889) i interrompuda al volum 167... a la meitat de l'alfabet! Segles XX i XXI A finals del es publicaven enciclopèdies en CD-ROM per ser utilitzades amb ordinadors personals. Microsoft va llançar Encarta el 1993 i va ser un esdeveniment històric, atès que no tenia un equivalent imprès. Els articles es complementaven amb arxius de vídeo i àudio i amb nombroses imatges d'alta qualitat. Després de setze anys, el 2009, Microsoft va deixar de publicar-la. Moltes enciclopèdies tradicionals van abraçar la tecnologia multimèdia i van llançar edicions en CD-ROM primer i en DVD després, que eren adaptacions dels originals en paper. Finalment algunes evolucionarien vers la difusió dels continguts via Internet sigui de manera gratuïta com l'Enciclopèdia Catalana però retenint tots els drets o de pagament, com en el cas de la Britannica (tot i que es permet un accés limitat gratuït). Les enciclopèdies lliures El concepte d'enciclopèdia lliure es va iniciar el 1993 amb la Interpedia una proposta de la Usenet, una enciclopèdia en línia basada en Internet a la que qualsevol persona podia afegir contingut i era d'accés lliure. Alguns dels primers projectes en aquesta línia van ser Everything2 (iniciada el 1998 com a Everything1 i encara activa) i Open Site (iniciada el 2002). El 1999 Richard Stallman va proposar la GNUPedia, una enciclopèdia en línia que, de manera semblant al sistema operatiu GNU, seria un recurs "genèric". El concepte era molt similar al de la Interpedia, però més en línia amb la filosofia GNU de Stallman. Però no seria fins a l'aparició de la Nupedia i després la Wikipedia, que un projecte estable d'enciclopèdia lliure es va establir a Internet. El 2004 la Viquipèdia en anglès es va convertir en la major enciclopèdia del món amb 300.000 articles i a finals del 2005, el projecte global Wikipedia ja havia produït més de dos milions d'articles en més de 80 idiomes, amb un contingut sota la llicència de documentació lliure de GNU de tipus copyleft. A inicis d'octubre del 2010, hi havia més de 3 milions d'articles en anglès, més d'un milió en alemany i en francès, més de 280.000 en català i més de 16 milions totals en més de 250 idiomes. Des del 2003 han aparegut d'altres enciclopèdies lliures com la Baidu Baiken (amb més de dos milions d'articles l'abril del 2010) i la Hudong (amb més de 4 milions d'articles el 2010), ambdues en llengua xinesa. Les primeres enciclopèdies 23-79. Naturalis Història de Plini el Vell. 558-638. Beitang shuchao, de Yu Shinan. 627-630. Etimologia d'Isidor de Sevilla. 801. Tongdian, de Du You. 990 aprox. Suda de Suides. C. 1180Hortus deliciarum , de Herrada de Landsberg. 12?? (). Speculum Május de Vincent de Beauvais. 1260-1267. Li livres dou trésor de Brunetto Latini. 1317? Wenxian tongkao, de Ma Duanlin. 1403-1407. Yongle Dadian (永乐大典) (durant la Dinastia Ming). 1559. Encyclopaedia seu orbis disciplinarum també sacrarum quam prophanarum epistemon de Paul Scalich. 1620. Instauratio Magna (no acabat) iNovum Organum de Francis Bacon. 1630. Encyclopaedia Cursus Philosophici de Johann Heinrich Alsted. 1704. Lexicon technicum de John Harris. 1726. Gujin tuixu jitxeng (古今图书集成) - dirigida per Chen Menglei (陈梦雷) i més tard per Jiang Tingxi (蒋廷锡) (Dinastia Qing). 1728. Cyclopaedia de Ephraim Chambers. 1750. Encyclopédie de Denis Diderot. 1761. Descriptions des arts et métiers. 1768-1771. Enciclopèdia Britànica , publicada originalment per Adam i Charles Black. Les enciclopèdies en llengua catalana La primera enciclopèdia moderna en llengua catalana fou el Diccionari enciclopèdic de la llengua catalana, de Salvat, amb tres edicions entre 1910 i 1938. Des dels anys seixanta han aparegut noves edicions d'aquesta obra, ara sota el títol de Salvat català. Amb la negra nit franquista pel mig, fins als anys seixanta no es produirà la represa en aquest camp. El 1968 eixien els primers fascicles del que esdevindria l'enciclopèdia universal alfabètica més important disponible en llengua catalana: la Gran enciclopèdia catalana (GEC, 1a ed., 1969-1980, 15 volums; 2a ed., 1986-1989, 24 volums; etc.). Obra ben valorada internacionalment, la GEC és, com diu el pròleg de la 1a ed., "l'obra col·lectiva de tota una generació d'intel·lectuals catalans". Homologable a les grans enciclopèdies de cultures estatals, la GEC ofereix en català una àmplia panoràmica del saber humà, amb una tasca d'actualització terminològica colossal. Tot plegat, des d'una òptica universalista, culturalment autocentrada i amb tractament unitari i equilibrat de tot el domini lingüístic. A partir del 1979, a més, hi ha hagut un esplet d'enciclopèdies de tota mena en català. Només en el camp de les enciclopèdies universals en català n'hi ha més d'una vintena, tant monovolum com multivolum, tant d'alfabètiques com de sistemàtiques, tant d'infantils com d'adreçades al públic general, tant d'elaboració pròpia com de traduïdes o adaptades, tant en suport paper com en suport informàtic i en línia. Entre les enciclopèdies universals alfabètiques destaca la citada GEC. També és estimable el Gran Larousse català (1a ed., 1986-1992, 10 volums). Entre les enciclopèdies universals sistemàtiques destaca l'enciclopèdia Ulisses (Ulisses: enciclopèdia de la recerca i la descoberta, 1977-1985, 12 volums), adaptació de la Ulisse italiana i, com aquesta, d'enfocament marxista; l'edició catalana hi afegeix força informació i, també, un volum suplementari, Els Països Catalans (vol. 11, 1984), força valuós. Entre les enciclopèdies universals en un volum (diccionaris enciclopèdics, en la pràctica), val la pena destacar l'estimable Petit Curial enciclopèdic (1979) i la versió sintètica de la GEC titulada Petita enciclopèdia catalana (2000, 2a ed. 2008). Entre les enciclopèdies lliures en línia l'obra de referència absoluta és, sens dubte, la present Viquipèdia. Tornant al paper, entre les enciclopèdies temàtiques destaquen, per citar-ne de referides al territori lingüístico-cultural propi: les generals d'àmbit regional o "de país", en què n'hi ha d'alfabètiques i de sistemàtiques: Diccionari enciclopèdic d'Andorra; Dolça Catalunya (Principat); Gran enciclopèdia de Mallorca; Enciclopèdia de Menorca; Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera; Gran enciclopèdia valenciana. les geogràfiques, totes les quals són sistemàtiques: Geografia general dels Països Catalans; Gran geografia comarcal de Catalunya (Catalunya Nord, Andorra, Principat i Franja de Ponent); Geografia de les comarques valencianes. l'Enciclopèdia de la llengua catalana (2001), d'estructuració sistemàtica. D'altra banda, en el sistema cultural català hi ha una forta tendència a titular com a diccionaris certes obres especialitzades ordenades alfabèticament que es poden considerar ben bé com a enciclopèdies temàtiques. Alguns exemples: Diccionari de sociolingüística (2001); Ictineu: diccionari de les ciències de la societat dels Països Catalans (1979); Diccionari d'historiografia catalana (2003); Diccionari d'història de Catalunya (1992); Diccionari d'història del País Valencià (2006); les dues versions successives del Diccionari de la literatura catalana (1979 i 2008); el Diccionari de la traducció catalana (2011); el Diccionari biogràfic del moviment obrer als Països Catalans (2000); etc. Referències Bibliografia Cernuschi, Alain; Guilbaud, Alexandre; Leca-Tsiomis, Marie; Passeron, Irène. Oser l'Encyclopédie: un combat des Lumières. París: EDP Open, 2017. 118 p. . Disponible en línia a: https://www.edp-open.org/images/stories/books/fulldl/Oser-Encyclo_ebook.pdf Collison, Robert. Encyclopaedias: their history throughout the ages. Nova York; London: Hafner, 1964.


source: wikipedia

text: Estació de l'any Estació (transports) Estació de ferrocarril o de metro, o una estació d'autobusos Estació d'esquí, centre d'esports d'hivern especialment equipat per a la pràctica dels esports de neu Estació espacial, estructura artificial dissenyada per a ser habitada a l'espai exterior Estació de servei Estació meteorològica, instal·lació destinada a mesurar i registrar regularment diverses variables meteorològiques Topònims: l'Estació (Gualba), veïnat de Gualba (Vallès Oriental) l'Estació (l'Espluga de Francolí), veïnat de l'Espluga de Francolí (Conca de Barberà) l'Estació (Pradell de la Teixeta), barri de Pradell de la Teixeta (Priorat) l'Estació (Rajadell), veïnat de Rajadell (Bages) l'Estació (Vilajuïga), veïnat de Vilajuïga (Alt Empordà) l'Estació de Sant Vicenç de Calders, veïnat del Vendrell (Baix Penedès) Barri de l'Estació (la Pobla de Claramunt), a la Pobla de Claramunt (Anoia) Barri de l'Estació (Sant Martí Vell), veïnat de Sant Martí Vell (Gironès) Veïnat de l'Estació (Llambilles), veïnat de Llambilles (Gironès) Veïnat de l'Estació (Llofriu),veïnat de Llofriu (Baix Empordà) Veïnat de l'Estació (Riudellots), veïnat de Riudellots de la Selva (la Selva) Pla de l'Estació, barri de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) Referències


text: El Padrí (anglès: The Godfather) és una pel·lícula de gàngsters èpica nord-americana de 1972 dirigida per Francis Ford Coppola, que va coescriure el guió amb Mario Puzo, basat en la novel·la homònima més venuda de Puzo de 1969. La pel·lícula és protagonitzada perMarlon Brando, Al Pacino, James Caan, Richard Castellano, Robert Duvall, Sterling Hayden, John Marley, Richard Conte i Diane Keaton. És la primera entrega de la trilogia El Padrí, que fa la crònica de la Família Corleone sota el patriarca Vito Corleone (Brando) de 1945 a 1955. Se centra en la transformació del seu fill petit, Michael (Pacino), de ser un membre de la família reticent amb ella i de la que es vol allunyar a ser un despietat cap de la màfia. Paramount Pictures va obtenir els drets de la novel·la per 80.000 dòlars, abans que guanyés popularitat. Els executius de l'estudi van tenir problemes per trobar un director; els primers candidats van rebutjar el càrrec abans que Coppola signés per dirigir la pel·lícula, però es va produir un desacord sobre el repartiment de diversos personatges, en particular, Vito (Marlon Brando) i Michael (Al Pacino). El rodatge va tenir lloc principalment a la ciutat de Nova York i a Sicília, i es va completar abans del previst. La partitura musical va ser composta principalment per Nino Rota, amb peces addicionals de Carmine Coppola. El Padrí es va estrenar al Loew's State Theatre el 14 de març de 1972 i es va estrenar àmpliament als Estats Units el 24 de març de 1972. Va ser la pel·lícula més taquillera de 1972 , i durant un temps va ser la pel·lícula més taquillera mai feta, guanyant entre 250 i 291 milions de dòlars a taquilla. La pel·lícula va ser ben rebuda per la crítica i el públic, que va elogiar les seves actuacions, especialment les de Brando i Pacino, direcció, guió, escriptura, història, fotografia, muntatge, partitura i retrat de la màfia. El Padrí va llançar les exitoses carreres de Coppola, Pacino i altres relatius nouvinguts al repartiment i a la tripulació. A la 45a edició dels Premis de l'Acadèmia, la pel·lícula va guanyar la millor pel·lícula, Millor actor (Brando) i Millor guió adaptat (per Puzo i Coppola). A més, les altres set nominacions a l'Oscar van incloure Pacino, Caan i Duvall, tots al millor actor secundari i Coppola al millor director. El Padrí és considerada com una de les pel·lícules més grans i influents mai fetes, així com una fita del gènere de gàngsters. Va ser seleccionada per a la seva conservació al National Film Registry de la Biblioteca del Congrés dels Estats Units l'any 1990, sent considerada "culturalment, històricament o estèticament significativa" i està classificada com la segona millor pel·lícula del cinema americà (darrere de Citizen Kane) per l'American Film Institute. El van seguir les seqüeles El Padrí II (1974) i El Padrí III (1990). Ha estat doblada tant al català central com al valencià. Sinopsi El 1945, el don de la família Corleone de Nova York, Vito Corleone, escolta les peticions durant el casament de la seva filla Connie amb Carlo. El fill petit de Vito , Michael, un antic Marine condecorat per la seva lluita en la Segona Guerra Mundial que fins ara s'ha mantingut al marge del negoci familiar, presenta la seva xicota, Kay Adams, a la seva família a la recepció. Johnny Fontane, un cantant popular i fillol de Vito, demana l'ajuda de Vito per aconseguir un paper al cinema. Vito envia el seu consigliere, Tom Hagen, per persuadir el president de l'estudi Jack Woltz d'oferir a Johnny el paper. Woltz rebutja la petició d'Hagen al principi, però aviat ho compleix després de trobar el cap tallat del seu preuat cavall de carreres al seu llit. Quan s'acosta Nadal, el baró de la droga Sollozzo demana a Vito que inverteixi en el seu negoci de narcòtics i per protecció de la policia. Vito declina, citant que la participació en narcòtics alienaria les seves connexions polítiques. Sospitós de l'associació de Sollozzo amb la família criminal Tattaglia, Vito envia el seu executor Luca Brasi als Tattaglia en una missió d'espionatge. Brasi és assassinat durant la reunió inicial. Més tard, els encarregats de l'execució atempten contra en Vito i coaccionen Hagen a una reunió. Amb en Sonny, el primogènit de Vito ara al comandament, Sollozzo pressiona Hagen perquè convèncer en Sonny perquè accepti l'acord dels narcòtics. Vito sobreviu al tiroteig i és visitat a l'hospital per Michael, que el troba desprotegit després de la policia de Nova York els oficials de la nòmina de Sollozzo van eliminar els guàrdies de Vito. Michael frustra l'atemptat contra la vida del seu pare, però és colpejat pel corrupte capità de policia Mark McCluskey. Després de l'intent del cop a l'hospital, Sonny reacciona amb un cop contra Bruno Tattaglia. Sollozzo i McCluskey demanen reunir-se amb Michael i resoldre la disputa. Michael fingeix interès i accepta reunir-se, però trama un pla amb Sonny el capo Corleone Clemenza per matar-los i fugir i amagar-se. Michael coneix Sollozzo i McCluskey en un restaurant del Bronx; després de recuperar una pistola plantada al bany per Clemenza, mata ambdós homes a trets. Malgrat la repressió de les autoritats per l'assassinat d'un capità de policia, les Cinc Famílies esclaten en una guerra oberta. Michael es refugia a Sicília i Fredo, el segon fill de Vito, és acollit per Moe Greene a Las Vegas. Sonny ataca públicament i amenaça Carlo per haver abusat físicament de la Connie. Quan torna a abusar d'ella, Sonny s'accelera a casa seva, però és emboscat i assassinat per gàngsters en un peatge de l'autopista. A Sicília, Michael coneix i es casa amb una dona local, Apol·lonia , però ella és assassinada poc després per un cotxe bomba destinat per a ell. Devastat per la mort d'en Sonny i cansat de la guerra, Vito estableix una reunió amb les Cinc Famílies. Els assegura que retirarà la seva oposició al seu negoci de narcòtics i renunciarà a venjar l'assassinat de Sonny. Amb la seva seguretat garantida, Michael torna a casa per entrar al negoci familiar i casar-se amb Kay. Kay dóna a llum dos fills a principis dels anys cinquanta. Amb el seu pare a prop del final de la seva vida i Fredo no apte per dirigir, Michael assumeix el càrrec de cap de la família Corleone. Vito revela a Michael que era Don Barzini qui va ordenar el cop a Sonny i li adverteix que Barzini intentaria matar-lo en una reunió organitzada per un traïdor capo Corleone. Amb el suport de Vito, Michael relega Hagen a la gestió d'operacions a Las Vegas, ja que no és un "consigliere de guerra". Michael viatja a Las Vegas per comprar la participació de Greene als casinos de la família i està consternat en veure que Fredo és més lleial a Greene que a la seva pròpia família. El 1955, Vito mor d'un atac de cor mentre jugava amb el fill de Michael, Anthony. Al funeral de Vito, Tessio demana a Michael que es reuneixi amb Barzini, assenyalant la seva traïció. La reunió està programada per al mateix dia del bateig del nadó de Connie. Mentre Michael es troba a l'altar com a padrí del nen, els sicaris dels Corleone assassinen els dons de les Cinc Famílies i a Greene, i Tessio és executat per la seva traïció. Michael extreu la confessió de Carlo que participà en l'assassinat de Sonny. Assegura a Carlo que és exiliat, no assassinat, abans que Clemenza estranguli a Carlo. Connie s'enfronta a Michael sobre la mort de Carlo mentre Kay és a l'habitació. Quan Kay li pregunta a Michael si la Connie està dient la veritat, se sent alleujada quan ell ho nega. Quan ella se'n va, els capos entren a l'oficina i reverencien a Michael com "Don Corleone". La imatge final de la pel·lícula mostra a Kay mirant espantada la porta que es tanca. . Repartiment Producció Desenvolupament La pel·lícula està basada en la novel·la The Godfather de Mario Puzo, que va romandre a la llista dels més venuts del New York Times durant 67 setmanes i va vendre més de nou milions de còpies en dos anys. Publicada el 1969, es va convertir en l'obra publicada més venuda de la història durant diversos anys. Paramount Pictures es va assabentar originalment de la novel·la de Puzo l'any 1967 quan un explorador literari de la companyia va contactar el llavors vicepresident de producció de Paramount Peter Bart sobre el manuscrit inacabat de seixanta pàgines de Puzo titulat Mafia. Bart va creure que el treball era "molt més enllà d'una història de màfia" i va oferir a Puzo una opció de 12.500 dòlars per a l'obra, amb una opció de 80.000 dòlars si l'obra acabada es convertia en una pel·lícula. Malgrat que l'agent de Puzo li va dir que rebutgés l'oferta, Puzo estava desesperat per diners i va acceptar l'acord. Robert Evans de Paramount relata que, quan es van conèixer a principis de 1968, va oferir a Puzo l'acord després que l'autor li confiés que necessitava urgentment 10.000 dòlars per pagar els deutes de joc. El març de 1967, Paramount va anunciar que recolzaven el proper treball de Puzo amb l'esperança de fer una pel·lícula. El 1969, Paramount va confirmar les seves intencions de fer una pel·lícula a partir de la novel·la pel preu de 80.000 dòlars, amb l'objectiu que la pel·lícula s'estrenés el dia de Nadal de 1971. El 23 de març de 1970, Albert S. Ruddy va ser anunciat oficialment com a productor de la pel·lícula, en part perquè els executius de l'estudi estaven impressionats amb la seva entrevista i perquè era conegut per portar les seves pel·lícules per sota del pressupost. Direcció Evans volia que la pel·lícula fos dirigida per un italoamericà per fer la pel·lícula "ètnica fins al moll de l'ós". L'última pel·lícula de màfia de Paramount, The Brotherhood, havia funcionat molt malament a la taquilla; Evans creia que la raó del seu fracàs era la seva gairebé total manca de membres del repartiment o personal creatiu d'ascendència italiana (el director Martin Ritt i l'estrella Kirk Douglas no eren italians). Sergio Leone va ser la primera opció de Paramount per dirigir la pel·lícula. Leone va rebutjar l'opció, per tal de treballar en la seva pròpia pel·lícula de gàngsters Once Upon a Time in America. Aleshores es va acostar a Peter Bogdanovich, però també va declinar l'oferta perquè no estava interessat en la màfia. A més, a Peter Yates, Richard Brooks, Arthur Penn, Costa-Gavras i Otto Preminger se'ls va oferir la posició i van declinar. L'assistent en cap d'Evans, Peter Bart, va suggerir a Francis Ford Coppola, com a director d'ascendència italiana, que treballaria per una suma i un pressupost baix després de la mala acollida de la seva darrera pel·lícula The Rain People. Coppola inicialment va rebutjar la feina perquè va trobar la novel·la de Puzo de mala qualitat i sensacionalista, descrivint-la com "coses bastant barates". En aquell moment, l'estudi de Coppola, American Zoetrope, devia més de 400.000 dòlars a Warner Bros. per l'excés de pressupost amb la pel·lícula THX 1138 i quan es va combinar amb la seva mala situació financera, juntament amb els consells d'amics i familiars, Coppola va revertir la seva decisió inicial i va acceptar la feina. Coppola va ser anunciat oficialment com a director de la pel·lícula el 28 de setembre de 1970. Coppola va acceptar rebre 125.000 dòlars i el sis per cent dels ingressos bruts. Coppola va trobar més tard un tema més profund per al material i va decidir que la pel·lícula no havia de tractar sobre el crim organitzat sinó una crònica familiar, una metàfora del capitalisme a Amèrica. Coppola i Paramount Abans que El Padrí estigués en producció, Paramount havia passat per un període sense èxit. A més del fracàs de The Brotherhood, altres pel·lícules recents produïdes o coproduïdes per Paramount havien superat molt els seus pressupostos: Darling Lili, Paint Your Wagon, i Waterloo. El pressupost de la pel·lícula era originalment de 2,5 milions de dòlars, però a mesura que el llibre creixia en popularitat, Coppola va defensar i finalment va rebre un pressupost més gran. Els executius de Paramount volien que la pel·lícula es desenvolupés a la Kansas City contemporània i rodat al fons de l'estudi per tal de reduir costos. Coppola es va oposar i va voler ambientar la pel·lícula en el mateix període de temps que la novel·la, les dècades de 1940 i 1950; les raons de Coppola incloïen: el període de Michael Corleone en el Cos de Marines, l'aparició de l'Amèrica corporativa i Amèrica en els anys posteriors a la Segona Guerra Mundial. La novel·la tenia cada cop més èxit i, per tant, els desitjos de Coppola es van complir. Posteriorment, els caps de l'estudi van deixar que Coppola filmés a la ciutat de Nova York i Sicília. L'executiu de Gulf+Western, Charles Bluhdorn, estava frustrat amb Coppola pel nombre de proves de pantalla que havia realitzat sense trobar una persona per interpretar els diferents papers. La producció es va quedar ràpidament endarrerida a causa de la indecisió de Coppola i els conflictes amb Paramount, la qual cosa va fer que els costos fossin al voltant dels 40.000 dòlars diaris. Amb l'augment dels costos, Paramount va fer que el llavors vicepresident Jack Ballard estigués atent a les despeses de producció. Durant el rodatge, Coppola va declarar que sentia que podia ser acomiadat en qualsevol moment, ja que sabia que els executius de Paramount no estaven contents amb moltes de les decisions que havia pres. Coppola era conscient que Evans havia preguntat a Elia Kazan per assumir la direcció de la pel·lícula perquè temia que Coppola fos massa inexpert per fer front a l'augment de la mida de la producció. Coppola també estava convençut que l'editor de pel·lícules, Aram Avakian, i l'ajudant de direcció, Steve Kestner, estaven conspirant per acomiadar-lo. Avakian es va queixar a Evans que no podia editar les escenes correctament perquè Coppola no estava gravant prou metratge. Evans estava satisfet amb l'enviament de les imatges a la costa oest i va autoritzar Coppola a acomiadar-los tots dos. Coppola va explicar més tard: "Com El Padrí, vaig acomiadar la gent com a vaga preventiva. La gent que més se les estava pescant per fer-me acomiadar, jo els vaig acomiadar". Brando va amenaçar amb renunciar si Coppola era acomiadat. Paramount volia que El Padrí atragués a un públic ampli i va amenaçar Coppola amb un "entrenador de violència" per fer la pel·lícula més emocionant. Coppola va afegir algunes escenes violentes més per mantenir l'estudi feliç. L'escena en què la Connie trenca la vaixella després de descobrir que Carlo ha estat fent trampes es va afegir per aquest motiu. Escriptura El 14 d'abril de 1970, es va revelar que Puzo va ser contractat per Paramount per 100.000 dòlars, juntament amb un percentatge dels beneficis de la pel·lícula, per treballar en el guió de la pel·lícula. Treballant a partir del llibre, Coppola volia tenir els temes de la cultura, el personatge, el poder i la família al capdavant de la pel·lícula, mentre que Puzo volia retenir aspectes de la seva novel·la i el seu esborrany inicial de 150 pàgines es va acabar el 10 d'agost de 1970. Després que Coppola fos contractat com a director, tant Puzo com Coppola van treballar en el guió, però per separat. Puzo va treballar en el seu esborrany a Los Angeles, mentre que Coppola va escriure la seva versió a San Francisco. Coppola va crear un llibre on va treure pàgines del llibre de Puzo i les va enganxar al seu llibre. Allà, va prendre notes sobre cadascuna de les cinquanta escenes del llibre, que es relacionaven amb els principals temes que predominaven a l'escena, si l'escena s'havia d'incloure a la pel·lícula, juntament amb idees i conceptes que es podrien utilitzar en el rodatge. per fer la pel·lícula fidel a la cultura italiana. Els dos van romandre en contacte mentre escrivien els seus respectius guions i prenen decisions sobre què incloure i què eliminar per a la versió final. Un segon esborrany es va completar l'1 de març de 1971 i tenia 173 pàgines. El guió final es va acabar el 29 de març de 1971, i va acabar tenint 163 pàgines, 40 pàgines sobre el que Paramount havia demanat. Durant el rodatge, Coppola es va referir al quadern que havia creat durant l'esborrany final del guió. El guionista Robert Towne va fer un treball no acreditat en el guió, especialment en l'escena del jardí Pacino-Brando. Tot i acabar el tercer esborrany, algunes escenes de la pel·lícula encara no estaven escrites i es van escriure durant la producció. La Lliga Italoamericana de Drets Civils, dirigida pel mafiós Joseph Colombo, va sostenir que la pel·lícula emfatitzava els estereotips sobre els italoamericans i volia que tots els usos de les paraules "màfia" i "Cosa Nostra" fossin eliminats del guió. La lliga també va demanar que tots els diners guanyats amb l'estrena fossin donats al fons de la lliga per construir un nou hospital. Coppola va afirmar que el guió de Puzo només contenia dos exemples d'ús de la paraula "màfia", mentre que "Cosa Nostra" no s'utilitzava en absolut. Van ser eliminats i substituïts per altres termes, sense comprometre la història. La lliga finalment va donar el seu suport al guió.Abans, les finestres del cotxe del productor Albert S. Ruddy havien estat disparades amb una nota deixada al tauler de comandament que bàsicament deia: "Deixa córrer la pel·lícula, o bé". El repartiment Puzo va ser el primer a mostrar interès que Marlon Brando interpretés Don Vito Corleone enviant una carta a Brando en la qual deia que Brando era "l'únic actor que pot interpretar al Padrí". Malgrat els desitjos de Puzo, els executius de Paramount estaven en contra de tenir Brando, en part a causa del mal rendiment de les seves pel·lícules recents i també del seu temperament. Coppola va afavorir Brando o Laurence Olivier per al paper, però l'agent d'Olivier va rebutjar el paper al•legant que Olivier estava malalt; tanmateix, Olivier va passar a protagonitzar Sleuth més tard aquell any. L'estudi va pressionar principalment perquè Ernest Borgnine rebés el paper. Altres considerats van ser George C. Scott, Richard Conte, Anthony Quinn, Orson Welles, Edward G. Robinson o Frank Sinatra.Welles era l'opció preferida de Paramount per al paper. Després de mesos de debat entre Coppola i Paramount sobre Brando, els dos finalistes per al paper van ser Borgnine i Brando, el darrer dels quals el president de la Paramount, Stanley Jaffe, va requerir una prova de pantalla. Coppola no volia ofendre a Brando i va declarar que necessitava provar l'equip per tal d'establir la prova de pantalla a la residència de Brando a Califòrnia. Per al maquillatge, en Brando es va ficar boles de cotó a les galtes, es va posar betum de sabates als cabells per enfosquir-lo i va enrotllar el coll. Coppola va col·locar la cinta d'audició de Brando al mig dels vídeos de les cintes d'audició mentre els executius de Paramount les miraven.[77] Els executius van quedar impressionats amb els esforços de Brando i van permetre a Coppola que elegís Brando per al paper si Brando acceptava un sou més baix i feia una fiança per assegurar-se que no causaria cap retard en la producció. Brando va guanyar 1,6 milions de dòlars d'un acord de participació neta. Des de l'inici de la producció, Coppola va voler que Robert Duvall interpretés el paper de Tom Hagen. Després de provar a la pantalla diversos altres actors, Coppola finalment va aconseguir el seu desig i Duvall va rebre el paper. Pel que fa a Al Martino, un aleshores famós cantant a les discoteques, un amic que va llegir la novel·la i va sentir que Martino representava el personatge de Johnny Fontane. Martino va contactar llavors amb el productor Albert S. Ruddy, que li va donar el paper. No obstant això, Martino va ser desposseït del paper després que Coppola es convertís en director i després li atorgués el paper al cantant Vic Damone. Segons Martino, després de ser desposseït del paper, va anar a Russell Bufalino, el seu padrí i cap del crim, que aleshores va orquestrar la publicació de diversos articles de notícies que afirmaven que Coppola no sabia que Ruddy donava el paper a Martino. Finalment, Damone va abandonar el paper perquè no volia provocar la màfia, a més que cobraria molt poc. Finalment, el paper de Johnny Fontane va ser donat a Martino. Coppola va triar Diane Keaton per al paper de Kay Adams a causa de la seva reputació d'excèntrica. John Cazale va rebre el paper de Fredo Corleone després que Coppola el veiés actuar en una producció a l'Off-Broadway . Gianni Russo va rebre el paper de Carlo Rizzi després que se li va demanar que realitzés una prova de pantalla en la qual va representar la baralla entre Rizzi i Connie. A prop de l'inici del rodatge el 29 de març, Michael Corleone encara havia de ser emès. Els executius de Paramount volien un actor popular, ja fos Warren Beatty o Robert Redford. El productor Robert Evans volia que Ryan O'Neal rebés el paper, en part a causa del seu recent èxit a Love Story. Al Pacino era el favorit de Coppola per al paper ja que el podia imaginar vagant pel camp sicilià, i volia un actor desconegut que semblés un italo-americà. Tanmateix, els executius de Paramount van trobar que Pacino era massa baix per interpretar a Michael Michael. Dustin Hoffman, Martin Sheen i James Caan també van fer una audició. A Burt Reynolds se li va oferir el paper de Michael, però Marlon Brando va amenaçar de renunciar si Reynolds era contractat, així que Reynolds va rebutjar el paper. A Jack Nicholson també se li va oferir el paper, però el va rebutjar perquè considerava que un actor italo-americà hauria de fer el paper. Caan va ser ben rebut pels executius de Paramount i inicialment se li va donar el paper de Michael, mentre que el paper de Sonny Corleone va ser atorgat a Carmine Caridi. Coppola encara va pressionar perquè Pacino interpretés Michael després del fet i Evans finalment va concedir, permetent que Pacino tingués el paper de Michael sempre que Caan interpretés a Sonny. Evans preferia Caan a Caridi perquè Caan era set polzades més baix que Caridi, que estava molt més a prop de l'alçada de Pacino. Tot i acceptar interpretar Michael Corleone, Pacino va ser contractat per protagonitzar The Gang That Couldn't Shoot Straight de MGM, però els dos estudis van acordar un acord i Pacino va ser signat per Paramount tres setmanes abans que comencés el rodatge. Robert De Niro originalment va rebre el paper de Paulie Gatto. Es va obrir un lloc a The Gang That Couldn't Shoot Straight després que Al Pacino abandonés el projecte a favor de The Godfather, la qual cosa va portar a De Niro a fer una audició per al paper i deixar The Godfather després de rebre el paper.{{efn|Robert de Niro interpretaria el jove Vito Corleone a El Padrí II.Després que De Niro abandonés, Johnny Martino va rebre el paper de Gatto. Coppola va donar diversos papers a la pel·lícula als membres de la família. Va donar a la seva germana, Talia Shire, el paper de Connie Corleone. La seva filla Sofia, llavors un nadó, va aparèixer com a Michael Francis Rizzi, el fill nounat de Connie i Carlo. Carmine Coppola, el seu pare, va aparèixer a la pel·lícula com a extra tocant un piano durant una escena. La dona, la mare i els dos fills de Coppola van aparèixer com a . Diversos papers més petits, com Luca Brasi, van ser elegits després que el rodatge hagués començat. Rodatge Abans de començar el rodatge, el repartiment va rebre un període d'assaig de dues setmanes, que incloïa un sopar on cada actor i actriu havia d'assumir el seu personatge durant la seva durada. El rodatge estava programat per començar el 29 de març de 1971, amb l'escena entre Michael Corleone i Kay Adams quan abandonen Best & Co. a la ciutat de Nova York després de comprar els regals de Nadal. El temps del 23 de març va predir ràfegues de neu, la qual cosa va fer que Ruddy avancés la data de rodatge; la neu no es va materialitzar i es va utilitzar una màquina de neu. El rodatge principal a Nova York va continuar fins al 2 de juliol de 1971. Coppola va demanar un descans de tres setmanes abans de marxar a l'estranger per filmar a Sicília. Després de la sortida de la tripulació cap a Sicília, Paramount va anunciar que la data de llançament es traslladaria a principis de 1972. El director de fotografia Gordon Willis va rebutjar inicialment l'oportunitat de filmar El Padrí perquè la producció li semblava "caòtica". Després que Willis va acceptar l'oferta, ell i Coppola van acordar no utilitzar cap dispositiu modern de filmació, helicòpters o lents de zoom. Willis i Coppola van optar per utilitzar un "format de taula" de filmació per fer que sembli com si fos vist com una pintura. Va fer ús d'ombres i nivells de llum baixos al llarg de la pel·lícula per mostrar els desenvolupaments psicològics. Willis i Coppola van acordar interaccionar escenes clares i fosques al llarg de la pel·lícula. Willis va subexposar la pel·lícula per tal de crear un "to groc". Les escenes de Sicília es van rodar per mostrar el camp i "mostrar una terra més romàntica", donant a aquestes escenes una sensació "més suau i romàntica" que les escenes de Nova York. Un dels moments més impactants de la pel·lícula va implicar un veritable cap de cavall tallat. El lloc de rodatge d'aquesta escena està en disputa, ja que algunes fonts indiquen que va ser filmada a Beverly Estate , mentre que altres indiquen que va ser filmada a Sands Point Preserve a Long Island. Coppola va rebre algunes crítiques per l'escena, encara que el cap va ser obtingut d'una empresa de menjar per a gossos d'un cavall que havia de ser matat independentment de la pel·lícula. El 22 de juny, l'escena on moren Sonny va ser disparada en una pista de Mitchel Field a Uniondale, on es van construir tres casetes de peatge, juntament amb baranes i cartells publicitaris per ambientar l'escena. El cotxe de Sonny era un Lincoln Continental de 1941 amb forats perforats per semblar-se als forats de bala. L'escena va trigar tres dies a filmar i va costar més de 100.000 dòlars. Es va observar la petició de Coppola de filmar in situ; aproximadament el 90 per cent va ser disparat a la ciutat de Nova York i els seus suburbis circumdants, utilitzant més de 120 ubicacions diferents. Es van filmar diverses escenes a Filmways a East Harlem. Les parts restants van ser filmades a Califòrnia, o in situ a Sicília. Les escenes ambientades a Las Vegas no es van rodar al lloc perquè no hi havia fons suficients. Savoca i Forza d'Agrò eren les ciutats sicilianes que apareixien a la pel·lícula. L'escena del casament d'obertura es va rodar a Staten Island utilitzant gairebé 750 habitants com a extres. La casa utilitzada com a casa Corleone i el lloc del casament es trobava al número 110 de Longfellow Avenue al barri de Todt Hill a Staten Island. La paret al voltant del compost de Corleone estava feta d' escuma de poliestirè. Les escenes ambientades dins i al voltant del negoci de l'oli d'oliva de Corleone es van filmar a Mott Street. Després que el rodatge hagués acabat el 7 d'agost, els esforços de postproducció es van centrar a retallar la pel·lícula a una durada manejable. A més, els productors i el director encara estaven incloent i eliminant diferents escenes del producte final, a més de retallar certes seqüències. Al setembre, es va veure el primer tall aproximat de la pel·lícula. Moltes de les escenes eliminades de la pel·lícula estaven centrades al voltant de Sonny, la qual cosa no va avançar la trama. Al novembre, Coppola i Ruddy van acabar el tall semifinal. Els debats sobre el personal implicat en l'edició final es van mantenir fins i tot 25 anys després de l'estrena de la pel·lícula. La pel·lícula es va mostrar al personal i als exhibidors de Paramount a finals de desembre de 1971 i gener de 1972. Música Coppola va contractar el compositor italià Nino Rota per crear el subratllat de la pel·lícula, inclosa "Love Theme from The Godfather". Per a la partitura, Rota havia de relacionar-se amb les situacions i els personatges de la pel·lícula. Rota va sintetitzar música nova per a la pel·lícula i va prendre algunes parts de la seva banda sonora de la pel·lícula Fortunella de 1958 , per tal de crear una sensació italiana i evocar la tragèdia de la pel·lícula. L'executiu de Paramount, Evans, va trobar que la partitura era massa "elevada" i no volia utilitzar-la; tanmateix, es va utilitzar després que Coppola aconseguís que Evans acceptés. Coppola creia que la peça musical de Rota donava a la pel·lícula encara més una sensació italiana. El pare de Coppola, Carmine, va crear una mica de música addicional per a la pel·lícula, particularment la música tocada per la banda durant l'escena del casament d'obertura. La música incidental inclou "C'è la luna mezzo mare" i l'ària de Cherubino, "Non so più cosa son", de Le Nozze di Figaro. Hi va haver una banda sonora per a la pel·lícula l'any 1972 en forma de vinil per Paramount Records, en CD el 1991 per Geffen Records i digitalment per Geffen el 18 d'agost de 2005. L'àlbum conté més de 31 minuts de música que es va utilitzar a la pel·lícula, la major part de la qual va ser composta per Rota, juntament amb una cançó de Coppola i una de Johnny Farrow i Marty Symes. AllMusic va donar a l'àlbum cinc de cinc, amb l'editor Zach Curd dient que és una "banda sonora fosca, inminent i elegant". Un editor de Filmtracks creia que Rota va tenir èxit en relacionar la música amb els aspectes bàsics de la pel·lícula. La banda sonora de la pel·lícula Estrena Als cinemes L'estrena mundial de El Padrí va tenir lloc al Loews's State Theatre de la ciutat de Nova York el dimarts 14 de març de 1972, gairebé tres mesos després de la data d'estrena prevista per Nadal de 1971, amb els beneficis de l'estrena donats a The Boys Club of New York. Abans de l'estrena de la pel·lícula, la pel·lícula ja havia guanyat 15 milions de dòlars amb lloguers anticipats de més de 400 sales. L'endemà, la pel·lícula es va estrenar a cinc sales de Nova York (Loew's State I i II , Orpheum, Cine i Tower East). El següent va ser el Imperial Theatre a Toronto el 17 de març i després Los Angeles a dos cinemes el 22 de març. El Padrí es va estrenar el 24 de març de 1972, a la resta dels Estats Units arribant a 316 sales de cinema cinc dies després. Mitjans domèstics Els drets de televisió es van vendre per un rècord de 10 milions de dòlars a NBC per a una emissió durant dues nits. La versió teatral de El Padrí va debutar a la cadena de televisió nord-americana a la NBC amb només edicions menors. La primera meitat de la pel·lícula es va emetre el dissabte 16 de novembre de 1974, i la segona meitat dos dies després. Les emissions de televisió van atreure una gran audiència amb una valoració mitjana de Nielsen de 38,2 i una quota d'audiència del 59%, convertint-se en la vuitena pel·lícula més vista a la televisió, amb l'emissió de la segona meitat obtenint la tercera millor classificació per a una pel·lícula. a la televisió darrere de Airport i Love Story amb una valoració de 39,4 i un 57% de quota. L'emissió va ajudar a generar expectació per a la propera seqüela. L'any següent, Coppola va crear La saga del Padrí expressament per a la televisió nord-americana en un llançament que combinava El Padrí i El Padrí II amb imatges no utilitzades d'aquestes dues pel·lícules en un relat cronològic que atenuava el material violent, sexual i profà. per a la seva estrenaa la NBC el 18 de novembre de 1977. El 1981, Paramount va llançar The Godfather Epic, que també explicava la història de les dues primeres pel·lícules en ordre cronològic, de nou amb escenes addicionals, però no redactades per a la sensibilitat d'emissió. The Godfather Trilogy es va estrenar el 1992, en què les pel·lícules estan fonamentalment en ordre cronològic. The Godfather Family: A Look Inside va ser un documental de 73 minuts estrenat el 1991. Dirigida per Jeff Warner, la pel·lícula presentava alguns continguts entre bastidors de les tres pel·lícules, entrevistes amb els actors i proves de pantalla. The Godfather DVD Collection es va publicar el 9 d'octubre de 2001, en un paquet que contenia les tres pel·lícules, cadascuna amb una pista de comentaris de Coppola, i un disc addicional que contenia The Godfather Family: A Look Inside. El DVD també contenia un arbre genealògic de Corleone, una línia de temps del "Padrí" i imatges dels discursos d'acceptació dels Premis de l'Acadèmia. The Godfather: The Coppola Restoration Durant l'estrena a les sales originals de la pel·lícula, els negatius originals es van desgastar perquè la bobina es va imprimir molt per satisfer la demanda. A més, el negatiu duplicat es va perdre als arxius de Paramount. El 2006 Coppola es va posar en contacte amb Steven Spielberg —l'estudi del qual DreamWorks havia estat recentment comprat per Paramount— per restaurar El Padrí. Robert A. Harris va ser contractat per supervisar la restauració de El Padrí i les seves dues seqüeles, amb el director de fotografia de la pel·lícula Willis participant en la restauració. Els treballs van començar el novembre de 2006 reparant els negatius perquè poguessin passar per un escàner digital per produir fitxers 4K d'alta resolució. Si un negatiu es feia malbé i es decolorava, es treballava digitalment per restaurar-lo al seu aspecte original. Després d'un any i mig treballant en la restauració, el projecte es va completar. Paramount va anomenar el producte acabat The Godfather: The Coppola Restoration i el va llançar al públic el 23 de setembre de 2008, tant en DVD com en Blu-ray Disc. Dave Kehr, del The New York Times, creia que la restauració va tornar a "la resplendor daurada de les seves projeccions originals". En conjunt, la restauració de la pel·lícula va ser ben rebuda per la crítica i Coppola. The Godfather: The Coppola Restoration conté diverses característiques especials noves que es reprodueixen en alta definició (incloent escenes addicionals, imatges darrere de les escenes, etc.). Paramount Pictures va restaurar i remasteritzar The Godfather , The Godfather Part II i The Godfather Coda: The Death of Michael Corleone (un tall reeditat de la tercera pel·lícula) per a una tirada a les sales de cinema limitada i un llançament a casa en Blu-ray i Blu 4K -ray per celebrar el 50è aniversari de l'estrena de El Padrí . Les edicions del disc es van publicar el 22 de març de 2022. Recepció Taquilla El Padrí va ser un èxit de taquilla , va batre molts rècords de taquilla i es va convertir en la pel·lícula més taquillera del 1972 El dia d'estrena de la pel·lícula en cinc sales va ser de 57.829 $ i els preus de les entrades van augmentar de 3 $ a 3,50 $. Els preus a Nova York van augmentar encara més el cap de setmana fins a 4 dòlars, i el nombre de projeccions va augmentar de quatre vegades al dia a set vegades al dia. La pel·lícula va recaptar 61.615 $ a Toronto durant el cap de setmana i 240.780 $ a Nova York, per un cap de setmana d'estrena de 302.395 $. La pel·lícula va recaptar 454.000 dòlars la setmana a Nova York i 115.000 dòlars a Toronto per una primera setmana bruta de 568.800 dòlars, cosa que el va convertir en el número u a la taquilla dels EUA durant la setmana.En els seus primers cinc dies de llançament nacional, va recaptar 6,8 milions de dòlars, i va augmentar la seva recaptació a 7.397.164 dòlars. Una setmana més tard, els seus ingressos bruts havien arribat als 17.291.705 $ i l'import brut d'una setmana d'uns 10 milions de dòlars era un rècord de la indústria. Va recaptar altres 8,7 milions de dòlars el 9 d'abril per augmentar el seu brut a 26.000.815 dòlars Després de 18 setmanes al número u als Estats Units , la pel·lícula havia recaptat 101 milions de dòlars, la pel·lícula més ràpida en assolir aquesta fita. Alguns articles de notícies de l'època proclamaven que va ser la primera pel·lícula que va recaptar 100 milions de dòlars a Amèrica del Nord, però aquests relats són errònies; aquest disc pertany a Somriures i llàgrimes, estrenada el 1965. Va romandre al número u als Estats Units durant cinc setmanes més per portar el seu total a 23 setmanes consecutives al número u abans de ser destituït per Butterflies Are Free durant una setmana abans d'esdevenir la número u durant tres setmanes més. La pel·lícula finalment va guanyar 81,5 milions de dòlars en lloguers de cinemes als EUA i Canadà durant la seva estrena inicial, augmentant els seus ingressos a 85,7 milions de dòlars mitjançant una reedició el 1973, i incloent una reestrena limitada el 1997, finalment va guanyar una exposició equivalent bruta de 135 milions de dòlars, amb un cost de producció de 6,5 milions de dòlars. Va desplaçar Allò que el vent s'endugué per reclamar el rècord com a principal productor de lloguers, una posició que conservaria fins al llançament de Tauró el 1975.La pel·lícula va repetir el seu èxit natiu a l'estranger, guanyant un total de 142 milions de dòlars sense precedents en lloguers de teatres a tot el món, per convertir-se en el més gran ingressos nets. Els beneficis van ser tan elevats per a El Padrí que els guanys de Gulf & Western Industries, Inc., propietat de Paramount, van passar de 77 cèntims per acció a 3,30 dòlars per acció durant l'any, segons un article de Los Angeles Times, datat el 13 de desembre de 1972. Reestrenada vuit vegades més des de 1997, ha recaptat entre 250 i 291 milions de dòlars en ingressos de taquilla a tot el món, i ajustat per la inflació del preu de les entrades a Amèrica del Nord, es troba entre els 25 millors pel·lícules més taquilleres. Resposta crítica El Padrí ha rebut una aclaparadora elogis de la crítica i és vista com una de les pel·lícules més grans i influents de tots els temps , especialment del gènere de gàngsters. A l' agregador de ressenyes Rotten Tomatoes, la pel·lícula té una puntuació d'aprovació del 97% basada en 151 ressenyes, amb una valoració mitjana de 9,4/10. El consens dels crítics del lloc web diu: "Un dels majors èxits crítics i comercials de Hollywood, El Padrí ho fa tot bé; la pel·lícula no només va transcendir les expectatives, sinó que va establir nous punts de referència per al cinema americà". Metacritic, que utilitza una mitjana ponderada, ha assignat a la pel·lícula una puntuació de 100 sobre 100 basada en 16 crítiques, la qual cosa indica "aclamació universal". A "Filmweb", un lloc de ressenyes polonès, va rebre un 8,9 sobre 10 basat en 35 crítiques. Roger Ebert del Chicago Sun Times va elogiar els esforços de Coppola per seguir la història de la novel·la, l'elecció d'ambientar la pel·lícula al mateix temps que la novel·la i la capacitat de la pel·lícula per "absorbir" l'espectador durant les seves tres hores de durada Ebert va nomenar El Padrí "La millor pel·lícula de 1972". Gene Siskel, del Chicago Tribune, va donar a la pel·lícula quatre de quatre, comentant que era "molt bona". Andrew Sarris de The Village Voicecreia que Brando va retratar bé Vito Corleone i que el seu personatge dominava cada escena en què apareixia, però va sentir que Puzo i Coppola tenien el personatge de Michael Corleone massa centrat en la venjança. A més, Sarris va afirmar que Richard Castellano, Robert Duvall i James Caan eren bons en els seus respectius papers. Pauline Kael del The New Yorker escriure "Si mai hi va haver un gran exemple de com les millors pel·lícules populars surten d'una fusió de comerç i art, és "El Padrí". Desson Howe del The Washington Post va qualificar la pel·lícula de "joia" i va escriure que Coppola es mereix la major part del crèdit de la pel·lícula. Escrivint per The New York Times, Vincent Canby va considerar que Coppola havia creat una de les "cròniques més brutals i commovedores de la vida nord-americana" i va continuar dient que "transcendeix el seu entorn i gènere immediats". El director Stanley Kubrick va pensar que la pel·lícula tenia el millor repartiment i podria ser la millor pel·lícula mai feta. Stanley Kauffmann de The New Republic va escriure negativament sobre la pel·lícula en una ressenya contemporània, afirmant que Pacino "s'enfonsa en una part massa exigent per a ell", alhora que criticava el maquillatge de Brando i la partitura de Rota. Pel·lícules anteriors sobre la màfia havien mirat les bandes des de la perspectiva d'un foraster indignat. En canvi, El Padrí presenta la perspectiva del gàngster de la màfia com una resposta a la societat corrupta. Tot i que la família Corleone es presenta com a immensament rica i poderosa, cap escena no mostra prostitució, jocs d'atzar, usurpació de préstecs o altres formes de crim organitzat. George De Stefano argumenta que l'escenari d'una contracultura criminal permet estereotips de gènere sense disculpes (com quan Vito li diu a un Johnny Fontane que "actuï com un home") i és una part important de l'atractiu de la pel·lícula. Comentant el quarantè aniversari de l'estrena de la pel·lícula, el crític de cinema John Podhoretz va elogiar El Padrí com "probablement la gran obra d'art popular nord-americana" i "la suma de tota la gran realització cinematogràfica anterior". Dos anys abans, Roger Ebert havia escrit al seu diari que "s'aproxima més a ser una pel·lícula que tothom està d'acord ... és sens dubte genial". Al voltant de la pel·lícula Anecdotari En els extres de l'edició en DVD, Francis Ford Coppola afirma que les escenes en què es veuen primers plans dels diaris, com en la que Kay i Michael veuen la notícia que han atemptat contra Don Corleone, van ser filmades per George Lucas. Robert De Niro (Vito Corleone a la segona part) es va presentar a les audicions pel paper de Sony Corleone, però no el van contractar. El cap de cavall que es pot veure a la pel·lícula anava a ser real, però Coppola diu que va rebre multitud de queixes de societats protectores d'animals i la va haver de canviar per un de ceràmica. L'Oscar que havia de rebre Brando pel seu paper, es va negar a recollir-lo i va enviar a Petita Ploma, una índia nativa americana que en el seu discurs va criticar a la indústria del cinema per haver tractat tan malament al seu poble. Quan Sonny colpeja al seu cunyat, li va trencar un parell de costelles sense voler. Segons comenta un productor, algun dels actors contractats per fer papers secundaris eren de la màfia i gent del sindicat. Frank Sinatra estava proposat per al paper de Johnny Fontane, però es va rebutjar per la gran similitud que existia entre aquest paper i la vida real de Sinatra. Segons expliquen, mai diuen paraules relacionades amb la Màfia en tota la saga perquè Coppola i Puzo van tenir una visita de dues persones ben vestides, que sempre es van dirigir cap a ells amb molt de respecte i els van comentar: Sabem que estan treballant en una pel·lícula sobre uns negocis a Nova York... pel seu bé i pel de la cinta esperem que no s'esmentin paraules com Màfia, Cosa Nostra o alguna similar... El llibre dEl Padrí va estar 67 setmanes en la llista de Best-Sellers. Els noms que sonaven pel paper de Michael Corleone abans que Pacino van ser Robert Redford, Warren Beatty, Ryan O'Neill i James Caan. Paramount no volia a Al Pacino (un desconegut, llavors) per fer de Michael, li deien el nan, però al final Coppola els va convèncer tallant-li els cabells a l'estil universitari. Així i tot, fins a l'escena del restaurant en què Michael està amb Solozzo i McCluskey, Paramount va estar a disgust amb Al Pacino i després d'aquesta escena van canviar d'idea. Peckinpah (l'altre director proposat per fer la pel·lícula), comptava els minuts de cinta per cadàvers, mentre que Coppola no volia tanta violència sinó els costums d'una família siciliana a Amèrica, amb la peculiaritat que pertanyien a la màfia Per al paper de Vito també estaven pensats George Scott i Laurence Olivier, encara que al final prevalgués l'elecció de Coppola. Pífies i errades Quan assassinen a Sonny (James Caan), en un primer moment veiem que destrossen el seu cotxe completament, fins i tot el parabrisa. No obstant això, segons abans que arribi la policia, la lluna davantera del cotxe està intacta. Michael està negociant a Las Vegas amb Moe Green, a qui li serveixen una copa. El got en qüestió canvia de posició en diferents ocasions. Mentre Michael (Al Pacino) i Kay (Diane Keaton) estan menjant, en el casament de la germana, Kay està fumant un cigarret, el qual apareix i desapareix de la seva mà en cada pla. Cameo La nena que estan batejant gairebé al final de la pel·lícula és Sofia Coppola, filla del director del film Francis Ford Coppola. Gian-Carlo Coppola, fill del director de la pel·lícula, apareix en el bateig final com un dels assistents. Part de la música de la pel·lícula està composta per Carmine Coppola, pare de Francis Ford Coppola. El curiós és que també apareix en la pel·lícula amb la seva banda de música al complet. La germana de Coppola interpreta Connie Corleone, el seu nom, Talia Shire. Comentaris Pel·lícula basada en el llibre, del mateix nom, de Mario Puzo. Va ser la primera d'una trilogia completada per El Padrí II (1974) i El Padrí III (1990). Guanyadora de tres Oscar el 1973, a la millor pel·lícula, millor guió de Mario Puzo i Francis Ford Coppola i millor actor per Marlon Brando. Presenta un retrat precís i profund d'una època i un ambient, però sobretot és una crítica subreptícia a la societat nord-americana, les relacions intrafamiliars, la pràctica política i els seus esquemes morals tractats subtilment com rerefons del guió mitjançant temàtiques relatives al món de la màfia, la immigració, la relació de parella, els sistemes de dominació familiars, la violència criminal i la seva associació política. Part de l'atractiu visual i estilístic de l'obra consisteixi en la interpretació de la figura de Michael Corleone. En la seqüència inicial de la pel·lícula Michael se'ns presenta amb rostre angelical, fins i tot Coppola empra filtres especials que reduïxen les seves arrugues i combinats amb la il·luminació i el maquillatge ens ensenyen un Michael molt més jove, tot just abandonada l'adolescència. El brutal canvi que s'opera en la seva ànima quan assumeix l'herència de sang dels Corleone es reflecteix també en el seu rostre, que en l'última escena és ja la d'un home madur, complex, que mira directament als ulls i menteix amb tot el seu cor. Reconeixements El Padrí va ser nominat a set premis als 30ns Globus d'Or: Millor pel·lícula dramàtica, James Caan al millor actor secundari, Al Pacino i Marlon Brando al millor actor dramàtic, millor banda sonora, millor director i millor guió. Quan es van anunciar els guanyadors el 28 de gener de 1973, la pel·lícula havia guanyat les categories: Millor guió, Millor director, Millor actor de drama (Brando), Millor banda sonora original i Millor pel·lícula dramàtica. La partitura de Rota també va ser nominada al Grammy a la millor partitura de banda sonora per a suports visuals als 15ns premis Grammy. Rota va ser anunciada com la guanyadora de la categoria el 3 de març a la cerimònia dels Grammy a Nashville, Tennessee. Quan es van revelar les nominacions per als 45ns Premis de l'Acadèmia el 12 de febrer de 1973, El Padrí va ser nominat a onze premis. Les nominacions van ser: Millor pel·lícula, Millor disseny de vestuari, Marlon Brando al millor actor, Mario Puzo i Francis Ford Coppola al millor guió adaptat, Pacino, Caan i Robert Duvall al millor actor secundari, millor muntatge de pel·lícula, Nino Rota a la millor banda sonora original, Coppola a la millor direcció, i Millor so. Després de revisar més el tema d'amor de Rota de El Padrí, l'acadèmia va trobar que Rota havia utilitzat una partitura similar a la comèdia Fortunella de 1958 d'Eduardo De Filippo . Això va portar a una nova votació, on els membres de la branca de la música van triar entre sis pel·lícules: El Padrí i les cinc pel·lícules que havien estat a la llista final a la millor banda sonora dramàtica original però que no van ser nominades. La puntuació de John Addison per a Sleuth va guanyar aquesta nova votació, i així va substituir la puntuació de Rota a la llista oficial de nominats. En la cerimònia de lliurament de premis, El Padrí va ser considerat com el favorit per endur-se la majoria de premis. De totes les nominacions només va guanyar tres dels premis de l'Acadèmia: Millor actor per Brando, Millor guió adaptat i Millor pel·lícula. Brando, que tampoc havia assistit a la cerimònia dels Globus d'Or dos mesos abans, va boicotejar la cerimònia dels Premis de l'Acadèmia i es va negar a acceptar l'Oscar, convertint-se en el segon actor a rebutjar un premi al millor actor després de George C. Scott el 1970. Brando va enviar a l'activista dels drets dels indis americans Sacheen Littlefeather en el seu lloc, per anunciar al podi de premis les raons de Brando per declinar el premi, que es basaven en la seva objecció a la representació dels indis americans per Hollywood i la televisió. Pacino també va boicotejar la cerimònia; es va sentir insultat per haver estat nominat al Premi de l'Acadèmia al millor actor secundari, quan va tenir més temps de pantalla que el seu coprotagonista i guanyador del millor actor Brando, i per tant hauria d'haver rebut la nominació al millor actor. El Padrí va tenir cinc nominacions als premis als 26ns Premis de Cinema de l'Acadèmia Britànica. Els nominats van ser: Pacino al nouvingut més prometedor, Rota al premi Anthony Asquith de Música de Cinema, Duvall al millor actor secundari i Brando al millor actor, la dissenyadora de vestuari de la pel·lícula Anna Hill Johnstone al millor disseny de vestuari. L'única nominació a guanyar va ser la de Rota. Premis i nominacions Reconeixements de l'AFI 1998 AFI's 100 anys... 100 pel·lícules – No. 3 2001 AFI's 100 anys... 100 emocions – No. 11 2005 AFI's 100 anys... 100 cites de pel·lícula: «I'm going to make him an offer he can't refuse.» (Vaig a fer-li una oferta que no podrà refusar) – No. 2 2006 AFI's 100 anys de partitures de pel·lícules – No. 5 2007 AFI's 100 anys... 100 pel·lícules (Edició de 10è aniversari) – No. 2 2008 AFI's 10 Top 10 – No. 1 pel·lícula de Gangsters Llistes de millors pel·lícules {|class=wikitable |- ! Publicació ! País ! Llista ! Posició |-bgcolor=#D0E7FF | Empire | EUA | Les 500 millors pel·lícules de la història |align=center|1 |-bgcolor=#D0E7FF | IMDb | EUA | Les millors pel·lículas de la història |align=center|2 |-bgcolor=#D0E7FF | Sight & Sound| UK | Les 50 millors pel·lícules de la història|align=center|21 |-bgcolor=#D0E7FF | Rotten Tomatoes| EUA | Les 50 millors pel·lícules de la història|align=center|5 |-bgcolor=#D0E7FF | AFI| EUA | Les 50 millors pel·lícules de la història|align=center|2 |-bgcolor=#D0E7FF |FilmAffinity | España | Les millors pel·lícules de la història|align=center|1 |-bgcolor=#D0E7FF |Letterboxd | EUA | Les millors pel·lícules de la història|align=center|1 |} Altres 1990 Seleccionat per a la seva conservació al National Film Registry dels Estats Units com a considerat "important culturalment, històricament o estèticament". 1992 El Padrí va ocupar el sisè lloc a l'enquesta del director de Sight & Sound Greatest Films of All Time. 1998 Time Out va realitzar una enquesta i El Padrí va ser votada com la millor pel·lícula de tots els temps. The Village Voice va classificar El Padrí al número 12 de la seva llista de les 250 millors pel·lícules del segle l'any 1999, segons una enquesta de crítics. 1999 Entertainment Weekly la va nomenar com la millor pel·lícula mai feta. 2002 Sight & Sound va enquestar els directors de cinema i van votar la pel·lícula i la seva seqüela com la segona millor pel·lícula de la història; l'enquesta de crítics la va votar per separat quarta. 2002 El Padrí va ser classificada com la segona millor pel·lícula de tots els temps per Film4, després de L'Imperi Contraataca . 2002 La pel·lícula (juntament amb El Padrí II) va ser votada al número 39 de la llista de les "100 millors pel·lícules essencials de tots els temps" per la National Society of Film Critics. 2005 Escollida una de les 100 pel·lícules més grans dels últims 80 anys per la revista Time (les pel·lícules seleccionades no van ser classificades). . 2006 The Writers Guild of America, West va acceptar, votant-lo com el número dos de la seva llista dels 101 millors guions, després de Casablanca. 2008 Va ser votat al número 1 de la llista de les 500 millors pel·lícules de tots els temps de la revista Empire. 2008 Votat al número 50 de la llista de les "100 millors pel·lícules" per la destacada revista francesa Cahiers du cinéma. 2009 El Padrí va ocupar el primer lloc de la llista de les 10 millors pel·lícules no japoneses de tots els temps de la revista japonesa kinema Junpo's Top 10 Non-Japanese Films of All Time list. 2010 The Guardian va classificar la pel·lícula en el lloc 15 de la seva llista de les 25 millors pel·lícules d'art. 2012, The Motion Picture Editors Guild va classificar El Padrí com la sisena pel·lícula millor editada de tots els temps basant-se en una enquesta sobre els seus membres. 2012 La pel·lícula es va classificar al setè lloc de l'enquesta dels deu millors directors de Sight & Sound. A la mateixa llista va ser classificat al número vint-i-un per la crítica. 2014 El Padrí va ser votada com la millor pel·lícula en una enquesta de Hollywood Reporter de 2120 membres de la indústria, incloent tots els estudis, agències, empreses de publicitat i productores de Hollywood el 2014. 2015 Segon a les "100 millors pel·lícules americanes" de la BBC, votades per crítics de cinema d'arreu del món. Influència i llegat cultural Tot i que moltes pel·lícules sobre gàngsters van precedir El Padrí, Coppola va impregnar la seva pel·lícula en la cultura immigrant italiana, i la seva representació dels mafiosos com a persones d'una profunditat i complexitat psicològica considerable no tenia precedents. Coppola va anar més enllà amb El Padrí II, i l'èxit d'aquestes dues pel·lícules, críticament, artísticament i econòmicament, va ser un catalitzador per a la producció de nombroses altres representacions dels italoamericans com a mafiosos, incloses pel·lícules com Goodfellas de Martin Scorsese i sèries de televisió com The Sopranos de David Chase. L'Italic Institute of America va fer un estudi exhaustiu de la cultura italoamericana al cinema de 1914 a 2014 que mostra la influència de El Padrí. Més del 81 per cent de les pel·lícules, 430 pel·lícules, amb italoamericans com a mafiosos (el 87 per cent de les quals eren de ficció) s'havien produït des de El Padrí, una mitjana de 10 per any, mentre que només es van produir 98 pel·lícules abans de El Padrí. L'èpica de El Padrí, que inclou la trilogia original i el metratge addicional que Coppola va incorporar més tard, s'ha integrat a fons a la vida nord-americana. Juntament amb una successió d'imitadors de temes mafiosos, ha donat lloc a un concepte estereotipat de la cultura italoamericana esbiaixada cap a les xarxes criminals. La primera pel·lícula va tenir el major efecte. A diferència de qualsevol pel·lícula anterior, la seva representació dels molts italians pobres que van emigrar als Estats Units a les primeres dècades del potser és atribuïble a Coppola i expressa la seva comprensió de la seva experiència. Les pel·lícules exploren la integració de criminals italoamericans de ficció a la societat nord-americana. Tot i que està ambientada en el període de la immigració massiva italiana a Amèrica, la pel·lícula explora la família específica dels Corleone, que viuen fora de la llei. Tot i que alguns crítics han considerat que la història de Corleone representa alguns elements universals de la immigració, altres crítics han suggerit que va provocar que els espectadors associïn excessivament el crim organitzat amb la cultura italoamericana. Produïda en un període d'intens cinisme nacional i autocrítica, la pel·lícula va impactar sobre la doble identitat que sentien molts descendents d'immigrants. El Padrí ha estat citat com una influència en l'augment de les representacions negatives de Hollywood dels immigrants italians, i va ser una eina de reclutament per al crim organitzat. El concepte de "Padrí" de la màfia va ser una creació de Mario Puzo, i la pel·lícula va donar com a resultat que aquest terme s'afegís al llenguatge comú. La frase de Don Vito Corleone, "Li faré una oferta que no pot rebutjar", va ser votada com la segona línia més memorable de la història del cinema a 100 anys... 100 cites de pel·lícules d'AFI per l'American Film Institute, el 2014. El concepte no era exclusiu de la pel·lícula . L'escriptor francès Honoré de Balzac, a la seva novel·la Le Père Goriot (1835), va escriure que Vautrin va dir a Eugène: "En aquest cas, et faré una oferta que ningú rebutjaria" Una frase pràcticament idèntica va ser pronunciada per John Wayne al western Riders of Destiny (1933), on Forrest Taylor afirma: "He fet a Denton una oferta que no pot rebutjar". El 2014, la pel·lícula també va ser seleccionada com la millor pel·lícula per 2.120 professionals de la indústria en una enquesta de Hollywood realitzada perThe Hollywood Reporter. Segons els informes, els gàngsters van respondre amb entusiasme a la pel·lícula. Salvatore "Sammy the Bull" Gravano, l'antic subcap de la família criminal Gambino, va dir: "Vaig deixar la pel·lícula sorprès... Vull dir que vaig sortir flotant del cinema. Potser era ficció, però per jo, doncs, aquesta era la nostra vida. Va ser increïble. Recordo haver parlat amb una multitud de nois, nois fets, que se sentien exactament igual". Segons Anthony Fiato, després de veure la pel·lícula, els membres de la família criminal Patriarca Paulie Intiso i Nicky Giso van modificar els seus patrons de parla per imitar el de Vito Corleone. Intiso era conegut per jurar amb freqüència i utilitzar una gramàtica deficient; però després de veure la pel·lícula, va començar a millorar el seu discurs i a filosofar més. Representació en altres mitjans La pel·lícula ha estat referenciada i parodiada en diversos tipus de mitjans. John Belushi va aparèixer en un sketch de Saturday Night Live com Vito Corleone en una sessió de teràpia; va dir de la família Tattaglia: "A més, van disparar al meu fill Santino 56 vegades".. Al programa de televisió The Sopranos, el bar en topless de Silvio Dante es diu "Bada Bing!", frase popularitzada pel personatge de James Caan, Sonny Corleone, a El Padrí. A la sèrie de televisió animada Els Simpson, hi ha hagut moltes referències a la pel·lícula. Per exemple, a l' episodi de la temporada 3 " Lisa's Pony ", la Lisa es desperta i troba un cavall al seu llit i comença a cridar, una referència a que Jack va trobar el cap del seu cavall de carreres premiat al seu llit. A l' episodi de la temporada 4 " Mr. Plough ", Bart Simpson és atacat amb boles de neu imitant l'assassinat d'en Sonny. La seqüència de bateig de la pel·lícula va ser parodiada a " Fulgencio ", el 13è episodi de la temporada 4 de la sèrie de comèdia Modern Family , amb Phil Dunphy substituint Michael. La seqüència també fa referència a l'escena del cap de cavall quan el fill de Phil, Luke, col·loca un cap de zebra tallat al llit d'un nen que s'havia burlat d'ell i tenia por de les zebres. Phil també fa referència a les línies dEl Padrí quan li diu a la seva dona Claire: "No em preguntis pel meu negoci" i esmenta una oferta que no pot rebutjar. El videojoc The Godfather del 2006 es basa en aquesta pel·lícula i explica la història d'un personatge original, Aldo Trapani, l'ascens del qual a les files de la família Corleone es creua amb la trama de la pel·lícula en nombroses ocasions. Duvall, Caan i Brando van proporcionar veus en off i les seves semblances, però Pacino no ho va fer. Francis Ford Coppola va expressar obertament la seva desaprovació pel joc. El 28 d'abril de 2022, una sèrie dramàtica de 10 capítols The Offer es va estrenar a Paramount+, sobre la producció explicada des de la perspectiva del productor Ruddy. Un episodi de la sèrie animada de televisió Bob Esponja titulat "The Goobfather" de la 13a temporada té moltes escenes que parodien directament aquesta pel·lícula. La pel·lícula Barbie del 2023, dirigida per Greta Gerwig , presenta una escena en què els personatges veuen El Padrí, amb Ken, interpretat per Kingsley Ben-Adir, elogiant la pel·lícula com un esforç col·lectiu de Francis Ford Coppola i Robert Evans. També es mostra un clip de El Padrí, que mostra Marlon Brando a l'escena inicial de la pel·lícula. Notes Referències Vegeu també El Padrí II El Padrí III The Godfather: The Game The Godfather (MS-DOS) Bibliografia Enllaços externs El rodatge d'"El padrí" a En guàrdia!'' de Catalunya Ràdio The Godfather essay by Michael Sragow on the National Film Registry website Pel·lícules del 1972 doblades al català Pel·lícules dels Estats Units del 1972 Pel·lícules dramàtiques dels Estats Units Pel·lícules de gàngsters Pel·lícules basades en novel·les Pel·lícules guanyadores de l'Oscar a la millor pel·lícula Pel·lícules dirigides per Francis Ford Coppola El Padrí Pel·lícules en anglès Pel·lícules en italià Pel·lícules sobre relacions pare-fill Pel·lícules ambientades a Itàlia