source: wikipedia

text: La Generalitat de Catalunya (, ) és el sistema institucional en què s'organitza políticament l'autogovern de Catalunya. És integrada pel Parlament de Catalunya, la Presidència de la Generalitat, el Govern i les altres institucions de l'administració. Té el seu origen en les diputacions permanents creades per governar l'administració entre reunions de les Corts als diferents territoris de la Corona d'Aragó i que donaren lloc a la Diputació del General del Principat de Catalunya (1359), a la Diputació del General del Regne d'Aragó (1362) i a la Diputació del General del Regne de València (1412). La seva seu oficial és el Palau de la Generalitat de Catalunya a la ciutat de Barcelona. Història Antecedents La Generalitat de Catalunya té els seus orígens en les Corts Catalanes, les quals, durant el regnat de Jaume I el Conqueridor (1208–1276), es reunien convocades pel rei com a representatives dels estaments socials de l'època. Sota Pere II el Gran (1276–1285) les Corts Reials Catalanes prengueren forma institucional. El rei s'obligà a celebrar «General Cort» cada any. Les Corts exercien funcions de consell i també legislatives per mitjà dels tres «braços» que les componien: l'eclesiàstic (clerecia), el militar (noblesa) i el popular o cambra reial (viles i ciutats sotmeses directament al govern del rei). El conjunt era anomenat «lo General de Cathalunya». El primer pas cap a la institució de la Generalitat es produeix a les Corts celebrades a Montsó (l'Aragó) l'any 1289, quan és designada una «Diputació del General», comissió temporal per recaptar el «servei» o tribut que els «braços» concedien al rei a petició seva. Aquest impost es coneixia popularment com Drets de General o generalitats, nom que es va exportar a França on es van crear les Généralités, districtes fiscals. Amb el temps el nom oficiós de Generalitat va acabar suplantant el nom oficial de Diputació del General. La Generalitat medieval La Pau i la Treva de Déu era un moviment social promogut el com a resposta de l'Església i els camperols a les violències perpetrades per nobles feudals. Es pot considerar l'origen de les Corts catalanes. La ciutat natal, llavors, delimitava un espai protegit de violència feudal. No obstant això, per garantir la convivència del clima, cal anar més enllà, establint una autoritat que prohibia la pràctica de qualsevol tipus d'acte violent en qualsevol part del territori. Aquest va ser l'objectiu de les assemblees de Pau i Treva de Déu, la primera de les quals, a les comarques catalanes, va tenir lloc a Toluges (Rosselló), el 1027, sota la presidència de l'abat Oliba, en nom del bisbe Berenguer d'Elna, absent de la diòcesi perquè estava en peregrinació. Un altre precedent medieval: la Diputació de la Generalitat de Catalunya, on «General» significa la comunitat política dels catalans i no el rang militar), que el 1931 els legisladors consideraven oportú invocar com a base legitimadora per a l'autogovern contemporani. El passat polític de Catalunya com a comunitat territorialment diferenciada amb institucions representatives i autònomes pròpies, respecte al poder sobirà de la sobirania catalana pròpia (988–1283), monarquies aragoneses (1283–1516) i monarquies castellanes (1516–1808) i de l'estat constitucional espanyol (des de 1812), es pot dividir en quatre etapes, separades per tres grans pauses en l'ordre legal / públic. Primera abolició Les institucions catalanes que depenien de la Generalitat es van abolir en el que actualment es coneix a Catalunya com a Catalunya del Nord, un any després de la signatura del Tractat dels Pirineus al , que va transferir el territori de la sobirania catalana a la francesa. Després, a principis del , a mesura que es van aprovar els Nous Decrets a Castella, la institució va ser abolida també a tot el territori català. Primera restauració La Generalitat de Catalunya va ser restaurada a la part meridional de Catalunya i va donar la seva moderna funció política i representativa com a govern regional de Catalunya el 1932, durant la Segona República espanyola. Després que la coalició de dreta guanyés les eleccions espanyoles el 1933, els líders d'esquerres de la Generalitat de Catalunya es van rebel·lar contra les autoritats espanyoles, i es va suspendre temporalment de 1934 a 1936. Segona abolició El 1939, quan la Guerra Civil espanyola va acabar amb la derrota de la República, la Generalitat de Catalunya va ser abolida i va romandre suspesa durant la dictadura franquista fins a l'any 1977. El president de la Generalitat de l'època, Lluís Companys, va ser torturat i executat l'octubre del 1940 pel delicte de «rebel·lió militar». Segona restauració La successió de presidents de la Generalitat es va exiliar a l'exili des de 1939 fins a 1977, quan Josep Tarradellas va tornar a Catalunya i va ser reconegut com el president legítim del govern català. Tarradellas, quan va tornar a Catalunya, va pronunciar: «Ciutadans de Catalunya, ja sóc aquí», Reassumint els poders autonòmics de Catalunya, una de les nacionalitats històriques d'Espanya. Després d'això, es van transferir els poders atorgats a la Generalitat de Catalunya d'acord amb la Constitució espanyola de 1978 i es va aprovar l'Estatut d'Autonomia de Catalunya després d'aprovar-se tant per referèndum a Catalunya com pel Parlament. El 1356 esclatà la Guerra dels dos Peres entre la Corona d'Aragó governada per Pere el Cerimoniós, i la Corona de Castella governada per Pere I de Castella. Pere el Cerimoniós va haver de fer front a una llarga i dura guerra llevant armades per mantenir les posicions de la corona a la Mediterrània, principalment a Sardenya, i organitzar al final del regnat la defensa de Catalunya davant les amenaces de les companyies mercenàries procedents de França. El caràcter omnipresent de la guerra es traduí en contínues mobilitzacions generals i en la necessitat d'aixecar o reformar les muralles de les ciutats. Les noves tàctiques bèl·liques difoses a la segona meitat del exigien un equipament militar més complex i sofisticat i el recurs cada cop més freqüent a l'artilleria. Tot plegat feu incrementar enormement les despeses relacionades amb la nova forma de fer la guerra del , despeses que no podien ser cobertes amb els recursos patrimonials de la monarquia del Casal d'Aragó generat basant-se en les tributacions dels habitants de les terres del reialenc. Es feia necessari bastir un sistema fiscal, desconegut fins aleshores, que gravés tots els súbdits fossin de la jurisdicció que fossin. Però el sistema constitucionalista característic de la Corona d'Aragó impedia al sobirà imposar una nova legislació fiscal per la seva sola voluntat reial. Com qualsevol altra legislació calia negociar-la amb la representació dels tres braços del terra a través de la convocatòria de Corts en cadascun dels respectius estats. Les Corts o Parlamentum eren l'òrgan legislatiu de cada estat de la Corona d'Aragó i eren una assemblea que reunia el rei amb els tres estaments de cada estat: nobles, eclesiàstics i síndics de les principals ciutats i viles reials. Aquest òrgan legislatiu havia nascut en el segle anterior, durant el regnat de Pere el Gran i arribà a la seva maduresa política durant el Tres-cents arran de les reiterades convocatòries degudes al finançament de les guerres de la monarquia. En el cas del Principat de Catalunya es convocava a la celebració de les Corts Catalanes. El conflicte bèl·lic feu que les Corts Generals de Catalunya de 1358–1359 fossin obertes a Barcelona, continuades a Vilafranca del Penedès i closes a Cervera. En aquesta darrera es pactà un important donatiu al rei per tal de finançar la guerra contra Castella i repel·lir les invasions castellanes al regne d'Aragó i al regne de València. Així mateix es pactà el 19 de novembre la designació de 12 diputats, 4 per cada braç, amb atribucions executives en matèria fiscal i els respectius oïdors de comptes, a fi de formar la Diputació del General del Principat de Catalunya com a representació dels tres braços que s'havien reunit en les Corts. Aquesta comissió però, esdevingué permanent a fi de recaptar el donatiu a Catalunya i gestionar el deute públic reial a llarg termini sense la intervenció ni del sobirà ni dels seus oficials reials. La comissió permanent, la Diputació del General de Catalunya, estava sota l'autoritat del diputat eclesiàstic, a qui es considerava el President de la Generalitat; el primer fou Berenguer de Cruïlles, bisbe de Girona. A l'interregne de 1410–1412 produït a la mort de Martí l'Humà i amb el nomenament de Ferran I com a rei, la Generalitat feu un pas important en el seu autogovern. Si la Generalitat havia nascut com una «delegació entre corts», de mica en mica havia anat assumint responsabilitats polítiques i de defensa del territori, ajudant al rei i disposant de les seves pròpies armes navals. Aquesta posició menys subordinada, juntament amb la feble posició inicial del rei, permet reforçar normativament els drets de Catalunya i fer una compilació de les Constitucions catalanes. A les Corts de Barcelona del 4 de gener de 1413, el rei accepta una reforma que dona autonomia a la Generalitat en el nomenament dels seus diputats sense intervenció reial ni aprovació. A més, regula la durada dels mandats, el procés electoral i les substitucions dels diputats. La Generalitat moderna Durant el primer mig segle de vida l'organisme va conservar el seu caràcter d'organisme fiscal i financer, però a partir de les reformes de 1413 va anar adquirint cada vegada més competències polítiques. Es configurà així l'estructura política del Principat de Catalunya bastida basant-se en les Corts o Parlamentum, que emetia nova legislació a través del pactum entre la terra i el rei, i la Diputació del General de Catalunya designada del Parlamentum que exercia el poder executiu sobre les seves competències econòmiques i polítiques. A les seves inicials funcions economicoadministratives s'hi afegí l'execució de les decisions pactades en les Corts Catalanes, vetllar perquè les constitucions catalanes i altres lleis de Catalunya fossin respectades pel rei i els seus oficials, i publicar o interpretar els acords pactats en les Corts. Aquest creixent protagonisme de la Diputació del General amb jurisdicció política, judicial i militar, culminà durant la Guerra Civil catalana (1462-1472) quan la institució s'enfrontà militarment contra el rei de la dinastia Trastàmara Joan II d'Aragó. La guerra acabà quan finalment el monarca ratificà l'existència de la Diputació del General. A partir d'aleshores es produí un notori redreç i desplegament de l'administració. Es consolidà una institució nascuda de les guerres exteriors i confirmada amb les guerres interiors que buscava solucions a partir dels acords pactats en Corts. Al novament la Generalitat de Catalunya desencadenà la guerra quan davant el creixent autoritarisme monàrquic del període de 1593-1652, el projecte centralista del favorit comte duc d'Olivares conculcant les Constitucions catalanes culminà amb la Guerra dels Segadors. La guerra deturà novament els projectes autoritaris de la monarquia, però suposà una regressió per a l'àmbit competencial de la institució. A les Corts de 1455, i per evitar el nepotisme oligàrquic, s'introduí el sistema d'insaculació: els diputats sortints elegien dotze candidats d'entre els quals se'n triava un a l'atzar. Ferrando Primer en la Cort de Barcelona, Any M.CCCC.xiij. Cap. de Corr. iij. Supplica la dita Corr, que vos Senyor, e la Senyora Reyna, e vostre Illustre Primogenit, e vostres, e lurs Successors, paguets, e maners, e façars pagar los drets del dit General, com sie Senyor evident cosa, lo dit General redundar en gran vitalitat, e honor de vostra Reyal corona. Plau al Senyor Rey de si mateix, de la Reyna, e de sos fills. (De Drets del General– Tit. XXVI, Llibre IV de las Constitucions de Cathalunya) Durant els segles i la Generalitat va construir edificis a les diverses ciutats del país a fi de recaptar impostos: Casa de la Generalitat (Barcelona) al portal de Sant Antoni Casa de la Generalitat (Girona) Palau de la Generalitat (Perpinyà) Casa de la Generalitat (Tortosa) El 1641, Pau Claris 94è president de la Generalitat de Catalunya, proclamà la República Catalana, i poc després, Lluís XIII de França és proclamat comte de Barcelona. Abolició per Felip V l'any 1714 Encara que a la Guerra de Successió la Generalitat ocupà un lloc secundari, ja que fou la Junta de Braços la que tenia el comandament, s'havia posicionat en favor de la causa austriacista aixecant un regiment, els Decrets de Nova Planta de Felip V, el 16 de gener del 1716, liquidaren de fet la institució centenària, transgredint les Constitucions catalanes. La Junta Superior de Catalunya La Junta Superior de Govern del Principat de Catalunya va ser l'organisme de govern autònom que governà a Catalunya entre el 1808 i 1812 durant la Guerra del Francès. Els seus precedents són les juntes de corregiment que s'organitzaren per tal de combatre la invasió francesa, essent la primera a constituir-se la de Lleida, que convocà als representants de les altres per tal de formar una Junta Superior de Catalunya. Constituïda la Junta Superior de Govern del Principat de Catalunya aquesta s'autodeclarà com a depositària de les facultats tant de la Reial Audiència de Barcelona com del Poder Legislatiu. Així mateix també nomenà el Capità general de Catalunya i imposà tributs per finançar la guerra aixecant i finançant tropes per lluitar contra els francesos. Fou suprimida per ordre de les Corts de Cadis (1812), i en lloc seu fou creada una teòrica Diputació Provincial de Catalunya que es constituí el 30 de novembre de 1812, mentre en la pràctica el territori de Catalunya era ocupat per les tropes franceses i era annexionat al Primer Imperi Francès. El 1820, durant el Trienni Liberal, es tornà a reclamar la constitució de la Diputació Provincial de Catalunya enmig del debat sobre l'organització provincial amb una creixent influència dels principis uniformistes jacobins dins del pensament liberal espanyol. A la mort de Ferran VII l'estructuració del Regne constitucional d'Espanya (1833–1874) es basà en el model de divisió provincial aprovat pel decret de 30 de novembre de 1833, de resultes del qual l'històric territori de Catalunya quedava esquarterat definitivament en quatre províncies espanyoles. Restauració carlina El pretendent carlí Carles VII va cridar a la revolta el 15 d'abril de 1872 i va ser escoltat pel País Basc i Catalunya on disposà de la col·laboració de Ramon Cabrera. Un dels motius que va empènyer Catalunya a sumar-se a la revolta va ser la promesa de restitució dels Furs catalans i la restauració de la Generalitat de Catalunya abolits el 1714 per Felip V. El pretendent carlí Carles VIII impulsà el 1872 la lluita a Catalunya enviant-hi el seu germà Alfons Carles de Borbó. Les tropes dels carlins catalans comandades per Rafael Tristany prengueren Vic, Manresa i Olot davant la impotència i desesperació del govern de Madrid. Aquestes conquestes oferiren als carlins el domini d'una basta part de tota la Catalunya interior mentre les forces lleials al govern de Madrid amb prou feines tenien capacitat per assegurar les ciutats costaneres. El primer acte simbòlic de la restauració de les institucions constitucionals pròpies de Catalunya fou la jura dels furs. Seguidament i a fe de restaurar les institucions constitucionals de Catalunya abolides després del 1714 els carlins restauraren oficialment la Diputació General de Catalunya l'1 d'octubre de 1874. En fou declarat President el general Rafael Tristany, que jurà els furs a Olot, i aquest seria seguit després per Francesc Savalls. La restitució de la Diputació General de Catalunya es va aconseguir gràcies al decret que el pretendent carlí Carles VII havia signat el 26 de juliol de 1874 on confirmava la promesa de restauració de les antigues llibertats de Catalunya. La seu de la Diputació va quedar establerta provisionalment a Sant Joan de les Abadesses, localitat des d'on es publicà el Boletín Oficial del Principado de Cataluña des del desembre de 1874 al març de 1875. El decret de constitució de la Diputació de Catalunya signat a Estella–Lizarra per Carles VII constava de vint articles que forjaven clarament els pilars de la recuperació de les llibertats catalanes. Així l'article sisè declarava a la Diputació com l'òrgan competent per imposar impostos i recaptar-los. L'article setè l'autoritzava a poder realitzar emprèstits. L'article vuitè donava poders a la Diputació per nomenar i substituir alcaldes i corporacions municipals. L'article novè l'autoritzava a nomenar els funcionaris. El desè a crear cossos policials i a tenir cura de l'exèrcit. El dotzè posava el servei de correus i telègraf sota l'autoritat de la Diputació de Catalunya. El tretzè confirmava la Diputació per a procurar per la instrucció pública. El catorzè instava la Diputació a crear en el mínim espai de temps la Reial Audiència de Catalunya amb dues sales i tres magistratures cadascuna. Segon d'historiador Jaume Grau «la restauració carlina retornava a Catalunya Impostos, Justícia, Municipis, Policia, Exèrcit, Ensenyament, Funcionaris, tot un seguit de poders competencials que Catalunya avui en dia encara no ha recuperat. Ningú no pot negar que una de les motivacions principals que impulsava els carlins catalans era la recuperació de les llibertats perdudes el 1714». La lluita continuà fins que a Madrid fou proclamat com a rei d'Espanya Alfons XII, perquè després de la batalla de Montejurra el 17 de febrer de 1876 el pretendent carlí Carles VII va haver de passar a França i poc després Alfons XII entrava a Pamplona. La derogació dels Decrets de Nova Planta de Felip V i la restauració de la Generalitat de Catalunya es donava per acabada i es consolidava el període històric conegut per Restauració borbònica (1874–1931). La Mancomunitat de Catalunya La Mancomunitat de Catalunya esdevingué la institució d'autogovern de Catalunya entre el 1914 i el 1925 durant el període de la Restauració borbònica (1874–1931), esdevenint alhora tant successora de la Generalitat moderna, com precursora de la Generalitat contemporània. El 1833 el secretari d'estat de Foment Javier de Burgos havia dissenyat un nou organigrama estatal uniforme pel Regne constitucional d'Espanya estructurant-lo en 49 petites províncies espanyoles centralitzades des de Madrid. Aquestes noves províncies van ser batejades amb el nom de les seues capitals (excepte els territoris forals de Navarra, Àlaba, Guipúscoa i Biscaia). Les províncies estaven administrades per una diputació provincial i no tenien cap mena de lligam entre elles, desapareixent per tant el concepte administratiu de regió. Aquest fou el règim imperant a l'Espanya liberal malgrat els intents dels carlins de restablir les institucions d'autogovern de les regions històriques. No fou fins al 1914 quan s'aconseguí, mitjançant la unificació de les quatre diputacions provincials catalanes —Diputació de Barcelona, Diputació de Girona, Diputació de Tarragona i Diputació de Lleida— restablir un òrgan administratiu per a tota Catalunya: la Mancomunitat de Catalunya. El procés de la seua creació ja es va endegar el 1911, per bé que el Congreso de los Diputados la va autoritzar amb unes competències molt retallades. El 18 de desembre del 1913 el rei signà la llei de mancomunitat provincials i la Mancomunitat de Catalunya es formalitzà el 6 d'abril del 1914. La Mancomunitat de províncies catalanes estava formada per una assemblea que aplegava els 96 diputats provincials catalans a les Corts espanyoles, així com pel Consell format per 8 Consellers i el President. La seva acció política va estar regida pel consens entre les diferents orientacions presents, fossin o no catalanistes. El seu primer President fou Enric Prat de la Riba (1914–1917), seguit per Josep Puig i Cadafalch (1917–1923). Els dos primers Presidents de la institució eren membres de la Lliga Regionalista i varen dur a terme una important tasca de creació d'infraestructures de camins i ports, obres hidràuliques, ferrocarrils, telèfons, beneficència i sanitat. La Mancomunitat impulsà una campanya a favor del projecte d'Estatut d'Autonomia de Catalunya de 1919, tot i que finalment no va tirar endavant. També varen emprendre iniciatives per augmentar els rendiments agrícoles i forestals introduint millores tecnològiques, de serveis i educatives i varen potenciar els ensenyaments tecnològics necessaris per a la indústria catalana. En aquesta direcció es va crear el Servei Geogràfic, el Servei Geològic i la Secció de Telèfons amb l'objectiu de fer arribar el telèfon a tots els racons de Catalunya. També es creà la Secció de Ferrocarrils Secundaris i els Ferrocarrils de la Mancomunitat de Catalunya per a la construcció del Ferrocarril Metropolità Transversal de Barcelona i el Servei Meteorològic de Catalunya. Es fundà la Biblioteca de Catalunya, l'Escola Industrial, l'Escola Superior de Belles Arts, l'Escola Superior d'Alts Estudis Comercials, l'Escola de Bibliotecàries, l'Escola Superior d'Agricultura, l'Escola del Treball i l'Institut d'Estudis Catalans, sota l'impuls del qual Pompeu Fabra redactà les Normes ortogràfiques (1913), la Gramàtica catalana (1918), i el Diccionari general de la llengua catalana, que no va poder veure la llum fins al 1932. El darrer President fou Alfons Sala (1923–1925), ja sota el règim dictatorial del general Miguel Primo de Rivera que acabà per abolir la institució d'autogovern catalana el 1925. La tasca i modernitat de la Mancomunitat de Catalunya serví de model per quan es restablí la Generalitat de Catalunya el 1931. La Generalitat contemporània El 1931 el sistema de la Restauració Borbònica (1874–1931) era esgotat. L'any anterior els partits polítics republicans d'Espanya s'havien posat d'acord en el Pacte de Sant Sebastià a fi de preparar un disseny global per a l'imminent canvi de règim que incloïa l'abolició de la monarquia, la proclamació de la república espanyola i autonomia política per a Catalunya. Arran de les eleccions municipals de 12 d'abril de 1931, que determinaren la caiguda de la monarquia, Francesc Macià, líder d'Esquerra Republicana de Catalunya —partit triomfador a Catalunya— proclamà de manera unilateral «la República catalana com a Estat de la Federació Ibèrica» el dia 14 d'abril, poques hores abans que a Madrid es procedís a proclamar la Segona República espanyola. Aquesta proclamació preocupà el govern provisional de la Segona República Espanyola que envià en avió a Barcelona el dia 18 d'abril els ministres Fernando de los Ríos, Marcel·lí Domingo, i Lluís Nicolau d'Olwer. Va ser el malagueny De los Ríos qui va proposar el nom de «Generalitat» per al govern regional català, reminiscència de la institució medieval, tot i que les funcions d'ambdues són totalment diferents. Així doncs, el consell format a Barcelona es reconvertí, després d'intenses converses, en govern de Catalunya. Aquesta Generalitat provisional presidida pel mateix Francesc Macià i composta per un govern provisional de Catalunya (1931–1932), una assemblea de representants dels municipis (Diputació Provisional de la Generalitat) i uns comissaris que, en qualitat de delegats del govern, s'encarregaven dels serveis pertanyents a les suprimides Diputacions provincials de Girona, Tarragona i Lleida, mentre que s'establia la seu de la Generalitat al Palau de la plaça Sant Jaume. Els diputats catalans elaboraren un projecte d'Estatut a Núria aprovat en referèndum el 2 d'agost de 1931 i modificat i aprovat a les Corts Espanyoles el 9 de setembre de 1932. Amb l'estatut aprovat, el 20 de novembre de 1932 es varen fer les eleccions al Parlament de Catalunya (1932) per constituir les institucions i formar el Govern de Catalunya (1932–1933) amb Francesc Macià ratificat com a President de la Generalitat de Catalunya i Lluís Companys com a President del Parlament de Catalunya. El 25 de desembre de 1933 morí Francesc Macià i el Parlament nomenà Companys com a successor, el qual va exercir el càrrec fins al final de la Guerra civil espanyola excepte el parèntesi de suspensió de l'Estatut que va d'octubre de 1934 a febrer de 1936, ocasionat pels fets del sis d'octubre. Al capdavant del Parlament a Companys el succeïren Joan Casanovas i Maristany fins al 1938, i després Josep Irla i Bosch. L'Estatut Interior de Catalunya de 25 de maig de 1933 va deixar fixades les institucions autonòmiques i les relacions entre elles, i es configurà el Consell Executiu, encapçalat pel president de la Generalitat —o per un Conseller Primer, com a delegat de l'anterior— i format per consellers titulars dels departaments de l'administració. El traspàs dels serveis d'ordre públic permeté eliminar els governadors civils i donà lloc a la Junta de Seguretat de Catalunya que coordinava les accions autonòmica i estatal en aquesta àrea, i el Tribunal de Cassació, amb jurisdicció sobre les matèries civils i administratives de competència autonòmica. El 6 d'octubre, en resposta a l'entrada de les dretes de la CEDA al govern espanyol, el president Companys va proclamar unilateralment un «Estat Català de la República Federal espanyola» però la insurrecció va ser vençuda el mateix dia pel capità general de Catalunya, i Companys destituït i empresonat. Entre octubre de 1934 i febrer de 1936, l'Estatut va ser suspès pel govern de Madrid i la presidència de la Generalitat fou ocupada per persones designades pel govern central amb el títol de governadors generals de Catalunya: Francisco Jiménez Arenas, Manuel Portela Valladares, el republicà radical Joan Pich i Pon, Eduardo Alonso, el cedista valencià Ignasi Villalonga, i el lliguista Fèlix Escalas. Amb el triomf del Front Popular a les eleccions de 16 de febrer de 1936 es va aixecar la suspensió de l'Estatut i Companys va tornar a ser president de la Generalitat. El cop i l'aixecament militar del 18 de juliol de 1936 provocà l'inici de la Guerra civil espanyola. El general Francisco Franco va abolir la Generalitat quan entrà el 1938 a Catalunya per Lleida, per bé que la Generalitat republicana va seguir actuant fins a l'entrada de les tropes franquistes el gener de 1939. Un cop acabada la Guerra Civil espanyola de 1936–1939, la Generalitat es va exiliar. El nou règim franquista reproduí la repressió de Felip V i, a més, abolí les institucions de la Generalitat. El seu president, Lluís Companys, defensor de la legalitat constitucional republicana, fou detingut amb la col·laboració nazi de la Gestapo, li va ser aplicada l'extradició i el van tornar a Espanya, on va ser jutjat en consell de guerra, condemnat a mort i afusellat al castell de Montjuïc (1940). Mort el president Companys, Josep Irla, darrer president del Parlament català, es feu càrrec de la presidència de la Generalitat a l'exili fins que, l'any 1954, el va succeir Josep Tarradellas, també a l'exili. Novament, el centralisme imposà els governadors civils i les diputacions provincials, i al Palau de la Generalitat s'instal·là un cop més la Diputació de Barcelona. Aquesta divisió provincial ignorava la divisió territorial comarcal, tradicional a Catalunya. Restauració de la Generalitat contemporània El 4 de gener de 1977, durant la Transició democràtica espanyola, es creà per decret el Consell General de Catalunya. Després de les eleccions legislatives espanyoles del 15 de juny de 1977 el president exiliat de la Generalitat Josep Tarradellas i Joan es va reunir amb el president del Govern espanyol, Adolfo Suárez, per negociar el restabliment de la Generalitat. El 29 de setembre de 1977 el president del govern espanyol derogà la llei franquista de 1938 que havia abolit les institucions catalanes d'autogovern i restablí provisionalment la Generalitat de Catalunya en virtut del reial decret llei 41/1977, abans per tant de l'aprovació de la Constitució espanyola de 1978. Dies després, el 17 d'octubre de 1977, es nomenà a Josep Tarradellas com a President provisional de la Generalitat i a Frederic Rahola i d'Espona com a Conseller de Presidència. Tarradellas formà un govern de concentració (1977–1980) amb dotze consellers per tal de redactar l'estatut d'Autonomia de Catalunya de 1979 que seria aprovat en referèndum el novembre de 1979. Finalment va convocar eleccions al Parlament de Catalunya (1980) i als comicis convocats el 20 de març de 1980 foren elegits els primers 135 diputats del Parlament de Catalunya, que quedà constituït el 10 d'abril. Finalment amb l'elecció del president del Parlament i del president de la Generalitat quedà format el primer Govern estatutari i la Generalitat de Catalunya quedà total i novament constituïda. Aplicació de l'article 155 El 27 d'octubre de 2017, el Parlament de Catalunya va aprovar l'inici dels tràmits per a constituir la República Catalana. El Govern espanyol, en aplicació de l'Article 155 de la Constitució, va dissoldre el Parlament i va assumir les funcions de Presidència i del Govern. El 21 de desembre del 2017 es van celebrar eleccions al Parlament, on els partits independentistes van revalidar la seva majoria parlamentària. El 30 de juny de 2018, després de més de 7 mesos, es va aixecar l'article 155. La Generalitat post-155 El Govern de Catalunya 2018-2021 va ser presidit per Quim Torra fins al 28 de setembre del 2020, i per Pere Aragonès de forma interina després de la seva inhabilitació, dictada pel Tribunal Suprem per desobeir l'ordre de la Junta Electoral Central de retirar una pancarta a favor dels presos polítics del balcó del Palau de la Generalitat abans de les eleccions generals espanyoles d'abril de 2019. Les Eleccions al Parlament de Catalunya de 2021 es van convocar en exhaurir-se el termini legal per nomenar un nou president de la Generalitat. El 15 de gener, a causa de la crisi sanitària es va deixar sense efecte la convocatòria i es van posposar al 30 de maig de 2021, però una resolució del TSJC va mantenir en vigor la data del 14 de febrer. i el 21 de maig de 2021, fou investit Pere Aragonès i Garcia President de la Generalitat de Catalunya, amb 74 vots afirmatius contra 61 vots negatius. La Generalitat en l'actualitat En l'actualitat, segons l'Estatut de Catalunya, la Generalitat de Catalunya és el sistema institucional en què s'organitza políticament l'autogovern de Catalunya. Està formada pel Parlament de Catalunya, pel Consell Executiu o Govern, per la Presidència de la Generalitat i per les altres institucions que l'Estatut i les lleis estableixen. La Generalitat compta amb més de 200.000 treballadors públics per atendre el funcionament dels serveis que li són propis. La majoria treballa en serveis d'atenció directa a les persones i són docents, personal sanitari o es dediquen a l'àmbit de l'Administració i els serveis. El Parlament El Parlament de Catalunya representa el poble de Catalunya. Exerceix la potestat legislativa, aprova els pressupostos de la Generalitat i controla i impulsa l'acció política i de Govern. Exerceix, així mateix, les altres competències que li són atribuïdes per l'ordenament jurídic i en especial per l'Estatut de Catalunya. El President de la Generalitat El President de la Generalitat de Catalunya té la més alta representació de la Generalitat i dirigeix l'acció del Govern. També té la representació ordinària de l'Estat a Catalunya. El Govern El Consell Executiu de Catalunya o Govern és l'òrgan superior col·legiat que dirigeix la política i l'Administració de la Generalitat de Catalunya. És així mateix titular de la funció executiva i de la potestat reglamentària. Existeixen delegacions territorials del Govern de la Generalitat a Barcelona, Girona, Lleida, Tarragona, Terres de l'Ebre (Tortosa), Catalunya Central (Manresa), Alt Pirineu i Aran (Tremp), i el Penedès (Vilafranca del Penedès). El Consell de Garanties Estatutàries El Consell de Garanties Estatutàries de la Generalitat de Catalunya (antigament Consell Consultiu) és un organisme de caràcter consultiu que dictamina, en els casos que la llei estableix, sobre l'adequació a l'Estatut d'autonomia dels projectes o proposicions de llei sotmesos a debat i aprovació del Parlament. Vetlla a més, en la seva actuació, per l'observança i l'acompliment de la Constitució i de l'Estatut de Catalunya. El Síndic de Greuges El Síndic de Greuges té la funció de protegir i defensar els drets i les llibertats que reconeixen la Constitució i l'Estatut. Amb aquesta finalitat supervisa l'activitat de la Generalitat, la dels organismes públics o privats vinculats que en depenen, la de les empreses privades que gestionen serveis públics o acompleixen activitats d'interès general o universal. Així mateix, supervisa l'activitat de l'Administració local de Catalunya i dels organismes que en depenen. La Sindicatura de Comptes La Sindicatura de Comptes és l'òrgan fiscalitzador extern dels comptes, de la gestió econòmica i del control d'eficiència de la Generalitat, dels ens locals i de la resta del sector públic de Catalunya. El Consell de l'Audiovisual de Catalunya El Consell de l'Audiovisual de Catalunya és l'autoritat reguladora independent en l'àmbit de la comunicació audiovisual pública i privada. El Consell actua amb plena independència del Govern en l'exercici de les seves funcions. La Comissió Jurídica Assessora La Comissió Jurídica Assessora és l'alt òrgan consultiu del Govern de la Generalitat de Catalunya. Exerceix les seves funcions amb autonomia orgànica i funcional, per tal de garantir-ne l'objectivitat i la independència, d'acord amb l'Estatut d'autonomia i la Constitució. Delegacions a Catalunya 2003. Obertura de la Casa de la Generalitat a Perpinyà. Delegacions als Països Catalans 2009. Obertura de l'Espai Llull a l'Alguer Delegacions a l'exterior La Generalitat, a més de comptar amb una representació a Madrid disposa d'una xarxa de delegacions a l'exterior, a l'empara dels articles 193 i 194 de l'Estatut d'Autonomia. L'any 2017, durant el període d'intervenció de la Generalitat de Catalunya per part del Govern d'Espanya, en aplicació de l'Article 155, la majoria de delegacions van ser tancades. A partir del 2018, amb la retirada de l'aplicació d'aquest article, el govern de Catalunya 2018 va començar el procés de reobertura de la xarxa de delegacions. En concret, actualment la Generalitat té vint-i-una delegacions del Govern a l'exterior. Cronologia Govern Caps de llista amb representació Segons Alexa, el lloc web gencat.cat és el 42è lloc web més popular d'Espanya. Vegeu també Política de Catalunya Història de Catalunya Història del Dret català Constitucions catalanes Arxius de la Generalitat de Catalunya Biblioteques Especialitzades de la Generalitat de Catalunya Mancomunitat de Catalunya Pressupostos de la Generalitat de Catalunya Llei d'organització, procediment i règim jurídic de l'Administració de la Generalitat de Catalunya Reglament de l'Administració de la Generalitat de Catalunya Vegueries Delegació del Govern espanyol a Catalunya Referències Enllaços externs Lloc web oficial de la Generalitat de Catalunya


text: El galaicoportuguès o galaicoportugués era una llengua romànica, parlada a l'edat mitjana, a la franja occidental de la península Ibèrica. S'estenia des de la Mar Cantàbrica fins al riu Duero. El galaicoportuguès va tenir força importància i d'això en dona bona mostra la literatura que va produir. Algunes recopilacions líriques medievals galaicoportugueses són: Cancioneiro de Ajuda Cancioneiro de Vaticana Cancioneiro Colocci-Brancutti Cancioneiro dun Grande de Espanha Pergaminho Vindel Pergaminho Sharrer Os 5 lais de Bretanha Tenzón entre Afonso Sánchez e Vasco Martíns de Resende El rei de Castella Alfons el Savi va compondre les seves "Cantigas" en galaicoportuguès, que era la seva llengua predilecta per a la poesia. Aquesta llengua va tenir la seva màxima importància des del final del fins a mitjan . Alguns poetes destacats van ser: Bernardo de Bonaval, Airas Nunes, Pedro da Ponte, Pero Amigo. Cap al 1400 el galaicoportuguès va perdre progressivament la seva unitat i suposadament es va començar a separar en dues llengües: el gallec i el portuguès. De fet, abans de la creació del Regne de Portugal al , que es va separar del regne de Galícia, la denominació comuna era gallec. El gallec de Portugal es va anomenar oficialment portuguès. Per tant, el terme galaicoportuguès és d'ús modern en l'àmbit acadèmic. Actualment, existeix a Galícia un moviment cultural i lingüístic conegut com a reintegracionisme que propugna que gallec i portuguès segueixen sent la mateixa llengua i proposa pel gallec l'adopció de normes ortogràfiques harmonitzades amb les portugueses i brasileres. Vegeu també Cantiga d'amigo. Foro do bo burgo de Castro Caldelas. Notícia de fiadores. Ora faz ost’o senhor de Navarra. Pacte dels germans Pais. Testament d'Alfons II de Portugal. Referències


text: GNU és un acrònim recursiu de l'anglès "GNU's Not Unix" ("GNU no és Unix"). Va ser iniciat per Richard Stallman amb l'objectiu de crear un sistema operatiu lliure: el sistema GNU. El 27 de setembre de 1983 es va anunciar públicament el projecte per primera vegada al grup de notícies net.unix-wizards. A l'anunci general, van seguir diversos escrits de Richard Stallman, com el "Manifest GNU", que van establir les seves motivacions per realitzar el projecte GNU, entre les quals destaca "retornar a l'esperit de cooperació que hi havia als temps inicials a la comunitat d'usuaris d'ordinadors". GNU és l'acrònim recursiu que significa "GNU No és Unix". Stallman suggereix que es pronunciï en anglès, com "guh-noo" (podem veure que el logo és un nyu) per evitar la confusió amb "new" (nou). En català, GNU es pronuncia fonèticament. UNIX és un sistema operatiu privatiu molt popular, perquè està basat amb una arquitectura que ha demostrat ser tècnicament estable. El sistema GNU va ser dissenyat per ser completament compatible amb UNIX. El fet de ser compatible amb l'arquitectura UNIX implicà que GNU està compost de petites peces individuals de programari, moltes de les quals ja estaven disponibles, com el sistema d'edició de texts Tex i el sistema gràfic X Window, que van poder ser adaptats i reutilitzats; altres, en canvi es van haver de tornar a escriure. Per assegurar que el programari de GNU fos sempre lliure perquè tots els usuaris el poguessin "executar, copiar, modificar i distribuir", el projecte havia de ser llançat sota una llicència dissenyada per garantir aquests drets i que evités les restriccions posteriors d'aquests. La idea en anglès es coneix com a copyleft (en clara oposició al copyright), i està contingut a la llicència GPL. La mascota és un nyu (Gnu és, en anglès, nyu). Història El 1985, Stallman va crear la "Free Software Foundation", Fundació pel programari lliure (FSF) per proveir suport logístic, legal i econòmic al projecte GNU. La FSF també va contractar programadors per contribuir amb GNU, tot i que una porció substancial del desenvolupament va ser (i continua sent) produïda per usuaris. A mesura que el projecte GNU guanyava renom, negocis interessats van començar a contribuir amb el desenvolupament o la comercialització dels productes GNU i el corresponent suport tècnic. El més prominent i reeixit d'ells va ser Cygnus Solutions, actualment part de Red Hat. El 1990, el sistema GNU ja tenia un editor de text anomenat Emacs, un reeixit Compilador (GCC), i la major part de biblioteques i utilitats que componen un sistema operatiu UNIX típic. Però faltava el component primari anomenat Kernel o nucli. En el manifest GNU, Stallman deia que "un nucli inicial existeix, però es necessiten molts altres programes per emular UNIX". Ell es referia a TRIX, que és un nucli de cridades remotes a procediments, desenvolupat per MIT i que els seus autors van dir que havia de ser distribuït lliurement; Trix era totalment compatible amb la Versió 7 de UNIX. El desembre de 1986 ja s'havia treballat per modificar aquest nucli. Tot i així els programadors van decidir que no era inicialment usable, perquè només funcionava amb "alguns equips molt complicats i estranys", raó per la qual s'hauria hagut de portar a les arquitectures en les quals s'hagués volgut usar. Finalment, el 1988, es va decidir usar com a base el nucli Mach desenvolupat a la CMU. Inicialment, el nucli va rebre el nom d'Alix (així és com es deia la xicota de Richard Stallman, però per decisió del programador Michael Bushnell va ser rebatejat com a GNU Hurd. Desafortunadament, per raons tècniques i conflictes personals entre els programadors originals, el desenvolupament de Hurd es va acabar estancant. El 1991, Linus Torvalds va començar a escriure el nucli Linux i va decidir distribuir-lo sota llicència GPL. Ràpidament, múltiples programadors es van unir a Linus en el desenvolupament, col·laborant a través d'Internet i aconseguint de mica en mica que Linux arribés a ser un nucli compatible amb UNIX. El 1992, el nucli Linux va ser combinat amb el sistema GNU, resultat en un sistema operatiu lliure i completament funcional. El sistema operatiu format per aquesta combinació és usualment conegut com a "GNU/Linux" o com una "distribució de Linux" i existeixen diverses variants. En l'actualitat (2006, Hurd continua en desenvolupament i ja és possible obtenir versions experimentals del sistema GNU que l'usen com a nucli També és freqüent trobar components de GNU instal·lats en un sistema UNIX privatiu, en lloc dels programes originals per UNIX. Això es deu al fet que molts programes escrits pel projecte GNU han demostrat tenir més qualitat que les versions equivalents de UNIX. Tot sovint, aquests components es coneixen com a "eines GNU". Molts dels programes GNU també han estat portats a plataformes com Microsoft Windows o Mac OS X. Cal dir que en una distribució GNU/Linux típica, el codi estricte d'un nucli Linux és cap a un 5% del total. La resta (utilitats, compiladors, sistema gràfic, escriptori, etc.) correspon a altres contribucions, principalment del projecte GNU. Per això cal dir que un nucli com Linux és únicament la punta de l'iceberg. Alguns dels programes desenvolupats per GNU Aspell - Corrector ortogràfic Bison - generador d'analitzadors dissenyat per substituir el yacc BASH - Intèrpret de comandes BFD - Fitxers de biblioteques Binutils - Ensamblador GNU, Enllaçador GNU, i eines relacionades Classpath - llibreries pel Java DotGNU - substitut de .NET Emacs - editor de text extensible i autodocumentat GCC - compilador optimitzat per diversos llenguatges, en particular C GDB - depurador d'aplicacions GIMP - programa d'edició fotogràfica glibc - biblioteca pel llenguatge C GMP - programa per càlculs arbitraris GNOME - escriptori gràfica Grub - Gestor d'arrancada Sistema de construcció per GNU GNUnet - xarxa descentralitzada de comunicacions personals, dissenyada per aguantar interferències no autoritzades GNUstep - implementació del conjunt de biblioteques OpenStep, així com eines per programar aplicacions gràfiques GSL - Biblioteca Científica per GNU Gzip - Aplicacions i biblioteques de compressió de dades GNU Hurd - un microkernel i un conjunt de servidors que funcionen del mateix mode que el nucli UNIX Maxima - un sistema per càlculs algebraics Octave – un programa de còmput numèric similar al MATLAB GNU MDK - un conjunt d'eines per la programació en MIX Texinfo - sistema de documentació LilyPond - editor de partitures musicals El projecte GNU també ajuda al desenvolupament d'altres paquets com: CVS - sistema de control de versió per codi font DDD - eines gràfiques de detecció i depuració d'errors Enllaços externs Web del Projecte GNU Filosofia del Projecte GNU Llista de discussió sobre els aspectes tècnics del sistema GNU Programari del projecte GNU Sistemes operatius lliures


text: grup és un nombre relativament petit de galàxies pròximes entre si i lligades gravitatòriament, vegeu grups i cúmuls de galàxies grup sanguini, tipus de sang que es tenen en compte a l'hora de fer una transfusió sanguínia Grup de música, agrupament de dos o més músics que interpreten música Sociologia: grup social, conjunt de persones que mantenen una relació social més o menys estable, amb punts d'unió entre ells i normes internes que estableixen diferents rols i conductes acceptables Grup de treball Grup ètnic, grup de persones que s'identifiquen entre elles a partir d'uns lligams culturals, lingüístics, racials i/o religiosos Química: Grup funcional, agrupament atòmic que es troba en tota una sèrie de compostos Grup de la taula periòdica agrupament d'elements químics d'una mateixa columna de la taula periòdica. Grup del carboni Grup hidroxil Grup acil Grup alquil Grup amino Matemàtiques: Grup (matemàtiques) Grup trivial Grup cíclic Grup abelià Grup de Lie Grup de simetria


text: Els gnatostomats (Gnathostomata, gr. "boca amb mandíbula") o vertebrats mandibulats són un clade de vertebrats proveïts de mandíbules articulades. El grup tradicionalment es considera una superclasse i s'hi inclouen les classes més conegudes de peixos, amfibis, rèptils, ocells i mamífers. Recents estudis genètics estan fent que s'estigui replantejant la classificació dels gnatostomats com a grup. Altres característiques distintives dels gnatostomats són les beines de mielina al voltant de les neurones i un sistema immunitari amb capacitat d'adaptar-se. Taxonomia Les classes tradicionals dels gnatostomats són: Placodermi (extints) Chondrichthyes (peixos cartilaginosos) Acanthodii (extints) Osteichthyes (osteïctis) subclasse Sarcopterygii subclasse Actinopterygii Amphibia (amfibis) Reptilia (rèptils) Aves (ocells) Mammalia (mamífers) Aparegueren durant el període Ordovicià i es diversificaren durant el Devonià. Relacions filogenètiques Els clades de Gnathostomata són els següents: Referències Enllaços externs Tree of Life Discussió sobre els Gnathostomata The Gill Arches: Meckel's Cartilage


text: La Vila de Gràcia, per antonomàsia Gràcia, és un dels barris més populars i actius de la ciutat de Barcelona. Dona el nom al districte de Gràcia, que inclou, a més a més, els barris de Vallcarca i els Penitents, el Coll, La Salut i el Camp d'en Grassot i Gràcia Nova. El seu monument més identificatiu és la Torre del Rellotge, que s'alça al bell mig de la plaça de la Vila, on hi ha l'antic ajuntament, avui seu del districte. Història El barri de Vila de Gràcia fou el nucli principal de l'antiga vila independent de Gràcia (1850-1897), i el que li donava nom. El municipi estava format per aquest nucli i per la zona agrícola i de masos del Camp d'en Grassot. Premsa gracienca Es considera que la primera publicació de la Vila va ser El Eco de Gracia, que es començà a editar el 1866, i que defensava l'agregació de Gràcia a Barcelona. La publicació gracienca més remarcable de la Vila ha estat possiblement la revista satírica La Campana de Gràcia. Dels pocs diaris locals que ha tingut la vila, aquests es concentren al segon període independent de Gràcia (1850-1897). El primer va ser El Diario de Gracia, d'ideologia liberal, que s'edità només durant menys d'un mes (4 de novembre — 28 de novembre de 1884). El segon, Diario de Gracia, d'ideologia demòcrata, que s'edità de l'1 de juny al 2 de setembre de 1890; aquest darrer diari es caracteritzà per la seva crítica contínua a l'alcalde gracienc del moment. També són remarcables: El Cronista de Gracia, El Eco de la Alianza Graciense, El Eco de la Verdad, La Estrella de Gracia, La Autora de Gracia, La Linterna de Gracia, La Revista, Revista Graciense. També hi destaquen publicacions no exclusives de la Vila com El Eco de las Afueras, El Cronista de las Afueras, La Antigua Unión o Las Afueras de Barcelona. Entre les ràdios històriques gracienques, hi ha la ràdio lliure La Campana, que començà les seves emissions el 13 de juny de 1979, i Ràdio Gràcia de concessió municipal de 1990. En el cas de la televisió, hi ha TV-Gràcia, que emeté durant la Festa Major de 1986 o Gràcia TV. Associacions gracienques Coordinadora de Colles de Cultura de Gràcia Bastoners de Gràcia Geganters de Gràcia Castellers de la Vila de Gràcia Lluïsos de Gràcia Assemblea de Joves de Gràcia (AJG) Plataforma d'Entitats Juvenils de Gràcia (PEJG) Ateneu independentista i popular La Torna Colla Vella de Gràcia Diabòlica de Gràcia Centre Moral i Instructiu de Gràcia Cercle Catòlic de Gràcia Orfeó Gracienc Club Excursionista de Gràcia Unió Excursionista de Catalunya de Gràcia Fundació Festa Major de Gràcia Federació de Colles de Sant Medir Festes, fires i festivals Festa Major de Gràcia. Festa de Sant Medir. LEM, festival de música electrònica. Tradicionàrius, festival folk internacional. Foguerons, festa d'arrel mallorquina al darrer cap de setmana de gener. Fills i filles il·lustres de Gràcia Pompeu Fabra - filòleg. Feliu Noguera i Casabosch (1863-1933) - metge i delegat a l'Assemblea de Manresa (1892). Joan Perucho - escriptor. Joan Lluís Bozzo - actor i director teatral. Jordi Pujol - polític, expresident de la Generalitat de Catalunya. Montserrat Caballé - cantant d'òpera. Antoni Bassas - periodista. Joaquim Blume - gimnasta. Ramon Calabuch (Moncho) - cantant. Antonio González Batista (El Pescaílla) - cantant i guitarrista de rumba i flamenc. Hipòlit Lázaro - cantant d'òpera. Albert Musons - periodista i polític. Referències Bibliografia Història extreta de GràciaNet , en col·laboració amb el Taller d'Història de Gràcia. Centre d'Estudis. La informació allà hostatjada és llicenciada com a Creative Commons. L'Independent de Gràcia, setmanari d'informació Enllaços externs Vila de Gràcia, a la web de l'Ajuntament Graciapèdia, Enciclopèdia lliure de la Vila de Gràcia La Violeta - Centre de cultura popular GràciaNet, Xarxa Ciutadana de la Vila de Gràcia VilaWeb Vila de Gràcia L'Independent de Gràcia


text: La gastronomia és l'art i tècnica de preparar els aliments per tal que siguin més nutritius, més agradables de menjar, així com més atractius i desitjables. Definida de forma senzilla, la gastronomia és l'art de menjar i beure bé. En un sentit més universal, la gastronomia és el coneixement ordenat de tots els aspectes que es relacionen amb el menjar: aspectes teòrics, científics, filosòfics, històrics, pràctics i socials. Una persona que pugui considerar-se practicant i experta en gastronomia, un gastrònom, difícilment pot dominar tots els aspectes de l'art. Etimologia El terme gastronomia deriva del grec antic: γαστήρ, gastér (estòmac), i νόμος, nómos (lleis o normes). Literalment podria traduir-se per “les normes de l'estómac ”. Begudes Aigua Fray Benito Jerónimo Feijoo. 1764. Historia universal de las fuentes minerales de España. Literatura gastronòmica Marcus Gauius Apicius, De re coquinaria Agis fou autor d'un llibre sobre cuina 1324, Llibre de Sent Soví c. 1350, Llibre d'aparellar de menjar 1384, Francesc Eiximenis, Com usar bé de beure e menjar 1386, Guillaume Tirel, dit Taillevent, Le viandier c1390, The Forme of Cury c1390, Utilis Coquinario 1396, Le ménagier de Paris 1423, Enrique de Villena, Arte cisoria c. 1450, Llibre del Coch c1450. Libre de totes maneres de confits. Anònim. 1456-67, maestro Martino da Como, Libro de Arte Coquinaria Parla de diverses receptes "a la catalana". c. 1467, Bartolomeo Sacchi, dit il Platina, De honesta voluptate et valetudine 1570, Bartolomeo Scappi, Opera di Bartolomeo Scappi M. dell'arte del cucinare 1596. Giovanne de Rosselli. Epulario, il quale tratta del modo del cucinare ogni sorte di carne, uccelli ... Et di piu insegna far sapori, torte, pastelli... Parla de diverses receptes "a la catalana". c. 1610, Llibre de cuina de Scala-Dei 1611, Francisco Martínez Montiño, Arte de cocina, pastelería, bizcochería y conservería 1649. Giovanni de'Rosselli. Epulario il quale tratta del modo di cucinare ogni carne 1699, John Evelyn, Acetaria: A Discourse of Sallets Segle XVIII 1759. William Verral. A Complete System of Cookery: In which is Set Forth, A Variety of Genuine Receipts, Collected from Several Years Experience Under the Celebrated Mr. de St. Clouet, Sometime Since Cook to His Grace the Duke of Newcastle. 1774, The Art of Cookery, Made Plain and Easy, Hanna Glasse. 1787, fra Sever d'Olot, Llibre de l'art de cuynar 1792, Yuan Mei, Suiyuan shidan (隨園食單) 1803, Grimod de la Reynière, L'Almanach des gourmands 1825, Jean Anthelme Brillat-Savarin, Physiologie du goût 1826. Cozinheiro moderno. Lucas Rigaud. 1830, Charles Durand, Le Cuisinier Durand 1835, La cuynera catalana 1853. The Art of Dining; Or, Gastronomy and Gastronomers. Abraham Hayward. 1870, Alexandre Dumas, Grand dictionnaire de cuisine 1871, El libro de las familias: Novísimo manual práctico de cocina española, francesa y americana, higiene y economía doméstica 1888, La mesa moderna: cartas sobre el comedor y la cocina cambiadas entre el doctor Thebussem y un cocinero de S.M. 1891, Pellegrino Artusi, La scienza in cucina e l'arte di mangiar bene 1894, Angel Muro, El Practicón: tratado completo de cocina al alcance de todos y aprovechamiento de sobras 1896, El Cocinero práctico: nuevo tratado de cocina 1903, Auguste Escoffier, Le Guide culinaire 1913. La cocina española antigua, Emilia de Pardo Bazán. 1970, Nèstor Luján i Joan Perucho, El libro de la cocina española: gastronomía e historia 1974. L'art de menjar a Catalunya. Manuel Vázquez Montalbán. 1982, Nèstor Luján, Carnet de ruta: las recetas de Pickwick Crítica gastronòmica En cada època i en cada regió geogràfica cal considerar els centres productors (restaurants, fondes o equivalents) que ofereixen productes de gran nivell. Els crítics professionals tasten aquests productes i escriuen sobre les seves qualitats, posant a l’abast dels lectors una informació susceptible de guiar futures experiències culinàries. Crítics de la península ibèrica Álvaro Cunqueiro José Ma. Castroviejo Nestor Luján Joan Perucho Luis Betónica Mauricio Wiesenthal Història antiga Prehistòria En èpoques prehistòriques és possible intuir una gastronomia incipient en les societats caçadores-recol·lectores. Cada individu podia seleccionar (o si més no, apreciar) el grau de maduresa de la fruita que menjava, el nivell de cocció de la carn o el peix, la manera de mastegar i empassar els aliments... En cada comunitat hi havia costums i rituals a l'hora de menjar. Salvant les distàncies, la gastronomia prehistòrica era molt semblant a l'actual. Sumeris, accadis, hitites Els primers imperis històrics gaudien de formes d'alimentació relativament sofisticades: pa, cervesa, formatge... Coneixien els forns i usaven fogons prou eficients, amb superfície plana (apta per a dipositar-hi cassoles i paelles). En llenguatge sumeri-accadi s'han identificat més de 900 paraules relacionades amb el menjar. Antic Egipte La dieta comuna consistia en pa i cervesa, complementada amb verdures com les cebes i alls, i fruita com els dàtils i les figues. El vi i la carn, els gaudia tothom els dies de festa mentre les classes altes en consumien de forma més regular. El peix, la carn i els ocells es podien salar o assecar, i es podien cuinar en guisats o rostits en una graella. Antiga Pèrsia Xenofont en la Ciropèdia, manifestant la veritat o adaptant-la als objectius de l'obra, contraposa els costums més frugals dels perses al refinament en la taula del medes. Antiga Grècia Homer, a la Ilíada i l'Odissea, parla de banquets senzills: pa, vi i carn rustida de diversos animals. Hi ha una obra del que dona molts detalls sobre el menjar dels antics grecs. Antiga Roma Ibers Història medieval La gastronomia de l'època medieval pot dividir-se en dos grans grups: la gastronomia dels territoris ocupats pels musulmans (que no podien menjar porc ni beure vi) i la gastronomia dels territoris cristians (on es podia menjar porc i beure vi, però on hi havia normes específiques per a la Quaresma). Gastronomia islàmica A la Còrdova andalusí hi havia un músic i gastrònom anomenat Ziryab que determinava la moda i els costums a taula. Gastronomia cristiana Molts monestirs tenien normes escrites sobre la qualitat i quantitats dels aliments que podia consumir cada monja o monjo. En alguns casos s'han conservat els llibres de cuina de convents determinats. Gastronomia per continents: Europa Mediterrània Mediterrània occidental Gastronomia dels Països Catalans: Gastronomia del País Valencià, Gastronomia d'Andorra, Gastronomia de les Illes Balears (de Mallorca, de Menorca i de les Pitiuses), etc. Gastronomia d'Occitània: Gastronomia de la Vall d'Aran, Gastronomia del Llemosí, Gastronomia d'Alvèrnia, Gastronomia de Gascunya, Gastronomia del Llenguadoc i Gastronomia de la Provença Gastronomia d'Itàlia Gastronomia de Múrcia Gastronomia d'Andalusia Gastronomia d'Espanya Gastronomia de Portugal Mediterrània oriental Gastronomia d'Albània Gastronomia de Croàcia Gastronomia de Sèrbia Gastronomia de Moldàvia Gastronomia de Grècia Gastronomia de Turquia Gastronomia del Líban Gastronomia de Xipre Mediterrània meridional Gastronomia del Magrib Gastronomia del Marroc Gastronomia d'Algèria Gastronomia de Líbia Gastronomia de Tunísia Gastronomia d'Egipte Europa nord-occidental i central Gastronomia de França Gastronomia d'Alemanya Gastronomia d'Àustria Gastronomia dels Països Baixos Gastronomia de Bèlgica Gastronomia del Regne Unit Gastronomia d'Irlanda Gastronomia de Suïssa Escandinàvia i el Bàltic Gastronomia de Dinamarca Gastronomia de Suècia Gastronomia de Noruega Gastronomia de Finlàndia Gastronomia de Letònia Gastronomia de Lituània Gastronomia d'Estònia Europa de l'Est Gastronomia de l'Azerbaidjan Gastronomia de Bulgària Gastronomia de Croàcia Gastronomia de Polònia Gastronomia de Romania Gastronomia de Rússia Gastronomia de Sèrbia Àfrica Gastronomia de Senegal Gastronomia d'Etiòpia Àsia Gastronomia de Turquia Gastronomia de la Xina Gastronomia d'Armènia Gastronomia del Japó Gastronomia de Corea Gastronomia de Mongòlia Gastronomia d'Iran Gastronomia d'Iraq Gastronomia de l'Aràbia Saudita Gastronomia de Geòrgia Gastronomia de Vietnam Gastronomia de Tailàndia Gastronomia de l'Índia Amèrica Amèrica del Nord Gastronomia del Canadà Gastronomia dels Estats Units d'Amèrica Amèrica Central i del Sud Gastronomia de Mèxic Gastronomia de l'Uruguai Gastronomia de l'Argentina Gastronomia del Perú Gastronomia de Bolívia Gastronomia de Veneçeula Gastronomia de Cuba Gastronomia de Xile Oceania Gastronomia d'Indonèsia Gastronomia d'Austràlia Gastronomia de Nova Zelanda Referències Vegeu també Ortorèxia Llista de vins d'Espanya


text: Gener (o, col·loquialment, giner) és el primer mes de l'any del calendari gregorià i el primer dels set mesos amb 31 dies. El primer dia del mes es coneix com el dia d'any nou. És, de mitjana, el mes més fred de l'any a la major part de l'hemisferi nord i el més càlid de l'any a la major part de l'hemisferi sud. A l'hemisferi sud, gener és l'equivalent estacional del juliol a l'hemisferi nord i viceversa. El seu nom ve del llatí ianuarius, relatiu al déu Janus, el protector de les portes i entrades (per això s'entra a un any nou). Gener no existia al primitiu calendari romà i va ser afegit junt amb febrer en temps del rei Numa Pompili (s.VIII aC). Originàriament, era el mes que anava en onzena posició i tenia 29 dies; amb el calendari julià va passar a obrir l'any nou i va prendre la quantitat de 31 dies. Els símbols del gener són la pedra de la grana, les plantes de flors vermelles. A Occident és el mes que acumula més depressions. Altres noms Per als saxons és el 'mes del llop' i en èpoques de Carlemany era el Wintarmanoth, el 'mes de l'hivern'. Idèntic sentit té el seu nom en finès o txec. En finès, gener es diu tammikuu, que significa «mes de roure » ; tanmateix, el seu significat original és «cor del mes d'hivern » , 'tammi' que significa «eix» o nucli». En txec, el mes s'anomena 'leden' , «mes de gel». En ucraïnès, gener es diu січень , «tall» o «agut». Al Magrib i més particularment al Marroc i Algèria, gener porta el nom de Yennayer, que vol dir en berber «la primera lluna». Història Gener (en llatí, Ianuarius) rep el nom de Janus, el déu dels inicis i les transicions en la mitologia romana. Tradicionalment, el calendari romà original constava de 10 mesos amb un total de 304 dies, l'hivern es considerava un període sense mesos. Al voltant de l'any 713 aC, el successor semimític de Ròmul, el rei Numa Pompili, se suposa que va afegir els mesos de gener i febrer, de manera que el calendari cobria un any lunar estàndard (354 dies). Encara que març va ser originalment el primer mes de l'antic calendari romà, gener es va convertir en el primer mes de l'any natural, ja sigui sota Numa o sota els Decemvir al voltant del 450 aC (els escriptors romans difereixen). En canvi, cada any natural concret s'identificava amb els noms dels dos cònsols, que van entrar en el càrrec el 15 de març fins al 153 aC, moment en què van començar a entrar en el càrrec l'1 de gener. Diverses dates de festa cristiana van ser utilitzades per a Cap d'any a Europa durant l’Edat mitjana, incloent el 25 de març (festa de l'Anunciació) i el 25 de desembre. Tanmateix, els calendaris medievals encara es mostraven a la moda romana amb dotze columnes de gener a desembre. A partir del segle XVI, els països europeus van començar a convertir oficialment l'1 de gener en l'inici de l'any nou, de vegades anomenat estil de la circumcisió perquè aquesta era la data de la festa de la circumcisió, el setè dia després del 25 de desembre. Els noms històrics de gener inclouen la seva designació romana original, Ianuarius, el terme saxó Wulf-monath (que significa «mes del llop») i la designació de Carlemany Wintarmanoth («hivern / mes fred»). En eslovè, tradicionalment s'anomena prosinec. El nom, associat amb el pa de mill i l'acte de demanar alguna cosa, es va escriure per primera vegada l'any 1466 al manuscrit de Škofja Loka. Segons Theodor Mommsen, l'1 de gener es va convertir en el primer dia de l'any l'any 600 AUC del calendari romà (153 aC), a causa dels desastres de la Guerra lusitana. Un cap lusità anomenat Punicus va envair el territori romà, va derrotar dos governadors romans i va eliminar les seves tropes. Els romans van decidir enviar un cònsol a Hispània, i per tal d'accelerar l'enviament de les ajudes, «fins i tot van fer entrar en el càrrec els nous cònsols dos mesos i mig abans de l'hora legal» (15 de març). Símbols de gener La pedra de naixement de gener és el granat, que representa la constància. La seva flor de naixement és el Dianthus caryophyllus o galanthus rosa, així com el tradicional clavell. L'emblema floral japonès de gener és la camèlia (Te de la Xina). En finès, el mes de tammikuu significa el cor de l'hivern i com que el nom significa literalment «lluna de roure», es pot deduir que l'alzina és el cor del gran bosc amb molts arbres valuosos a diferència dels típics boscos àrtics, que són típicament pi i avet. La fotografia d'un gran arbre cobert de gel contra un cel blau és una escena familiar durant l'hivern de Finlàndia. El signe del zodíac del mes de gener són Capricorn (fins al 19 de gener) i Aquari (a partir del 20 de gener). El nom de la lluna plena que es produeix al gener és la lluna del llop, perquè és habitual sentir els seus udols durant aquest mes. Esdeveniments més rellevants del gener L'1 de gener és el primer dia de l'any: Cap d'any, en algunes contrades els padrins obsequien els fillols amb els diners nous o ninou. Festa de la circumcisió del Senyor, l'Emmanuel. Onomàstica dels que es diuen Manuel. El 4 de gener és el Dia Mundial del Braille. El 5 de gener és tradicional dur la mainada a veure passar la cavalcada dels Reis. El 6 de gener se celebra el dia dels Reis de l'Orient. El 7 de gener s'inicia el període de rebaixes d'hivern. El 13 de gener es commemora el Dia Mundial de la depressió. La setmana que inclou els dies 15 i 17 de gener, corresponents a les celebracions de sant Pau, l'Ermità i sant Maur Abat, el 15, i sant Antoni Abat, el 17 s'anomena la setmana dels barbuts. El 24 de gener és el Dia Internacional de l'Educació i es commemora el Dia del Punt Volat. El 27 de gener és el Dia Internacional de Commemoració en Memòria de les Víctimes de l'Holocaust. El 30 de gener es practica a escoles de tot el món el Dia Escolar de la No-violència i la Pau. Dites populars El refranyer popular català fa referència al primer mes de l'any des de múltiples perspectives: Refranys relacionats amb la meteorologia Al gener, tanca la porta i encén el braser. Qui menja pa i crema llenya, l'hivern empenya. El sol de gener emmascara més que un carboner. Quan el mussol canta en gener, un altre hivern que ve. A l'hivern, el millor amic és un bon abric Les nits de gener les més clares i les més fredes de l'any solen ser. El foc, a l'hivern, és mig aliment. Lluna nova de gener molta pluja duu al darrer. De la lluna del gener el cinquè dia veuràs quin any tindràs. Vegeu també les dites populars relatives a la setmana dels barbuts. Dites relacionades amb el camp A mig gener lloga jornaler. Gener florit, abellar ric. Passat el gener lloga jornaler, que si feina vol fer no et doldrà el diner. Segons sia el gener menjaràs el pa de l'any que ve. Col de Gener, bona com el corder. Si vols ceba de diner, planta-la pel gener. Flor de gener, no omple el graner. Glaçades de gener la terra estoven bé. Aigua al gener, tot l'any va bé. Aigua de gener, cada gota val un diner. Aigua de gener omple bótes i graner, i la pica d'oli també. Aigua de gener, poc blat al graner. Aigua de gener, prenya l'oliver. De l'aigua de gener, ni una gota se'n fa malbé. Gener polsós, febrer plujós. El vent de gener porta l'oliva a l'oliver. Gener abeurat, febrer gelat. Gener amarat, mig any assegurat. Gener eixut, tot l'any put. Moltes pluges en gener mala anyada solen fer. Santa Agnès si duu bon temps, les vinyes aniran bé. Dites sobre el mateix mes de gener El gener és la clau de l'any. El gener és el mes primer i de tots el més cavaller. El gener és el mes vertader perque és el primer. La lluna de gener set virtuts té. Vols conèixer el gener? Mira l'ametller. Altres dites Pel gener, el millor ofici és pastisser. Lluna de gener l'amor prevé. Dels amors sempre el primer, i de llunes, la del gener. Per Sant Sebastià s'allarga el dia, una hora per cada cap. Galeria Referències


text: Un ganivet, coltell (o cotell) i raor o rasor és un estri que s'utilitza per tallar coses. Consisteix en una fulla tallant, habitualment de metall, unida a un mànec de fusta o altre material. L'home ha fet servir ganivets o estris semblants des de temps prehistòrics. Els primers ganivets es van fer de pedra de canya, encara s'utilitzen ganivets de bambú en tribus d'Àfrica i de Polinèsia, o d'os o banya a Sibèria i Lapònia. A la Pèrsia medieval s'utilitzà un característic ganivet anomenat kārd. El ganivet en la història Els ganivets eren prims i amb puntes afilades, perquè abans servien per a punxar el menjar i emportar-se'l a la boca. Durant l'edat mitjana, a Europa, els hostes no proveïen ganiveteria per als seus convidats, de manera que tots duien els seus propis ganivets, generalment penjats al cinyell. Com que els ganivets també eren armes, el seu ús a la taula era perillós. Quan es van començar a usar les forquilles, ja no era necessari d'usar la punta agusada del coltell per a menjar a la taula. El rei Lluís XlV de França va decretar d'arrodonir les puntes de tots els ganivets per a reduir la violència. Gastronomia Juntament amb la forquilla i la cullera, és un dels estris emprats habitualment per menjar, si més no, en la civilització occidental. Segons l'etiqueta, cal agafar-lo amb la mà dreta, utilitzant l'esquerra per a la forquilla i no s'ha de portar el menjar a la boca amb el ganivet (cosa que a més de considerar-se de mala educació, es considera perillós). Quan és gros, com el de llescar el pa, és dit ganiveta o ganiva Ross. Un rasor de taula és un ganivet de menjar, un rasor de butxaca un ganivet trempaplomes i un rasor de barba un raor d'afaitar. Arma El ganivet és un exemple d'arma blanca, usat des dels inicis de la història per atacar els enemics i caçar. Pot usar-se sol en combinació amb una altra arma, com passa a la baioneta. Tenia un alt paper simbòlic, per això sovint s'enterrava el guerrer amb el seu ganivet i altres armes i les cerimònies d'iniciació o de pas a l'edat adulta inclouen petits talls amb ganivets. Felip V va obligar a tenir el ganivet del pa de totes les llars catalanes lligat a la taula amb una cadena. Descripció física Sense considerar la funció i atenent només a la seva forma els ganivets poden classificar-se en: De fulla fixa De fulla plegable... En ambdós casos anteriors, un ganivet disposa d'un mànec que permet d'agafar-lo amb la mà i fer-lo servir de forma còmoda i segura. Quan el mànec està format per dues peces fixades a banda i banda de l'extensió de la fulla, aquestes peces reben el nom de galtes o dolses. El cas és l'esquena de ganivet o sia, la part oposada al tall. L'esquerda és una espècie de llengua o afegitó a l'esquena d'un ganivet, al qual serveix de reforç i per a poder picar. Unió de la fulla amb el mànec En els ganivets de fulla fixa hi ha dos sistemes d'unió amb el mànec: Per espiga prima com a prolongació de la fulla. Per la mateixa prolongació de la fulla. El sistema d'espiga prima estalvia material, però és menys resistent. Hi ha ganivets molt sòlids que usen aquesta unió sense problemes. En el sistema de fulla prolongada, la base del mànec és una extensió de la fulla (d'amplada i gruix comparables a les de la fulla). Materials de la fulla La fulla d'un ganivet ha de tenir propietats contradictòries. En conjunt ha de ser tenaç, amb capacitat de resistir esforços de xoc (en particular ha de resistir caigudes sobre un sòl ferm sense trencar-se). En la part del tall ha de tenir una duresa adequada a la funció. Duresa que permeti conservar una bona capacitat de tall i que faciliti l'esmolat amb sistemes convencionals. Acer Acers al carboni Acers aliats resistents a la corrosió Acers inoxidables martensítics. Acers del tipus Damasc Les espases i ganivets amb fulles d'acer de Damasc tradicionals es forjaven amb acer importat de l'Índia (acer Wootz). Hi ha acers damasquinats fabricats en èpoques posteriors que imiten l'aspecte decoratiu i, en els millors casos, l'estructura i qualitats d'aquelles fulles. En els darrers cinquanta anys hi ha hagut intents seriosos i reeixits de forjar fulles basant-se en les tècniques primitives. Bronze Hi ha dues aplicacions que justifiquen l'ús del bronze en ganivets moderns: Ganivets a emprar en atmosferes explosives (ganivets i eines antiguspira). Ganivets d'empeltar o per a usos agrícoles (per les seves propietats biocides). Titani El titani no és un material que s'usi en la fulla de forma habitual. En algun cas, per a ganivets emprats per astronautes, s'han construït ganivets amb fulla de titani (especialment escollit per les seves propietats antimagnètiques). També es fan servir ganivets amb fulla de titani en altres aplicacions. Ceràmics Hi ha ganivets ceràmics, generalment fets d'òxid de zirconi, que tenen un tall molt fi i que es conserva molt de temps. Són però, molt fràgils. Amb un cop fort o una caiguda es poden trencar. Polímers Coberts de plàstic. Ganivets amb tall de serra d'un sol ús. Ganivets de plàstic per a tallar enciam i verdures tendres. Ganivets com a arma ofensiva construïts amb polímers per a evitar la seva detecció per mitjans magnètics. Materials del mànec Hi ha molts tipus de mànec i moltes menes de materials: Fusta natural Fusta tractada o millorada (contraplacat...) Plàstic Derivats del cautxú Micarta. Entenent per "micarta" una resina termostàtica reforçada amb fibres. La Micarta G-10 és una resina reforçada amb fibres de vidre. Cuir. En forma de peces planes premsades i encolades disposades al voltant de l'espiga (com en el ganivet de combat KA-BAR). O, menys sovint, amb la pell embolicant un altre material de base. O en forma de tira fina, a manera de cordó, que embolica la prolongació de la fulla. Del mateix material que la fulla, quan el mànec n'és una prolongació. En aquest cas el mànec pot fer-se més lleuger a còpia de fer-hi forats. O embolicar-se amb cordó de paracaigudes. Els ganivets de col·leccionista o de cerimònies poden tenir mànecs de materials exòtics i de gran preu. Classificació per funció Ganivet com a arma El ganivet és un estri, no pas una arma, i rarament s'usa com si ho fos; en canvi, sí que hi ha eines emparentades que es poden classificar com a arma blanca; per exemple: Baioneta Punyal de combat, com, per exemple, el punyal de trinxera i el punyal tàctic Daga Navalla, que és alhora eina i, en la pràctica, arma Navalla balística Coltell almogàver Ganivets com a eina. Ganivets professionals Ganivets de cuina (tallant) Ganivets de taula Ganivets de peixateria Ganivets de carnisseria Ganivets d'escorxador Ganivets de pellaire Ganivets d'empeltar Ganivets de baster Falcilla Falçó o Veremall Ganivets d'explorador, supervivència i similars Ganivet Bowie Matxet o llampant Ganivets rituals, tradicionals o de cerimònies El ganivet té un paper important en algunes cultures pel seu ús en rituals i la seva aparició en algunes supersticions. Com que el ganivet és una eina essencial per a la supervivència des dels començaments de la història humana, pot trobar-se en algunes societats emprat al costat dels bressols per protegir els nadons d'éssers malignes o col·locat a les tombes perquè els morts es defensin a l'altre món. De forma similar, els ganivets tenen un paper important en els rituals d'iniciació, en què s'empren certs ganivets generalment elaborats amb metalls preciosos: or, plata, etc. en els sacrificis cerimonials d'animals (vegeu Itzli). Al Japó, els guerrers samurai, com a part del bushidō, podien desenvolupar el ritu del suïcidi, o seppuku, amb un tantō. L'athame, que és una daga cerimonial emprada en la religió Wicca. Altres ganivets: Kirpan Kilaya Kriss Kukri Puukko Seax Sgian dubh Maneig i precaucions Els ganivets requereixen un maneig apropiat ja que resulten perillosos per a la integritat de les persones si no es manipulen amb compte. Per aquesta raó cal comprovar que: En cedir el ganivet a una altra persona no s'ha d'oferir el full amb la punta del ganivet mirant cap a ell, s'ha d'oferir l'empunyadura, perquè pugui agafar el ganivet de manera natural sense cap accident. Mai no s'ha de desplaçar amb el ganivet nu a la mà i molt menys amb la punta del mateix cap a fora, la punta ha d'estar mirant a terra i la part esmolada cap enrere. L'ideal és emprar una funda porta ganivets per transportar-los. S'ha d'emprar el ganivet correcte per a cada ocasió, és a dir, un ganivet de pa per tallar pa, el de carn ha de ser emprat per tallar carn, etc. El ganivet no s'ha de fer servir en una altra operació que no sigui la de tallar. Resulta extremadament perillós emprar un ganivet com obrellaunes o tornavís. Durant l'operació del ganivet els talls s'han de fer sempre cap a l'exterior, cap a fora del tallador, mai cap a dins. S'ha d'emprar una taula de tallar que estabilitzi adequadament el tall del ganivet. Hi ha una norma simple: Un ganivet mal esmolat és molt més perillós que un ben esmolat. Amb el ganivet mal esmolat es fan sobreesforços en tallar i es corre el perill de no controlar el tall, un ganivet afilat fa el tall gairebé sense esforç i el seu tall és possible controlar-lo. S'han de reemplaçar les empunyadures que tinguin folgança, un ganivet amb folgança al mànec és molt perillós ja que no deixa precisió al tall i no és possible controlar la seva trajectòria. Si es realitza l'operació de tall amb gran assiduïtat, diverses vegades al dia durant períodes prolongat, cal triar un mànec ergonòmic per evitar el Síndrome del túnel carpià. Referències Vegeu també Tallaplomes Navalla Victorinox Esmolet Opinel Sgian dubh Bocal Art de coltelleria Tallaungles Boti Coberts