text: Gelida | Xino Xano per Catalunya 18 juny 2015 Gelida, Municipi Gelida, Quan hi vam anarPere Gasso Gelida és un municipi de l'Alt Penedès (Barcelona) A Gelida hi anem el 6 de desembre de 2012 Gentilici Gelidenc, gelidenca Superfície 26,71 km2 • Densitat 7.123 hab. 266,68 hab/km2 El municipi de Gelida és situat a llevant de la comarca de l'Alt Penedès, al límit amb el Baix Llobregat. Amb una extensió de 26,71 km 2 , limita al N amb Sant Llorenç d'Hortons i amb Sant Esteve Sesrovires (Baix Llobregat), a l'E amb Castellví de Rosanes i Corbera de Llobregat i al SE amb Cervelló, tots tres municipis del Baix Llobregat. Al S és envoltat pel terme de Subirats i, a l'W, en una petita franja limita amb Sant Sadurní d'Anoia. El municipi comprèn, a part el poble de Gelida, cap de municipi, els barris de les Cases Noves, el Puig, Sant Salvador de la Calçada, la Valenciana, els Tarongers, els Molins (també anomenat Carrer dels Molins), les urbanitzacions del Martivell, Safari, Sant Salvador i el Serralet, i també l'antic veïnat de la Ferreria, a més de nombroses masies. Al terme es diferencien clarament dos sectors: d'una banda el sector accidentat, corresponent al vessant de llevant i de migdia de la serra d'Ordal, coberta d'abundants pinedes i amb nombroses fonts, i d'una altra, la plana, de vegetació pobra i aprofitada per als conreus, que correspon a la vall inferior de l'Anoia, abans que el riu entri al Baix Llobregat per l'estret de Gelida. El poble de Gelida és situat a 195 m d'altitud, en un tossal bastant atalussat de la riba dreta de l'Anoia. El 2005 tenia 5650 h. L'església parroquial, dedicada a sant Pere, fou construïda el 1871 al cor de la població, en substitució de l'antiga església parroquial, de la mateixa advocació, que era la capella del castell. La parròquia de Sant Pere de Gelida pertany a l'arxiprestat de Martorell, vila de la qual també depèn judicialment. El castell de Gelida, origen històric del poble actual, és situat damunt un tossal a la dreta de l'Anoia, des del qual es domina el poble, el curs baix de l'Anoia i el camí que porta a Vilafranca, per on corria antigament la Via Augusta romana. És documentat el 963 entre els termes del castell de Masquefa. En la reorganització de les fortificacions de frontera, posterior a l'escomesa d'Almansor a la ciutat de Barcelona el 985, Ènnec Bonfill, que havia d'esdevenir primer senyor de Cervelló, readquirí el castell de Gelida per una permuta amb el monestir de Sant Cugat del Vallès el 998. Des d'aleshores el castell pertangué als Cervelló, que posseïren la baronia de Gelida, la qual comprenia els llocs de Gelida i de Sant Llorenç d'Hortons. El 1297 la vengueren al rei Jaume I. Durant el temps que els Cervelló foren senyors de Gelida tingué lloc la incursió dels almoràvits, que, entrant pel Penedès, destruïren els castells d'Olèrdola i de Gelida. Posteriorment el rei vengué la baronia als comtes de Pallars i aquests als Arborea (1345). El 1367 l'adquirí el ciutadà de Barcelona Berenguer Bertran, el qual, amb la col·laboració dels homes de la Universitat de Gelida, féu obres de restauració al castell i hi fou enterrat a l'església, en un sarcòfag gòtic que des del 1939 es trobava en un museu barceloní i ha estat restituït al lloc d'origen. Francesc Bertran, el 1465, hostatjà al castell de Gelida el rei Pere IV de Catalunya, conestable de Portugal. Això i el fet que el senyor de Gelida caigués presoner dels joanistes en la batalla de Calaf foren la causa que perdés el castell, el qual recuperà més tard, quan jurà lleialtat a Joan II. A mitjan segle XVI el castell passà per successió als Erill. Després fou creat un indivís: la meitat passà als Perapertusa, als Bournonville i als Pinós, que el 1733 la vengueren als Dalmau; l'altra meitat passà als Despalau, als Tord i als Marimon. Encara en la guerra contra Felip V de Castella hom defensà amb valentia el castell, que sembla que va ser enderrocat en les seves parts principals per ordre d'aquest rei després de la guerra de Successió. Els darrers senyors jurisdiccionals del castell de Gelida foren el marquès de Cerdanyola i Teresa de Dalmau. El 1965 l'Ajuntament de Gelida n'adquirí la propietat i el mateix any es constituí l'Associació d'Amics del Castell de Gelida amb la finalitat d'iniciar-ne la restauració i la consolidació de les restes. El castell és format per tres recintes, situats l'un a continuació de l'altre, bo i adaptant-se a les condicions del relleu de l'estret promontori on és edificat. El més alt, veritable reducte de la fortalesa, comprèn un clos d'altes muralles, reforçat al punt més elevat per una torre imposant de planta semiel·líptica amb base atalussada, baluard defensiu per la part de muntanya. El recinte central, ben defensat per muralles laterals, amb una torreta quadrada a la dreta i dues més a l'esquerra, té, en la part inferior, una gran torre de planta rectangular i restes de les dependències gòtiques que protegeixen el pas al recinte inferior, probablement el menys antic de la fortalesa, on hi ha les restes d'un cos de guàrdia i l'església del castell, dedicada a sant Pere, que fou l'antiga parròquia, com hem dit. D'origen preromànic, és documentada el 945; l'església va ser reformada en diverses ocasions, la més important de les quals el 1780, any en què el rector demanà llicència als senyors del castell per a utilitzar la pedra dels edificis enderrocats a fi de construir el campanar, octagonal. L'absis antic no es conserva ja que l'església fou allargada per aquesta banda i hi fou bastit un absis de planta poligonal cobert amb volta de creueria. S'hi han descobert tres finestres preromàniques, que eren tapiades, i l'ara primitiva. S'han restaurat els pilars, s'ha reconstruït la volta i s'ha arranjat el paviment; va ser reoberta al culte per la festa major del 1979. El 1981 rebé com a donatiu un retaule barroc, datat el 1782, i diversos ornaments litúrgics. Fora de l'església hom descobrí algunes sepultures antropomorfes. A la plaça del Pedró i a l'església, anomenada així perquè hi havia el pedró o costell, senyal de jurisdicció i lloc de punició dels delinqüents, hom celebra anualment festivals de teatre i dansa. L'activitat cultural de Gelida és intensa, amb un nombre important de col·lectius que desenvolupen les activitats més diverses. Destaca la Unió del Casal Gelidenc, fundada el 1896, l'Esbart Rocasagna (1967), els Nous Bastoners (1953), els Grallers de Gelida i d'altres com la ja esmentada Associació d'Amics del Castell de Gelida o la Coral Vallbardina. És obert al públic el Museu de Gelida-Casa del Senyor (1981) i la biblioteca pública Jaume Vila i Pascual. Els mitjans de comunicació locals inclouen una revista editada per la Unió del Casal Gelidenc, una emissora de radio i una de televisió. Quant a les festes, són ben populars la festa de Santa Llúcia, que se celebra al desembre, i la festa major, que s'escau a l'agost. [google-map-v3 shortcodeid="b7039a97′′ width="350′′ height="350′′ zoom="12′′ maptype="roadmap" mapalign="center" directionhint="false" language="default" poweredby="false" maptypecontrol="true" pancontrol="true" zoomcontrol="true" scalecontrol="true" streetviewcontrol="true" scrollwheelcontrol="false" draggable="true" tiltfourtyfive="false" enablegeolocationmarker="false" enablemarkerclustering="false" addmarkermashup="false" addmarkermashupbubble="false" addmarkerlist="Gelida{}1-default.png" bubbleautopan="true" distanceunits="miles" showbike="false" showtraffic="false" showpanoramio="false"]


source: CulturaX

text: FULARD BB-SLING ORGANIC de Babilonia BDDSL 508 | BITTI Inici Productes Mocador-Bandolera portanadó FULARD BB-SLING ORGANIC de Babilonia Si vols comprar un/a FULARD BB-SLING ORGANIC de Babilonia afegeix-lo/a a la cistella o visita'ns a la nostra Botiga de nadó a Barcelona Fulard portabebès BB-Sling de Babilonia El BB-SLING és un "brunzit" fet de tela envoltant única en cotó 100% orgànic. La tècnica de teixit especial ofereix un suport òptim des del naixement fins que el seu fill tingui entre 3 i 4 anys d'edat. El BB-SLING és molt fàcil i ràpid de posar i, gràcies als dos anells d'alumini, també s'ajusta fàcilment. No necessita lligar l'embolcall del nadó, només necessita col·locar la tela a través dels dos anells d'alumini. BB-SLING s'usa principalment com a portador de maluc, encara que pot utilitzar-lo per portar el seu nadó en diverses posicions. 'Cap altre portador de maluc és més còmode i més fàcil de posar! El BB-SLING es realitza en un projecte de comerç just a l'Índia.


text: Es presenten els terminis pel concurs del cartell de Les Borges del Camp - BXC Ràdio Ciutat de Reus - Ràdio Online Les festes de la Mare de Déu de la Riera d'aquest 2020 serà escollida a través d'aquesta primera edició del Concurs del Cartell de la Festa Major. Els treballs es poden presentar fins al 27 de maig ja que recordem son unes festes que no es celebren fins al mes de setembre. Serà un jurat designat pels membres de l'Ajuntament que escolliran el cartell guanyador, que es convertirà en la portada del programa de la Festa Major. El guanyador tindrà una recompensa de 200 euros i dues entrades per a l'espectacle de la Festa Major. L'acte de presentació del cartell es farà el 18 de juny durant la festa local de la Capvuitada. Es farà un cop finalitzada la processó, a la plaça de l'Església. Tots els treballs presentats seran vàlids només en el cas que compleixin amb les bases establertes per al concurs al portal web de l'Ajuntament de les Borges del Camp.


text: L'Institut Alt Penedès finalista al 8è concurs de prototips "Industry Automation" | Servei Educatiu de l'Alt Penedès Votacions concurs Siemens 2016 Siemens patrocina la vuitena edició del concurs "Industry Automation". Una competició per a projectes presentats per Instituts, Col·legis i Universitats de t ot l'Estat Espanyol. S'han presentat al voltant de 50 projectes. Per determinar els guanyadors s'obre un termini, fins al 15 de maig, perquè qualsevol persona que ho desitgi, pugui votar per les aplicacions que els semblen més meritòries. Com en anys anteriors es tracta d'entrar a la pàgina web de la competició i accedir a la "VOTACIÓ ONLINE" Cada vot obliga a seleccionar d'entre els Projectes Finalistes aquells 3 que consideri meritoris de Premi. El projecte finalista tracta de: Cilindres exprés, acoblame nt de cilindres Projecte realitzat pels alumnes del cicle formatiu de grau superior d'automatització i robòtica industrial de l'Institut Alt Penedès de Vilafranca. En el nostre projecte s'integra tot el sistema de producció de cilindres singulars, des de la confecció de la comanda, passant per tot el complex procés de fabricació i verificació fins a la seva expedició. Aquest sistema seria útil per a fabricació de cilindres pneumàtics de mesures no estàndard, de forma totalment automàtica. El prototip que vam dissenyar, consta de totes les tasques d'un procés de fabricació real, utilitzant les eines que ens brinda la més avançada tecnologia. Controls amb autòmats de l'última generació, sistemes amb servomotor, control amb visió artificial, identificació, control i seguiment RFID, dispositius HMI d'altes prestacions, tot això enllaçat en xarxa.


text: La diputada de MÉS per Mallorca, Bel Busquets, s'ha mostrat convençuda aquest dimarts que arribaran a acords amb Podem, en relació al projecte de llei que regula el lloguer turístic vocacional a les Balears. D'aquesta manera la iniciativa parlamentària no sofrirà cap retard i es pugui aprovar a la sessió plenària del 18 de juliol. A la roda de premsa, Busquets s'ha referit a les reticències mostrades per Podem en relació a alguns aspectes de la futura normativa, i ha remarcat que és «urgent» poder aprovar-la «com més aviat millor» perquè les mesures que contempla es puguin aplicar. «Per l'experiència que tenim, sabem que amb Podem negociam fins al darrer moment i després arribam a acords. Creim que, una vegada més, arribarem a acords i es podrà aprovar», ha afegit per la diputada Joana Aina Campomar. Finalment, Busquets ha assenyalat que «hi havia un compromís de tots els partits que firmaren els 'Acords pel Canvi' de portar endavant la normativa que reguli el lloguer dels habitatges vacacionals», per aquest motiu, «allargar-ho una setmana més no té cap sentit», ha afirmat.


text: Jornades Europees de Patrimoni a la Cerdanya Les Jornades Europees de Patrimoni (JEP), impulsades per l'Agència Catalana del Patrimoni Cultural, se celebren aquest any els dies 11, 12 i 13 d'octubre. Turisme Cerdanya s'hi suma amb una visita guiada gratuïta a les esglésies de la comarca. Un any més, l'Agència Catalana del Patrimoni Cultural impulsa les Jornades Europees de Patrimoni (JEP). Es tracta d'una iniciativa del Consell d'Europa i la Comissió Europea que se celebra ininterrompudament a Catalunya des del 1991. L'edició 2019 se celebrarà aquí els dies 11, 12 i 13 d'octubre. Turisme Cerdanya hi participa oferint una visita guiada gratuïta a les esglésies de la Cerdanya. Aquesta visita es durà a terme el diumenge 13 d'octubre a les 11h. Per a inscriure-us, heu d'accedir al web www.cerdanya.org/visitesesglesies i omplir el formulari (escollint el 13 d'octubre). Les Jornades Europees de Patrimoni són considerades com l'activitat participativa més important d'Europa en relació al patrimoni cultural. Aquest projecte compta amb la col·laboració de la Federació de Municipis Catalunya, l'Associació Catalana de Municipis i l'Institut Ramon Muntaner. En l'edició d'enguany incorpora com a nous col·laboradors l'Associació Capital de la Cultura Catalana i Catalonia Sacra. A Llívia 11 h Taller: "Coneixes els vents i els núvols de la comarca? Vine a observar-los des del Castell de Llívia", a càrrec del meteoròleg Miquel Comas. Punt de trobada a dalt del Castell de Llívia. Activitat gratuïta. Inscripcions al museu municipal. 20 h Microteatre: Píndoles, teatre breu en espais vius. Torre Bernat de So, Església Parroquial i Museu Municipal. Preu: 3 €, gratuït (menors de 6 anys). Venda d'entrades al museu municipal. 11 h Visita guiada per la Llívia romana. Museu municipal, Castell i fòrum romà. Preu: 7 €. Venda d'entrades al museu municipal. 17 h Espectacle d'humor, música, veu i piano contra la violència de gènere: Histèries uterines, a càrrec de Xavi Demelo. Museu Municipal. Activitat gratuïta. Places limitades.


text: Espanya? (II): Estat plurinacional d'Espanya – El Periscopi Jordi Prunés 28/06/2016 Espanya? (II): Estat plurinacional d'Espanya Avui dia està molt de moda –ho celebr– la paraula "plurinacional". A l'anterior article ja vaig dir que Espanya, per definició, és plural. Vull raonar aquesta afirmació: La paraula "Espanya" deriva de la paraula llatina "Hispania". A l'Edat Mitja, les paraules llatines iniciades en "hi-", en moltes llengües romàniques, passen a perdre la "h" i a transformar la "i" en "e". Pel que fa a la "–ni– ", passa a la "–ny–" catalana o a la "ñ" castellana. Si Espanya ve d'Hispània, què vol dir Hispània? No vull entrar al nivell etimològic, on hi ha diverses teories, si no al concepte llatí. Hispania és un mot que passa a denominar, pels romans, les terres a l'oest dels Pirineus. Tenen el mot grec Iberia, però usen primordialment la paraula Hispania, per a referir-se a una zona geogràfica habitada per un conjunt de pobles (ibers, celtibers i celtes, amb les seves múltiples subdivisions) que coneixen. Posteriorment, Hispània serà la diòcesi que engloba diferents províncies: des de la Gallaècia fins la Mauritània Tingitana i des de la Baleàrica fins la Lusitània. Ja a l'Edat Mitja es formen i consoliden les ara anomenades regions històriques, que en molts casos tenen arrels en les províncies romanes, però que, aleshores, com a regnes, creen gran sentiment d'identitat, fomentat per les respectives llengües romàniques. La idea d'Hispania segueix en ment d'aquells regnes que combaten els musulmans, i així s'entén que, finalment, excepció feta de Portugal, acabin retrobant-se en una unió dinàstica que mai fou administrativa. Potser els hi sona d'aquests segles XV, XVI i XVII, allò de les Espanyes, en plural. No negaré que hi hagué tensions, i moltes, entre el poder central o monàrquic i els poders forals de cada regne, però és que aquesta tensió és típica de realitats pactistes, descentralitzades, federals. Ja no se'n trobaran al s. XVIII amb la centralització i el problema castellà, fins l'arribada de les autonomies. I si la nostra història no els hi basta com a mostra d'una Espanya com unió de pobles, mirin l'escut espanyol, format pels escuts històrics dels regnes que la composen: les armes de la Corona de Castella i Lleó, que amaguen els pobles de Castella, Galícia, Múrcia i Canàries; les armes de la Corona d'Aragó, que representen els pobles de Catalunya, Aragó, València i Balears; les armes del Regne de Navarra, en representació del poble d'Euskal Herria; i les armes del Regne de Granada com a representant d'Andalusia. No hi ha una España, no hi ha una nació monolítica. Aquesta realitat plural ha de ser, per Espanya, no tan sols motiu d'orgull, si no d'identitat i respecte. Podríem començar pel nom, que no hauria de ser Estat Espanyol o Regne d'Espanya, si no Corona d'Espanya, o millor, Estat Plurinacional d'Espanya. Que en penseu?


text: Membre des de la seva joventut del Partit Socialista Obrer Espanyol, va pertànyer al cercle de Francisco Largo Caballero i Tomás Meabe, a qui li unia una gran amistat. A les eleccions generals espanyoles de 1931 fou elegit diputat per Bilbao.[2] El 1932 va ser ambaixador a Alemanya i al juliol de 1936, va ser nomenat ambaixador a França i es va encarregar de la compra d'armes per a abastir l'exèrcit republicà durant la Guerra Civil espanyola fins a maig de 1937. Va ser director de les revistes Espanya, Claridad i Leviatán. El seu caràcter marcadament revolucionari a l'inici de la guerra es va anar temperant cap a un socialisme més europeu en el qual arriba a afirmar la necessitat d'un gran pacte després de la guerra entre els demòcrates, monàrquics i republicans, per a fer una transició pacífica del franquisme a la democràcia. Això li comportarà l'enemistat d'alguns però li obrirà les portes als membres moderats del PSOE. Es va exiliar a Gran Bretanya i a Suïssa després de la guerra, on va morir el 1959.


text: Serveis – Casmarpal Estem especialitzats en els serveis d'enginyeria mecànica i de consultoria integral del sector industrial. Aportem solucions tècniques adaptades a les necessitats dels nostres clients i utilitzem les eines més actuals en el disseny mecànic. A més de tenir en compte criteris funcionals i de disseny, també considerem altres aspectes no menys importants com la fabricació, els processos de muntatge, la resistència, l'ergonomia i la industrialització posterior. Motiu pel qual podem realitzar tasques d'industrialització dels projectes desenvolupats pels nostres clients o la creació de nous projectes a mida de les seves necessitats. El nostre centre de producció consta de maquinaria d'última generació i una plantilla professional altament qualificada. Estem especialitzats en prototipatges i sèries curtes de peces de precisió. El nostre centre de producció està dotat de Centres de Mecanitzats CNC de 3+2 eixos per peces de 3000mm de longitud, torns CNC amb eina motoritzada i eix "Y" i rectificadora tangencial per longituds de 1500mm. Així mateix, la nostra experiència ens permet assessorar els nostres clients en el disseny i material més adequats per cada aplicació. Podem fer muntatges de maquinària especial o maquinària en sèrie. També podem realitzar prèviament els mecanitzats necessaris per als muntatges i podem encarregar-nos del servei logístic dels components comercialitzats. El nostre propòsit és que el muntatge de maquinària industrial es porti a terme amb personal especialitzat, amb la supervisió d'una direcció tècnica i seguint una seqüència d'operacions prèviament establertes. Oferim solucions de Manteniment Industrial i adequacions de maquinària en els seus centres productius, realitzant el disseny i la implantació de sistemes de manteniment adequats a les necessitats de cada client, amb l'objectiu de millorar el seu procés de producció. Podem por tar a terme aquest servei amb el nostre personal de manteniment o bé en col·laboració amb el personal de manteniment de la seva empresa. A més, també oferim la resta de serveis complementaris del cicle complet de producció mitjançant un sistema de gestió únic. Oferim els serveis de consultoria, prototipatge i producció amb les tecnologies FDM, SLA, SLS, MJF. Tota l'experiència acumulada amb la mecanització subtractiva ens ha servit per poder aconsellar els nostres clients amb quina és la tecnologia additiva més adient per cada producte a realitzar


text: El Tomàs Llàcer demana un canvi d'horari per millorar el benestar de l'alumnat i la conciliació familiar | ARA Multimèdia El Tomàs Llàcer demana un canvi d'horari per millorar el benestar de l'alumnat i la conciliació familiar Col·legi Públic d'Educació Especial Tomàs Llàcer. Asseguren que el canvi d'horari, similar a la jornada continua, seria més beneficiós per a tot la comunitat educativa. Escrit per Redacció 26 setembre 2019 L'AMPA del Col·legi Públic d'Educació Especial Tomàs Llàcer d'Alcoi no està d'acord amb l'horari actual del centre. Asseguren que un horari més similar a la resta de centres escolars estan "justificats de manera pedagògica i organitzativa i duts a terme amb resultats molt positius als àmbits familiars, educatius, de salut i benestar de l'alumnat i de conciliació familiar". El centre assegura que aquesta petició de canvi d'horari està sol·licitat per part de tots els Consells Escolars dels centres específics de les comarques del sud valencianes a la Direcció Territorial abans del 15 de juny de 2019. L'AMPA del Tomás Llácer assegura que no hi ha hagut resposta per part del Secretari Autonòmic d'Educació i Formació Professional a la petició d'un horari especial. En el comunicat signat per Marta Lapuente, presidenta de l'AMPA del Tomàs Llàcer, demana que "el Secretari Autonòmic tinga a bé aprovar els horaris sol·licitats en juny de 2109 a la Direcció Territorial d'Educació". Aquest horari entre altres beneficis, segons l'AMPA, possibilita l'assistència a activitats extraescolars de vesprada, millora el rendiment de l'alumnat i incrementa la seua capacitat d'atenció, hi ha una influència millor de la resposta farmacològica durant l'horari escolar, promou el desenvolupament de la seua personalitat i una formació integral, i fa possible la participació en la vida social i cultural de l'entorn. El Col·legi Tomàs Llàcer rep una donació de 2.000 € Guanyar denuncia públicament que l'Ajuntament ha celebrat en Nadal "berenars per a més de 50 persones" 3 març 2021 L'Himne d'Alcoi o una guia de la ciutat del 1947, ara són de Domini Públic 3 març 2021 Alcoi | La Capella torna a acollir una exposició amb les obres d'Alejandro Mañas 3 març 2021 Alcoi es prepara per al turisme en la desescalada amb noves tecnologies i accessible per tothom 3 març 2021


text: Una peça d'Alex Reynolds per a un espectador únic – A*Desk La creació de situacions fílmiques per a contextos reals comporta que la pràctica de la performance activi pors atàviques, pregunti sobre el nostre context i ens deixi, com a usuaris, davant d'un mar de dubtes sobre la comunicació, la veritat, la narració o la nostra fragilitat. Frederic Montornés participa a "Te oímos beber" i explica, en primera persona, les seves reaccions. Un dia vaig rebre un email amb informació sobre una exposició. El missatge deia el següent: "una peça d'Alex Reynolds per a un únic espectador". Més que una exposició, havia de tractar-se d'una acció, una performance. He de que confessar que la idea de participar en alguna cosa que només es feia per a un únic espectador, em va captivar immediatament. Vaig pensar que quan un va a veure una exposició sempre es veu obligat a compartir-la amb altres persones. Algunes vegades amb coneguts, altres no. Participar en alguna cosa on res d'això succeís i que, a més, no podria comentar amb ningú, em va intrigar des del principi. Sense esperar ni un sol dia –la possibilitat de quedar-me fora va fer que anés ràpid- em vaig apuntar com a candidat seguint les instruccions que se'm donaven. I un cop fet, només calia esperar. Sabia que l'artífex d'aquesta obra produïda per Barcelona Producció 2011 –és a dir, La Capella-, era Alex Reynolds, una artista de la qual feia poc havia pogut experimentar una altra de les seves propostes. Es tractava d'una obra que, concebuda per a dues persones i a la manera d'una àudio-guia, aconseguia que al final del recorregut per l'espai d'exposició, ambdues persones es trobessin en un mateix punt després d'haver viscut experiències molt diferents. Però això era una altra cosa. Ni el títol de la proposta, un críptic "Te oímos beber", em permetia endevinar què s'amagava darrere d'aquesta proposta. Em vaig oblidar del tema fins que al cap d'un mes vaig rebre un mail comunicant-me que m'havien seleccionat. També em preguntaven quin dels dos dies que proposaven m'anava millor així, així com quina franja horària. Aquest missatge el signava un tal Juan. Ni rastre ja de l'Alex. A la possibilitat d'acudir a un acte que només es fes per a un únic espectador, vaig començar a notar que se li anava sumant alguna cosa que, com el temps, de vegades és molt difícil descriure. Vaig començar a prendre consciència que encara que la peça hagués estat prevista per a finals de maig o principis de juny, en realitat havia començat el dia en què vaig respondre el primer mail. Cada vegada que pensava en això m'envaïa una estranya sensació. Com si juguessin amb mi, com si els hagués donat la clau per tal que fessin amb mi el que volguessin. I ja no només l'Alex. També aquest Juan al que encara no li poso cara. De manera que eren dos o més els que estaven a l'altre costat movent els fils d'alguna cosa que desconeixia i que em concernia directament. Un mes després vaig rebre un altre mail demanant-me que confirmés dia i hora. Vaig respondre i després de cinc dies em van escriure de nou informant-me sobre on havia d'anar. També el que havia de fer: seguir a la Carmen en tot moment, durant aproximadament una hora, el temps previst de durada de la peça. Em vaig oblidar de la Carmen. Un detall que, pel que vaig saber després, era tan clar i precís com a imprescindible per l'esdevenir de la peça. Però no vaig lamentar la meva malaptesa. És més, la vaig introduir en la història fins al punt de permetre l'entrada al personatge que es comunicaria amb mi. Via sms i, com no, anomenat Juan. Vaig arribar al lloc previst amb quinze minuts d'antelació. I això va ser el que va succeir: a través d'un sms en Juan em diu que torni una mica més tard ja que fer-ho en aquell moment podria ser perillós. Vaig pensar: Sembla que no era poca la intriga i me n'administren una altra dosi!. On m'havia ficat?, què (m') anava a succeir? Només sabia que ja era tard per tirar-me enrere. Havia de seguir fins al final. Passés el que passés. I una altra cosa: vaig intuir que, a partir d'aquell moment, seria observat. Veurien el que estava fent sense que jo pogués veure'ls. De manera que, alhora que m'havien convidat a participar en alguna cosa que es feia només per a mi, jo els convertia en els espectadors de l'obra que l'Alex Reynolds (també) havia concebut per a un únic actor. A l'hora acordada, m'apropo al portal seguint instruccions i truco al pis que se'm diu. S'obre la porta, pujo amb ascensor i en arribar al pis veig que la porta està oberta. Entro, saludo, ningú respon i em dirigeixo cap al final del pis mirant-ho tot com si es tractés d'una exposició. Buscava alguna cosa que no anava a trobar. Tot era normal, molt normal. Excepte una cosa: el cable del telèfon que hi havia damunt de la taula sortia d'una porta tancada i barrada... Sense res a fer, vaig seure al sofà a l'espera que alguna cosa succeís. Vaig engegar el tocadiscs per escoltar el vinil que estava posat: crec que la banda sonora de Citizen Kane. No vaig trigar a treure'l. I vaig provar l'altre dels dos discos que hi havia: música de jazz. Encara que sabia que no ho aconseguiria, necessitava sentir-me com a casa o almenys, en un lloc conegut. Per això em vaig apropiar d'aquell lloc fent l'única cosa que podia fer: decidint la música que volia escoltar. A l'adonar-me de que m'havia deixat la porta oberta, em vaig aixecar per tancar-la. I al cap de poca estona, vaig sentir que la porta s'obria i que algú entrava. El primer que vaig veure va ser un impressionant gos negre seguit d'una persona que, jutjant per la corretja, vaig sospitar que era cega. Una vegada dins del pis –el seu pis- es va comportar com si en el seu interior no hi hagués ningú. Com si jo fos invisible... De res va servir que la saludés. Després de deixar el que portava i dirigir-se al bany, l'única cosa que jo podia notar era la mirada del gos assegut als meus peus. Estant ella encara al bany, va sonar el telèfon. Va sortir del bany per respondre. Una mica alterada per l'estranya conversa que va iniciar sobre un tal Juan, la cega va canviar la música seguint les instruccions que li donaven –no hi havia dubte: m'estaven observant-, es va fer amb un plànol que va trobar en un dels calaixos de la cuina i després de canviar-se va sortir de l'apartament a la recerca de no se sap què. Abans de sortir, la Carmen es va assegurar d'haver agafat un revòlver... I va abandonar el pis deixant-me dins i sense saber que fer. En Juan em va haver de recordar via sms que havia de seguir a la Carmen en tot moment. Vaig baixar al carrer amb la finalitat d'unir-me a ella i al seu gos. Creuem junts un parell de carrers quan, de sobte ,un taxi es para i la Carmen hi puja. Al cap d'una estona –i, una vegada més, l'assistència via sms d ́en Juan recordant-me el que havia de fer- pujo al mateix taxi. Sense amb prou feines adonar-me del que passa, abandonem un barri que, malgrat no resultar-me massa familiar, deixa de ser l'escenari en el qual fins llavors tot transcorria. Ara l'escenari s'ampliava a la ciutat; també les possibilitats del que pogués succeir... Vaig sentir que perdia el control d'una situació que mai havia controlat. Vaig recordar que era el subjecte d'una acció "feta només per a mi". També d'una acció representada per mi. Sense previ avís, el taxi es va aturar en una cantonada. Per la porta en la qual jo estava assegut va entrar una invident, amiga de la Carmen, amb qui va iniciar una conversa que va assolir tints de melodrama a l'esmentar el nom d'un personatge que, sense amb prou feines haver vist, ja començava a conèixer: en Juan. La conversa va acabar quan la Carmen va instigar a l'altra cega a baixar del taxi per seguir amb un propòsit que jo desconeixia del tot. L'escenari va canviar de nou i va ampliar el seu espai més enllà dels límits de la ciutat. Sortim de Barcelona per la Ronda Litoral direcció cap a un lloc en el qual mai no havia estat. Solament el record del què havia estat aquest lloc, va fer que em preguntés de nou què estava jo fent allà. En un dels llocs més inhòspits de la ciutat, prop del moll de càrrega del port i sense cap ésser humà a la vista, el taxi es va aturar indicant-li a la Carmen que havia arribat al lloc. Ella va baixar i jo després d'ella. I com dos estaquirots ens vam quedar la Carmen i jo, un al costat de l'altre, esperant que algú o alguna cosa ens indiqués què havíem de fer. Esperàvem instruccions. Com qui apareix del no-res, es va apropar a nosaltres un personatge del que, abans de parlar, ja vaig començar a dubtar si era un actor o efectivament un habitant de la zona. Sense esperar cap paraula per part nostra va començar una mena de monòleg al voltant dels seus dots de psicomorfòleg, o sigui, la ciència –va dir- que estudia la psique a partir de la fisonomia. Per a aquesta mena de dissertació a la qual jo –confesso- li prestava poca atenció per temor al fet que la Carmen m'abandonés allà mateix, va fer servir fotografies de periòdics i una capacitat oratòria que ja voldrien tenir més d'un comissari d'exposicions. Absort entre aquella llauna, l'escenari en el qual em trobava sota del pont de la Ronda del Litoral i la imatge de la Carmen i el seu gos esperant no-se-sap-què, va sonar el telèfon de la Carmen. A l'acabar la conversa, vaig veure que es precitava cap a la via del tren amb la finalitat de creuar-la. Va ser llavors quan vaig percebre que, a l'altre costat de la via, l'esperaven tres personatges: un dins d'un cotxe i dos fora. Vaig abandonar el psicomorfòleg per adherir-me a la Carmen com una paparra. Ja no podia oblidar que havia de seguir-la en tot moment. En reunir-se amb el grup vaig saber que un d'ells (invident també) era en Juan i que entre els dos havia existit alguna cosa que, si s'ha de jutjar pel to de les seves veus, no vaig creure que pogués acabar bé. I així va ser. Després d'un moment de retrobament romàntic tenyit de telenovel·la, la cosa es va encendre i abans que el segon invident s'unís a la parella, es van sentir uns trets que van acabar amb la vida de tots. No donava crèdit al que acabava de presenciar. Una matança de joguina en un lloc inhòspit. I sense poder-ho explicar a ningú!. I més sol que la una... fins que, com qui no vol la cosa, es van aixecar del terra, van comentar la jugada, van pujar al cotxe i, després de prohibir-me entrar-hi, van marxar muntanya amunt deixant-me sol sota aquell pont i sense saber com tornar. Vaig fer el que qualsevol hagués fet: desfer els meus passos. A meitat del recorregut, un cotxe frena al costat del meu genoll i el seu conductor, summament alterat, m'insta a pujar. En menys del temps que trigo a reaccionar, no aconsegueixo endevinar la velocitat a la que anem. Només sé que si fins a aquell moment podia haver deixat allò en qualsevol fase del projecte, ara ni tan sols podia baixar del cotxe. Tret que volgués morir. A la mateixa velocitat que anava el cotxe, parlava el seu conductor: el psicomorfòleg una altra vegada. Que va seguir i va seguir amb la seva llauna fins a arribar a la part posterior de les Drassanes i, tallant de sobte el seu discurs, em diu que baixi. No em puc negar. De manera que li faig cas, baixo del cotxe i veig que se'n va. I allà em vaig quedar jo fins que al cap d'una mitja hora i sense que res passés, ni ningú em digués res o en Juan m'enviés un sms, vaig pensar que potser havia arribat el moment d'abandonar aquell lloc. Per molt que em sentís observat, allò ja no era el mateix. Ni el mateix teatre, ni el mateix cinema. Era el transcurs normal de la vida. I els seus personatges, persones que passaven pel meu costat i que potser no entenien perquè els mirava d'una manera especial. O què feia jo recolzat en el tronc d'un arbre tan anònim i perdut com aquell en el qual em van deixar.


text: joventut | Ajuntament d'Oliva - Part 3 Ahir va començar la «campanya» d'apropament als centres d'educació secundària del programa Oliva nit jove, impulsat pel departament de Joventut. Alumnes de 3r d'ESO a l'IES Gabriel Ciscar varen ser informats del format que tindrà aquest programa dedicat a l'oci nocturn jove, que donarà una alternativa, tant divendres com dissabtes a la nit, mantenint un format de participació continua.... Oliva presenta un «Figatell Sound» de més qualitat amb la presència de BOIKOT Serà el divendres 16 de juny, dintre de la programació de la Fira i Festes Tot a punt per a la celebració de la V edició del Figatell Sound, el festival de música alternativa fet per i per als joves d'Oliva i dels pobles veïns, amb la col·laboració de les Regidories de Festes, Cultura i...


text: Everything That Happens Will Happen Today – Lo bloc Pop elegant i atemporal, servits per dos clàssics del génere. Per una banda em sap greu que la reunió de dues de les grans patums del pop hagi passat desapercebuda pel gran públic. Però també reconec que no hi ha arguments per a defensar que aquest Everything That Happens Will Happen Today sigui un àlbum excepcional. El mateix so i els mateixos recursos que podem trobar a les discografies en solitari de tots dos genis, però sense la màgia que habitava ni en Talking Heads, ni als primers Roxy Music, ni en el treball com a productor de Brian Eno. Comentem per sobre les cançons: Home té una melodia dolça però massa soroll al voltant; My Big Nurse i The River semblen escapades del True Stories; I Feel My Stuff demostra que la influència dels Massive Attack arriba fins els més grans; Everything That Happens Will Happen Today i Life Is Long (la millor) sonen als Talking Heads de tota la vida; Strange Overtones sóna com ho farien uns Talking Heads actualitzats, versió bona; la versió dolenta és Wanted for Life. Tot plegat, m'he trobat cansat de tornar a escoltar la mateixa entonació de sempre del David Byrne, possiblement un dels millors cantants de pop dels darrers 30 anys, i crec que la culpa és que són exactament igual que fa 20 anys. Un bon àlbum, però que es mira el seu propi melic. Adient per amenitzar una estona sense estridències. Contraindicat si l'ànim necessita una patada al cul. Bonus track: juraria que el francis black va parlar d'aquest disc quan va sortir, però no ho he localitzat a casa seva. 2 Abril 2010 31 Març 2010 IvanBrian Eno, David Byrne, música, pop 2 respostes a "Everything That Happens Will Happen Today" 3 Abril 2010 a les 9:34 pm A mi me gusto el disco , el post es este : http://borraelhumodetufrente.blogspot.com/2009/01/eno-byrne.html Argumentado para variar. Hay un disco buenisimo para mi que es Exposure de Robert Fripp. http://megauploadbot.com/robert-fripp-exposure-megaupload.html 5 Abril 2010 a les 11:12 am Apunto la sugerència. Sóc fan de Fripp des de King Crimson. Fa una eternitat en va enregistrar dos àlbums amb Andy Summers, molt recomanables, especialment el primer: I Advance Masked.


text: A PEU: Caminant a poc a poc s'observa millor la vida: Evangelitzar els pobres o deixar-se evangelitzar per ells? - Des de l'octubre de 2015: Iniciar la formació en clau d'evangelització. - Des d'octubre de 2017: Promoure la creació d'institucions que atenen necessitats específiques de col·lectius necessitats. - "Els seus estatuts però hauran d'establir que el rector, l'arxipreste o el bisbe, segons correspongui, tindrà sempre la darrera paraula en totes les decisions, ja que la forma pròpia de Caritas no és la d'una associació de fidels sinó l'església parroquial, arxiprestal o diocesana en acció a favor dels més pobres"). - "El nomenament de president de qualsevol junta de Caritas correspondrà al bisbe a proposta del Rector, a partir d'una terna elaborada per votació en l'assemblea. En situacions extraordinàries es podrà nomenar el president sense convocar l'assemblea. Els altres membres de la Junta seran nomenats pel rector a proposta del president". El juliol passat el Bisbe ja va fer una declaració que indicava el camí cap on volia que es transités. Deia: "També som una Església per als pobres, perquè dediquem un gran nombre de col·laboradors a l'atenció dels pobres", però creia que manca ser una Església dels pobres, "una comunitat que fa realitat l'anunci de Jesús a la sinagoga de Natzaret: els pobres són evangelitzats, es converteixen i entren a formar part de l'Església." El bisbe Novell conclou que cal arribar a un treball caritatiu que porti els pobres a la conversió, al camí de fe i a la incorporació a la comunitat parroquial. En aquest sentit, apunta a que els col·laboradors de Càritas "han d'aprendre a evangelitzar, sense deixar de realitzar la tasca d'acolliment, de promoció d'inserció laboral, de formació, d'ajuda material. Han de descobrir la mística de fer tot això de tal manera que suscitin interrogants, propiciïn el diàleg sobre el perquè de llur caritat, fins a fer possible l'anunci significatiu de Jesús i la proposta d'un camí de conversió." Aquest "plus" de la pastoral caritativa, -explica,- demana "una formació en clau d'evangelització per als actuals professionals i col·laboradors de Càritas", que es tradueix en un curs de capacitació evangelitzadora que ha d'esdevenir el curs introductori per a arribar a ser col·laborador de l'acció caritativa parroquial. Vanitat i falsedat dels escribes.— 38 En el seu ensenyament deia: «Guardeu-vos dels escribes. Els agrada de passejar-se amb llargues vestidures, de ser saludats a les places 39 i d'ocupar els primers seients a les sinagogues i els primers llocs als convits; 40devoren les cases de les viudes i amb intenció fingida fan llargues oracions; aquests sofriran una condemna més severa». Ofrena d'una viuda pobra.— 41 Es trobava assegut davant la sala del tresor, i mirava com la gent hi tirava diners; i molts rics hi tiraven molt. 42 S'hi presentà una viuda pobra i va tirar-hi dues peces menudes, que fan un quadrant. 43 Llavors va cridar els deixebles, i els digué: «Us asseguro que aquesta viuda pobra hi ha tirat més que tots els qui tiren al tresor; 44 perquè tots hi han tirat d'allò que els sobra; ella, en canvi, de la seva indigència, hi ha tirat tot el que posseïa, tot el que tenia per a viure».


text: Evolució de la Síndrome de Sjögren | Hospital Clínic Barcelona Síndrome de Sjögren Evolució de la malaltia Evolució de la Síndrome de Sjögren La síndrome d'Sjögren és una malaltia crònica de progressió molt lenta en el temps. Per aquesta causa, pot haver-hi un període de fins a 10 anys entre el començament dels símptomes i el diagnòstic de la malaltia. Com aquests símptomes solen aparèixer en l'edat mitjana a la dona, poden ser contemplats com a part de l'envelliment normal o dels símptomes de la menopausa (p.e. sequedat vaginal), el que retarda encara més el diagnòstic. L'aspecte més greu de la síndrome de Sjögren és el major risc per desenvolupar càncer hematològic (limfoma), que s'estima que pot ser de 10 a 30 vegades més gran que a la resta de la població general. Un dels principals avenços en l'actualitat és l'existència per primera vegada d'índexs internacionals que mesuren l'activitat de la malaltia (denominats ESSDAI i ESSPRI), especialment, de les complicacions agudes en els principals òrgans afectats, i que analitzen i defineixen amb detall totes les manifestacions que pot presentar el pacient amb síndrome de Sjögren, més enllà de la sequedat (les anomenades manifestacions sistèmiques o extraglandulars). Aquest projecte té com a finalitat que les manifestacions sistèmiques s'avaluïn i diagnostiquin de la mateixa manera a nivell internacional per contribuir a un diagnòstic més precís i un tractament més adequat i un millor pronòstic. És altament recomanable que l'especialista que controla la malaltia utilitzi l'índex ESSDAI per classificar el risc de complicacions de la malaltia (a major puntuació, major risc). En línies generals, la fertilitat i la descendència no solen estar afectats per la presència de la síndrome de Sjögren, amb una excepció important: el pas d'anticossos de la mare (anti-Ro) a través de la placenta poden produir problemes cardíacs en el fetus o lesions a la pell del nadó. En el cas d'embaràs, són molt importants els controls per un equip multidisciplinari d'especialistes (l'especialista expert en malalties autoimmunes, el ginecòleg /obstetra i el cardiòleg o dermatòleg) amb experiència en avaluar pacients amb malalties autoimmunes. Les principals complicacions cròniques de la malaltia deriven de l'existència durant llargs períodes de problemes d'hidratació de les principals mucoses. Pel que apareixen una gran quantitat de símptomes que es transformen en crònics com la picor d'ulls, la boca seca, la tos seca, o el cansament i el dolor crònic. Dins de la part sistèmica, si no hi ha una detecció i tractament primerenc d'algunes afectacions, el pacient pot arribar a desenvolupar una fallada crònica d'alguns òrgans importants com poden ser els ronyons (insuficiència renal crònica) o els pulmons (fibrosi pulmonar). El limfoma és la complicació més greu de la malaltia, i els principals especialistes coneixen aquells factors que poden ajudar al diagnòstic precoç del limfoma.


text: El Centre Tecnològic de Nutrició i Salut (CTNS) promourà hàbits saludables entre 1.200 adolescents en risc de vulnerabilitat de la província de Tarragona. Els hàbits poc saludables s'associen a malalties cròniques, especialment l'obesitat, segons ha informat avui CaixaBank, que finança el projecte. Si la millora d'hàbits es fa durant la infància o l'adolescència augmenten les possibilitats que sigui més efectiva a llarg termini. L'objectiu del projecte, Eyto kids, és promoure hàbits saludables amb una metodologia innovadora a través d'activitats dissenyades per adolescents d'educació secundària que es desplegaran en centres de primària. Un dels objectius és augmentar la participació dels joves en el desenvolupament d'intervencions per millorar els estils de vida i involucrar-los perquè els més petits tinguin hàbits més saludables. Així, es pretén augmentar el consum de fruita, verdura i la pràctica d'activitat física, alhora que disminuir hàbits sedentaris, el consum de begudes ensucrades i de menjar ràpid. El director general del Centre Tecnològic de Nutrició i Salut, el Dr. Lluís Arola, i el director de Banca d'Institucions de CaixaBank a Tarragona, Eduard Gené, han signat el conveni de col·laboració entre ambdós organismes. L'Obra Social "la Caixa" destina 17.980 euros a l'impuls d'aquest nou projecte, que té com a objectiu promoure els hàbits saludables entre prop de 1.200 adolescents en situació de vulnerabilitat de la província de Tarragona. L'Obra Social "la Caixa" ha concedit ajudes per valor de 843.770 euros a 41 projectes de tot Catalunya seleccionats en la convocatòria d'Acció Social i Interculturalitat 2015. El seu objectiu és donar suport a organitzacions no lucratives que desenvolupen iniciatives socioeducatives i de convivència cultural que pretenen donar resposta als reptes socials. Aquesta convocatòria correspon al Programa d'Ajudes a Projectes d'Iniciatives Socials que impulsa anualment l'Obra Social i que preveu destinar més de 17 milions d'euros a set convocatòries.


text: Exposició dels finalistes del segon Certamen Al Marge / La Marina | Bonart Al Marge de Xàbia tanca el cicle d'exposicions del Segon Certamen celebrat en col·laboració amb l'ajuntament de Xàbia, amb la presentació de les finalistes de les modalitats de pintura, escultura, fotografia i instal·lació del 12 al 26 de gener del 2013. L'objectiu de la galeria és difondre i donar suport als artistes emergents locals. Ara, els artistes emergents tenen l'oportunitat de mostrar les seves obres: Isabel de Piero, argentina de Tres Arroyos, mostra les seves instal·lacions i pintures sobre nogalina en què les línies, signes i colors ens parlen d'un món propi, sensible. Mariví Puigcerver presenta unes obres en què l'acrílic conviu amb el crayón creant unes composicions abstractes, delicades però amb força interior, plenes de matisos i suggeriments. Sefa Ivars Cardona s'estrena en les arts expositives amb unes fotografies molt personals en les que les seves pròpies vivències apareixen matisades per la seva sensibilitat. Valerie Wordsdale, anglesa de vocació internacional, té una pintura en la qual el camp de Rangitikei a Nova Zelanda, el paisatge urbà del seu Londres natal i les costes mediterrànies es veuen reflectides després de passar pel sedàs de la seva tècnica. Brigitte Schemmel, ceramista alemanya establerta a Xàbia, on imparteix classes de ceràmica, posa la seva experiència al servei dels seus "objectes" en què forma i color es barregen amb una impecable tècnica. Siobhan Horner pertany a una família en què l'art, la fotografia no és aliè.


text: El Punxò (CCXLVIII), Des de la trinxera en Levante-EMV El Punxò (CCXLVIII) Amb l'afició que tenia la "nostra" dreta Popular d'eixir al carrer per protestar contra J.L.R. Zapatero, no s'entén massa bé les raons que, aleshores, addueixen per no posar-se "darrere d'una pancarta" exigint de "Madrid" un nou sistema de finançament que no perjudique el País Valencià. Una precisió. El president A. Lincoln i D. Trump pertanyen al mateix partit polític, el Republicà. Algú pot pensar, i a què ve aleshores aquesta precisió? Realment no ho sé (és notori que, més sovint que creguem, les neurones "viatgen amb llibertat" pel cervell). Però a vegades, en molts moments i en moltes facetes de la vida, perdem la perspectiva i ens conduïm amb un reduccionisme impropi de ser racionals. En altres paraules (i pareix que estiga justificant l'anterior) no tots els "republicans" nord-americans, són com D. Trump ("trampós"?) En la pel·lícula Spotlight (2015) de Thomas McCarthy (els recomane que la vegen, no tant pel tema que tracta, que també, sinó per la gran direcció i interpretació que fan alguns dels seus actors principals com secundaris). Doncs bé, en el desenvolupament de l'argument hi ha un moment crucial en què, tenint ja les proves dels abusos sexuals a menors per part d'un sacerdot, decideixen no publicar-ho fins no puguen demostrar que el tema dels abusos sexuals de menors dins de l'església catòlica no era una qüestió d'algunes "pomes podrides", tal com ho definien els dirigents eclesiàstics, sinó una qüestió "sistèmica" de l'església catòlica (supose que aquest argument els sonarà prou). Per cert, en la pel·lícula un expert aporta dues xifres (relacionades, supose, amb l'estat de l'església catòlica als EEUU) que criden l'atenció. Per una part afirma, aquest expert, que el 50% dels retors no practica el celibat i, per altra, que segons els seus estudis, els retors que havien practicat abusos sexuals a menors estava sobre el 6% del total de retors. A l'estat espanyol desconec el tema, però segons Pepe Rodríguez (63 anys) autor de "Pederàstia en l'Església Catòlica", periodista i professor de la Universitat Autònoma de Barcelona i al qual se li ha prohibit l'entrada en qualsevol església, considera que ha sigut un problema greu. En aquest sentit diu "tota persona de la meva generació ha sentit que el pare tal o qual havia ficat mà a algú. Abans era una situació normal, que coneixia tothom i no traumatitzava a ningú". Igualment que "a Espanya el nombre és molt superior. O millor dit, ho ha estat, perquè els temps canvien i aquesta ona de pederastes va sorgir durant una època molt concreta de l'Església. La majoria de casos no van ser destapats per por o desconeixement dels pares de les víctimes. Ara, els majors abusadors ja estan jubilats o morts" Respecte de l'últim ple extraordinari a les Corts Espanyoles, on s'intentava que MR donés explicacions sobre la presumpta corrupció del seu partit (i que governa a l'estat), resulta inacceptable el fet que és tinga com "normal" (repassen la intervenció del portaveu de CIUDADANOS Albert Ribera i ho comprovaran) que es puga mentir, des de la més absoluta impunitat, en la seu (diuen) de la sobirania del poble. Devia ser motiu d'escàndol, però no és així! La corrupció moral i ètica (ací no es pot parlar de "presumpta") de la classe política ha aplegat al nivell equivalent al fet que hi haja 8 milions de votants que res és els importe l'altra cara de la corrupció (i la mentida sistemàtica) Després de sentir les "barbaritats" que estan dient els "populars" en la reunió d'Alboraia sobre els atemptats de Catalunya, ho tindria més clar que l'aigua!


text: Diapasó ressonant | FisLab... el bloc Diapasó ressonant 12 Juny 2017 by tavicasellas Diapasó musical de 440 Hz, la nota LA Segurament hem vist alguna vegada un músic que es treu un petit diapasó de la butxaca, li dona un cop i se'l col·loca prop de l'orella, això ho fa per agafar el to de la nota La (440 Hz) i que li serveix de referència per afinar l'instrument. Els ossos del seu crani fan aquest cas de caixa de ressonància i sent internament la nota. En el nostre cas tenim un diapasó de 440 Hz una mica més gran i amb una caixa de ressonància de fusta i podem comprovar que el diapasó ressona només si emetem prop d'ell un so de la seva freqüència pròpia i en canvi si el so difereix d'aquest valor (encara que sigui lleugerament: 420 o 460 Hz) el diapasó ja no ressona. Amb aquesta experiència comprovem que qualsevol objecte que oscil·la o vibra (un pèndol, un gronxador, una molla, una copa de vidre...) té una freqüència pròpia i que només entrarà en ressonància si la forcem amb un impuls extern periòdic que coincideix amb la seva freqüència pròpia. en el cas del diapasó, que oscil·la a 440 Hz la única manera de fer-lo entrar en ressonància és a través d'una ona sonora d'aquesta freqüència que generem a través de l'app del mòbil (Function Generator) i amplificada per un altaveu. Aquesta ressonància forçada pot arribar a maximitzar les oscil·lacions, en el cas d'un gronxador podríem arribar a fer-lo donar la volta o potser hem vist el famós vídeo del pont de Tacoma que es va ensorrar degut a que va entrar en ressonància per l'efecte del vent. Aquesta entrada s'ha publicat en Ones, Ressonància i etiquetada amb ona, ressonància. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


text: ALTAnetBA - Inici - eSam Imprimeix ALTAnetBA ALTAnetBA es la xarxa de comunicacions privada de les administracions locals de Tarragona. Per aquest canal s'accedirà a tots els serveis telemàtics que la Diputació de Tarragona presta (Correu Electrònic, e-Govern, BASE, Padró d'Habitants, Comptabilitat, etc.). També connectarà l'Administració Oberta de Catalunya (AOC), amb els seus serveis eacat i de Certificació Digital. Altres administracions també podran participar.


text: vacances – Farmacia Mercè Badia Tag Archives for: "vacances" En Farmàcia Mercè Badia Escrit 26/08/2020 Tot i la situació de pandèmia que estem vivint, molts de vosaltres segur que heu aconseguit treure uns dies per desconnectar, ja sigui a la platja, a la muntanya o qualsevol altre indret a [...] En Farmàcia Mercè Badia Escrit 31/07/2019 La farmaciola de viatge definitiva Haver de preparar la farmaciola de viatge pot convertir-se en un autèntic mal de cap, i gairebé sempre ens acompanyarà la sensació de si ens hem deixat alguna cosa necessària. És per això que des [...] En Farmàcia Mercè Badia Escrit 13/03/2018 Benvinguts amics al nostre bloc, Ja queda molt poc per a les vacances de Setmana Santa! Si ets dels afortunats que pots gaudir d'aquests dies viatjant no et perdis els consells que et [...]


text: Federacio Catalana Beisbol i Softbol | Èxit total del 6è Torneig Masters & Slowpitch amb 17 equips participants 06 Set Èxit total del 6è Torneig Masters & Slowpitch amb 17 equips participants Posted at 07:57h in Destacat, Uncategorized by fcbs Finalitza la sena edició del Torneig Masters & Slowpitch de la Federació Catalana de Beisbol i Softbol, amb un format de tres jornades per concentració , dividit en dues categories, Slowpitch i Sènior Masters, i on la finalitat ha estat promoure l'hàbit esportiu entre els majors de 18 anys i que han deixat de practicar el beisbol o softbol, o bé que volen provar per primera vegada o retornar batre, llançar o atrapar la pilota. El torneig va iniciar el divendres 3 de setembre als camps de Viladecans, Sant Boi i Can Torelló (Gavà) i va finalitzar el diumenge 5 d'Octubre, disputant-se les dues finals al Camp Municipal de Softbol de Viladecans. La participació ha vingut en la majoria dels casos de la mà dels clubs afiliats a la FCBS on finalment han participat 6 equips a la categoria d'Slowpitch. I 11 equips en la categoria Sènior Masters. Agrair la participació de Swiss Toros (Suïssa), SC Igualada i Wolves del Vallès, equips participants que no participen en les competicions oficials de la FCBS. Aquests equips formats per veterans, familiars i amics del beisbol i softbol català, han jugat un total de 46 partits de 60 minuts, repartits entre les tress jornades i on els vencedors han sigut els Swiss Toros, en la categoria Slowpitch i els CBS Barcino Rookies en Sènior Masters. El torneig ha estat un èxit de participació i on no solament han gaudit els participants de tres dies d'esport i diversió, si no que també alguns dels més petits han vist com els seus pares, mares, avis, àvies, germans i germanes, han jugat a un esport que ells coneixen molt bé.


text: Article Anterior UGT denuncia a la Inspecció de Treball les condicions laborals a dues residències de gent gran de Girona


text: novembre de 2010 – Compromís per Sueca Entrega Guradó d'Or 2010 A l'Ateneu Musical La Lira de Corbera La Societat Musical "Ateneu Musical La Lira" de Corbera, ha rebut el Guardó d'Or 2010 que atorguen els Consells Comarcals del BLOC Nacionalista Valencià de La Ribera, per la seua contribució al nostre patrimoni cultural i musical. La Música, al nostre País, es una expressió artística que va molt més enllà de ser una manifestació [...] Què fan amb els nostres impostos? Com utilitza la Generalitat el recursos dels valencians? Malament? Puix no, la realitat és que els utilitza molt malament. Segons les dades presentades pel Banc d'Espanya la Generalitat Valenciana té un deute de 16.280 milions d'euros, és a dir, el 16% del PIB, quan la mitjana de totes les autonomies és del 9,8%, supera fins [...] EL BLOC DE SUECA CONDEMNA EL GENOCIDI CAP EL POBLE SAHRAUÍ I EL SILENCI DE LA COMUNITAT INTERNACIONAL El Col·lectiu del Bloc de Sueca, condemna els atacs i la vulnerabilitat dels drets humans al campament "DIGNITAT" de El Aaidun. El diputat de Compromís en les Corts Valencianes, Josep Maria Pañella (BLOC) i la portaveu de Compromís per Paterna, Loles Ripoll, han participat este migdia en la concentració convocada a les portes del consolat del Marroc en València, per [...] XIXé GUARDÓ D'OR DE LA RIBERA PER A LA BANDA DE L'ATENEU MUSICAL LA LIRA DE CORBERA. El pròxim divendres dia 5 de novembre, tindrà lloc l'acte de lliurament delXIXé GUARDÓ D'OR, que els Consells Comarcals de la Ribera del Bloc Nacionalista Valencià han acordat aquest any concedir a la Banda de l'Ateneu Musical La Lira de Corbera. La Banda de Corbera, amb una llarga i reconeguda trajectòria que comprén la major part del segle XX, [...]


text: Fes i la seva medina infinita – La Mi Voltant pel món Comença el primer viatge a Marroc, destinació propera i de contrastos que tenia pendent. De vegades sembla que deixem per més tard el que tenim més a l'abast de la mà i aquest ha estat el cas del Marroc. És un viatge una mica diferent per ser la primera incursió en aquest país. No visitarem Casablanca, ni Marràqueix, ni Tànger, ni Essaouira... Ens en anem cap al sud, començant per la ciutat imperial de Fes. Vueling té un vol directe de Barcelona a Fes. En una hora i mitja aproximadament ja hem passat la Península Ibèrica, creuat l'Estret de Gibraltar i ens endinsem en el continent Africà. Des del cel, em sorprèn la verdor del paisatge, amb l'Atlas nevat al fons i els rius de color café amb llet. L'aeroport de Fes és ben petit, tot i que l'estan ampliant, de fet l'únic avió que hi ha és el nostre. L'entrada al país és àgil i no cal pagar per obtenir el visat. Arribada a l'aeroport de Fes En uns vint minuts arribem a Fes. El primer que es pot veure son muralles que amaguen el milió passat de persones que hi viuen. És la tercera ciutat en població del Marroc, darrera de Casablanca i la capital, Rabat. La ciutat va nèixer com un nucli bereber petit que va crèixer amb l'arribada de 8000 famílies musulmanes que fugien de la península ibèrica. més tard es van unir més families provinents de l'actual Tuníssia. Aquí els allotjaments s'anomenen "riad" i el primer que fem es dirigir-nos cap el nostre, Le Source Bleue. És una fantàstica casa dins la Medina de Fes decorada amb fusta treballada de cedre i mosaics. Només entrar hi ha un pati interior amb una font. És impossible imaginar un lloc amb més encant. Tot i que el primer que fan és intentar dir-nos que la nostra guia no és prou bona (sembla ser que ho fan sovint aquí per eliminar a la competència) i que la decoració de les habitacions es casposa i sense l'encant de l'edifici en sí, trobo que només per aquest darrer val la pena estar-se la nit aquí. El pati interior del Riad Le Source Bleue, a Fes Descarreguem i ens dirigim a buscar un lloc per dinar. Ens acompanya un dels treballadors del riad i en un parell de girs ens en adonem que estem totalment en les seves mans. Fez és una ciutat laberíntica com mai no n'havia vist abans. Les guies diuen que hi ha més de 9000 carrers però no és fins que veus com les cases es tiren unes sobre les altres de manera que cal fins i tot apuntalar-les entre elles, que ets conscient de que és pràcticament impossible orientar-t'hi. Carrerons de Fes Cases de Fes apuntalades entre elles en la part superior Les cases gairebé es toquen en els carrers de Fes No hi passen cotxes, de cap de les maneres. El transport oficial es el burro, de fet un burro ben petit, la mula només passa per les avingudes principals. Com a tota ciutat, hi ha moments en els que es produeixen problemes de trànsit perquè no hi ha prou espai. La solució, anar fent recular els ases i fer que els vianants s'apartin per deixar-los passar amb la seva càrrega. El trànsit als carrers de Fes En el camí anem descobrint petites placetes en les que la vida passa. Es miren el turista encuriosits però respectant-lo i sense atabalar-lo gens. En una de les places trobem unes marques a la paret, totes del mateix tamany, és el lloc que tenen designat els partits polítics per posar la seva publicitat. Té un cert encant saber que el moviment de la independència de Marroc va nèixer en aquesta ciutat i que és una ciutat de les més reivindicatives de Marroc. Espais destinats a la publicitat de partits polítics a Fes Dinem una meravellosa selecció de tajins de pollastre, corder i vedella al Berrada Family Restaurant, on el seu propietari octogenari es posa a fer la vertical al menjador, literalment. El menjar és absolutament deliciós, us deixo la targeta per si sou capaços d'arribar-hi, tot i que sense algú que us vingui a buscar possiblement sigui impossible trobar-lo. Berrada Family Restaurant a Fes Els carrers de Fes a migdia s'omplen dels aromes de la carn especiada I el fum de les brases omple els carrers En acabar de dinar ens dirigim a perdre'ns en aquesta màgica ciutat. La part més coneguda de Fes és el que s'anomena Fes-el-Bali, i és la que conforma el conegut laberint medieval amb més de 9000 carrers, molts d'ells sense sortida, declarada Patrimoni de la Humanitat al 1981. La Medina s'organitza per barris en funció dels gremis professionals, com es feia en el moment en el que es va crear la ciutat, al segle IX. De fet, la Medina de Fes és la més antiga del Marroc i sembla que el temps s'hi ha detingut per sempre més en ella. Els barris de la Medina s'organitzen per gremis, com aquest en el que es troben els que fan les guarnicions per cavalls, ases i camells La feina als centres de producció de teles, també està ancorada en el passat Fes és considerada el centre espiritual de Marroc, de fet, ser centre de l'aprenentatge i la cultura en un imperi que anava de la Península Ibèrica fins a Senegal. Per això dins les seves muralles hi podem trobar Madrasses (residències d'estudiants) i la universitat més antiga del món. Visitem la Madrassa Attarin amb unes parets decorades amb guix i formes geomètriques, versicles d'El Corà escrits en àrab i en una escriptura pròpia del Marroc. També hi ha decoració feta amb fusta de cedre, un arbre molt típic de Marroc que té la capacitat d'allunyar els insectes. Data del segle XIV i es diu d'ella que és una de les madrasses més boniques de Fes. Va ser una de les principals escoles de religió corànica. Detall de les parets decorades en guix i els sostres de fusta de cedre a la Madrassa Attarin Continuem la nostra visita i anem cap a la que va ser la primera universitat del món, que curiosament va ser fundada per una dona Fatima el Fihria, una refugiada de Tuníssia, l'any 859. Aquesta universitat té la Mesquita d'Al Qaraouiyine a la que no es pot accedir si no és per motius religiosos, i que té un pati de lleons molt semblant a la Alhambra de Granada i una capacitat de fins a 20000 persones. Interior del pati de la Mesquita Kairauine Mesquita Kairauine El temps que queda ara ens dedicarem a passejar pels carrerons i anar veient tots els barris i negocis que ens anem trobant. Sorprèn que no atabalen, és com si encara no fossin conscients de tot el que poden arribar a guanyar amb el turisme, i se'l miren amb un cert recel o fins i tot indiferència. Un dels venedors ens explica una curiosa història relacionada amb aquests mirallets amb porticons que tant veiem en les paradetes. Es tracta d'un mirallet que serveix com a comunicació entre la parella. Quan la dona no vol enllitar-se amb el seu marit, deixa els dos porticons tancats. Si el marit pot fer alguna cosa per convèncer-la, és un el porticó que s'obre. Quan son els dos porticons els que estan oberts, això significa via lliure per l'home. No deixa de ser bonic aquest llenguatge secret però conegut... Els mirallets no només tenen una funció decorativa, també son un llenguatge secret en la parella Un dels imprescindibles en qualsevol visita a Fes son les curtidories de pell, un procés totalment artesanal que té lloc de la mateixa manera des de fa centenars d'anys. El treball de la pell no només dóna nom a Fes sino que li dona a tot el país, d'aquí que es parli de "marroquineria". La UNESCO ha declarat les curtidories de pell Patrimoni de la Humanitat i està invertint en la restauració de les piscines d'una de les més conegudes que sempre apareix a qualsevol material promocional de Fes. Nosaltres tenim el "privilegi" de veure les feines de restauració, que també sembla que estiguin detingudes en el temps ja que enlloc de maquinària habitual d'obres hi trobem rucs i mules per eliminar tota la runa. Obrers treballant en la restauració de les curtidories de Fes Per sort n'hi ha d'altres i podem disfrutar de la magnífica visió de les piscines per on es fan passar les peces de pell per convertir-les en una pell que es pot treballar. Per fer tot aquest procés, es treballa amb elements naturals: aigua, sal, femtes de colom i calç, que eliminen el pèl i preparen la pell per a poder tenyir-la i fer-ne els elements de marroquineria que tant caracteritzen aquest país. La olor és forta, molt forta, per això ens faciliten unes fulles de menta en entrar en la casa que ens servirà de mirador. Després d'aquesta visita, seguim passejant per aquesta ciutat infinita i descobrint raconets màgics darrera cada petit gir o cada porta oberta. Darrera qualsevol racó hi ha una porta entreoberta que convida a sentir-te a gust a Fes Ja ha caigut el sol i demà toca viatjar cap a la zona de Merzouga així que ens despedim de la ciutat sopant i descansant al seu Riad, amb la certesa que sentirem el cant del Imam de matinada.


text: Palma"Aquestes illes han de poder funcionar algun dia com un país". El portaveu de MÉS per Menorca al Parlament, Nel Martí, ha centrat aquest dimecres gran part de la seva rèplica en el discurs de política general de la presidenta del Govern, Francina Armengol, a reclamar més autogovern i denunciar el paper de l'Estat ficant-se "en temes competencials que són nostres".


text: ASSOCIACIÓ SANT LLUC PER L'ART: JOSEP Ma GOMIS EXPOSA A CAPGRÒS Des de dijous passat, en Josep Maria Gomis exposa de nou a l'Espai Capgròs. L'artista mataroní Josep Maria Gomis és escultor. Però si analitzéssim la seva carrera tan sols amb les seves exposicions a l'Espai Capgròs, segurament no ho diríem. En els dos casos, la del 2011 i la que protagonitzarà durant el mes de febrer, el dibuix ha estat el gran protagonista. "Però és que el dibuix és la base de totes les disciplines artístiques, i especialment de l'escultura", explica Gomis. De fet, durant el 2014 va estar molt ocupat en la seva disciplina principal, realitzant una figura monumental de Sant Pere, de més de dos metres d'alçada, per a una capella de la basílica de Santa Maria. Però també ha tingut temps pel dibuix. En la seva anterior mostra a l'Espai Capgròs, Gomis va plantejar una revisió molt divertida i juganera de Les Menines. Aquest febrer hi torna a portar dibuixos, de temàtiques variades, però amb la figura humana sempre com a principal protagonista. I sovint amb un punt d'humor.


text: Remuntada insuficient | Xavier Agustí | sabadell | Waterpolo | L'Esportiu de Catalunya sabadell - 27 novembre 2019 2.00 h L'Astralpool CN Sabadell paga un pèssim segon quart (1-6) i es queda a les portes de la quarta supercopa d'Europa contra l'Orizzonte Reacciona amb una defensa pressionant, però les sicilianes no deixen escapar el títol David Palma donant instruccions a les seves jugadores en un temps mort del partit ORIOL DURAN ASTRALPOOL CN SABADELL:Ester; M. Ortíz (1), Sohi (1), Ariño (1), Morell, Pérez, Cordobés (1), Maica (2), Forca (2), Eggens (3), Tankeeva, Barzon i A. Farré.EKIPE ORIZZONTE CATÀNIA:Gorlero; Ioannou, Garibotti (5), Viacava (1), Aiello (1), Bekhazi, Palmieri (2), Marletta (2), Emmolo (1), McKelvey (1), Riccioli, Santapaola i Condorelli.PARCIALS:1-3, 1-6, 6-2 i 3-2.ÀRBITRES:Varkonyi i Dutil-Dumas.PÚBLIC:Uns 700 espectadors. L'Astralpool CN Sabadell no va tenir l'anhelada tornada a la competició europea a Can Llong. La setmana de waterpolo amb majúscules –a partir de divendres juga la fase preliminar de l'Eurolliga– va començar amb una derrota contra l'Orizzonte Catània en la supercopa d'Europa. El conjunt vallesà va pagar el peatge d'un pèssim segon quart en defensa (1-6), en què va ensorrar bona part de les seves possibilitats d'aconseguir el quart títol de la competició. L'equip de David Palma va treure el caràcter després de la represa i va corregir els desajustos, però la reacció no va ser suficient per neutralitzar l'avantatge de la formació siciliana (2-9), que es va emportar la segona supercopa cap a les seves vitrines. El CN Sabadell va començar la final amb un equip experimentat, i les dues canadenques acabades d'arribar, Monika Eggens i Gurpreet Sohi, a la piscina, però va ser l'Ekipe Orizzonte qui va colpejar primer. El campió de l'Eurolliga no va saber aprofitar les dues primeres superioritats i el conjunt sicilià va sorprendre les vallesanes amb una transició ràpida culminada per l'esquerrana Giulia Emmolo. El líder de la lliga italiana, molt tancat en defensa, sortia en ràpids contraatacs, i en una altra d'aquestes accions va forçar un penal executat per Arianna Garibotti. Maica García, des de la boia, va trencar el gel per a les locals en una de les primeres pilotes que li arribava, però l'Orizzonte replicava amb un llançament llunyà de Hayley McKelvey (1-3). A l'inici del segon quart, Judith Forca retallava diferències, però la reacció local va ser un miratge. Garibotti, amb dues dianes consecutives, va liderar l'estrebada transalpina, que veia porteria amb molta facilitat, i així van anar caient els gols del costat de les visitants. Viacava, Marletta, dues vegades, i altre cop Garibotti van tancar un segon parcial per oblidar (1-6) i que deixava el partit molt costa amunt per les catalanes al descans (2-9). El CN Sabadell no xutava amb confiança, i si no, apareixien els braços de Giulia Gorlero, la intuïtiva portera italiana. L'esperada reacció sabadellenca va arribar en el tercer quart. La defensa pressionant i l'aparició de Laura Ester sota els pals van ser el detonant de l'inici de la remuntada. Cordobés, Sohi i Forca van començar a trobar escletxes en el catenaccio italià i van escurçar el desavantatge amb tres dianes consecutives (5-9). Aiello va aturar la dinàmica de les vallesanes, però Eggens justificava el seu fitxatge, i amb dues dianes i una més de Mati Ortiz segellaven el tercer quart amb un parcial de 6-2 i retallaven la diferència fins als 3 gols (8-11) encara amb 8 minuts per jugar. En l'intercanvi de cops final, l'Orizzonte va saber controlar la situació, tot i que Maica, jugant per l'arc, va apropar el seu equip a només dos gols (11-13) encara amb 2:15 de joc. A diferència de la final de l'Eurolliga, aquest cop no hi va haver remuntada, però aquest equip té molt marge per créixer, i ho vol començar a demostrar divendres contra l'Utrecht. En el segon quart hem concedit llançaments molt fàcils a l'Orizzonte Catània, i contra aquests rivals això penalitza molt


text: La botiga en línia de Nilox a Traininn Nilox a traininn - la millor selecció de productes al millor preu. Mai havia set tant fàcil navegar i comprar per internet articles de gimnas-fitness. I el millor de tot és que et portem el material de gimnas-fitness que necessitis directament a la porta de casa. La majoria de productes Nilox s'envien ràpidament, 24 hores després d'haver fet la compra a traininn. Com a distribuïdor autoritzat de Nilox tenim un ampli coneixement de tots els productes i últimes tecnologies. Podem assessorar-te amb els millors consells per utilitzar i cuidar el material Nilox de la millor manera. Sempre que ho necessitis rebràs el millor servei del nostre equip d'esportistes experts. Creiem que una part important per a la satisfacció del client és garantir que la compra es fa en un entorn 100% segur i confidencial. Volem que estiguis 100% satisfet amb la teva compra a traininn, però si per algun motiu això no passés, tens 30 dies per fer la devolució de la compra. Si tens una pregunta o necessites que t'assessorem, no dubtis a contactar amb el nostre equip d'atenció al client de traininn. Estarem encantats en donar resposta a totes les teves preguntes i a ajudar-te en tot el que necessitis!


text: La vicepresidenta de la Diputació de València, Maria Josep Amigó, visita les obres de l'EPA de Canals – Compromís Diputació de València ←La primera guanyadora del Premi Iturbi arriba a València Els responsables de la Diputació reben als bombers de Gandia que han participat en el Mundial d'Excarceració de França→


text: Jaume Bartumeu: La veu de l'experiència de Josep Segura el 14 oct. 2020 Jaume Bartumeu, president del partit Socialdemocràcia i Progrés d'Andorra, fa una repassada a la situació actual del país i als grans problemes que aquest haurà d'afrontar en matèria, no només de salut, sinó també en l'àmbit econòmic i social. Fotos: Àlex Tena / Mira Audiovisual Què s'ha guanyat i què s'ha perdut per al país, des que vostè va deixar de ser cap de Govern? El país no anava pas millor el mes de febrer d'enguany –és a dir abans de l'esclat de la pandèmia– que quan jo vaig deixar la presidència del Govern, ara ha fet nou anys. La precarietat laboral, l'augment de l'endeutament públic, salaris baixos i lloguers molt elevats, junt amb una pèrdua de competitivitat del comerç, ja eren aquí, insisteixo, abans d'aquesta terrible crisi i després de nou anys de governs de DA. Aquestes qüestions, avui més accentuades que mai, no són doncs un càstig dels déus que ens haurien abandonat. Són el resultat de l'absència, durant nou anys, que és molt de temps, de determinades polítiques públiques. I no només, tot i que també, de les sanitàries, financeres o de lluita contra la pobresa. Sorprèn molt que una figura com vostè, excap de govern, i home amb una dilatada experiència política, no hagi estat més actiu políticament durant aquesta crisi sanitària, per què? Amb el meu equip vam considerar, des del mateix 13 de març –i així ho vam fer públic- que en situacions d'excepció no hi ha d'haver cap escletxa partidista en el suport a les institucions i organismes que tenen la responsabilitat d'administrar i gestionar la crisi. I així ho vam reiterar el 23 de març donant suport a la llei de mesures excepcionals i urgents. L'opacitat de Govern no és justificable a l'hora de no facilitat les empreses que s'han beneficiats de crèdits tous i ERTO. Miri, el que ningú no podrà discutir mai és el seu bagatge polític, perquè no s'aprofita l'experiència dels excaps de Govern, com passa en altres països d'Europa? Penso que aquesta pregunta només li podria contestar el cap de Govern. Jo només li puc dir que el Sr. Xavier Espot sap –ho va saber des del divendres dia 27 de març quan vaig acudir, a petició seva, al despatx del cap de Govern- que estava a la seva disposició pel que considerés adient o necessari. Em consta que els meus predecessors Òscar Ribas i Albert Pintat van manifestar-li idèntica disponibilitat durant la segona quinzena d'abril. No tinc coneixement de què han pogut parlar Marc Forné i Toni Martí amb el Sr. Xavier Espot però tinc el ferm convenciment que també estaven i estan a la disposició del cap de Govern. Vostè sempre ha dit que la política sense transparència és dubtosament democràtica, quina opinió li mereix que govern es negui a donar les dades sobre les empreses que s'han beneficiat de crèdits tous, Ertos, etc.? Em sembla, parlem clar, inadmissible. Recordem que el Govern publica al Butlletí Oficial els noms de les persones que es beneficien de beques o d'una subvenció per l'habitatge i, també els noms de les persones a les quals hom els refusa beques o ajuts (i algunes d'elles, estudiants menors d'edat). En conseqüència, l'opacitat no és justificable en aquesta qüestió. A banda dels crèdits tous, també han existit altres accions com ara el sou dels metges cubans o els acords amb Grífols, entre altres. Han realitzat accions per aclarir aquests temes? Pel que fa al suport mèdic arribat de Cuba penso que va ser una molt bona iniciativa, que tots els responsables polítics andorrans hem d'agrair al govern cubà. Per això és una llàstima que el Govern ho hagi espatllat dissimulant unes dades que, si hi havia diners esmerçats que provenen del pressupost andorrà, són públiques i no es poden amagar. L'Estat ha hagut d'emetre dues emissions de deute, vostè hauria optat per aquesta fórmula o hauria preferit un endeutament amb institucions de fora per evitar debilitar més l'economia de país? Les emissions de deute no són una iniciativa desconeguda. Les va desenvolupar en el seu moment el Govern que jo presidia. Però aquesta fórmula, en la situació actual, no és suficient. Tant és així que, si fossin transparents, ens explicarien que són les entitats bancàries del país, una especialment, que han hagut d'assumir la subscripció de les darreres emissions davant l'interès moderat i mesurat, és a dir no gaire entusiasta, de la seva clientela en adquirir-ne. El que calia fer és posar-se en relació amb el Copríncep Francès per aconseguir el ferm suport del Govern de França que ens obrís les portes d'una institució financera francesa de primer nivell. Ho vaig fer l'any 2010 aconseguint així un finançament exterior mitjançant un préstec, molt positiu per Andorra, que la banca i DA –anaven junts el 2011– van criticar i, quan van poder, el van cancel·lar. Ara Xavier Espot va optar per deixar que el ministre de Finances s'adrecés amb petulància al seu homòleg francès el dia 25 de març –sense que el cap de Govern seguís la via constitucionalment adient de dirigir-se primer al Representant del Copríncep– i va obtenir una plantofada en data 17 d'abril amb forma d'una seca resposta, negant-li l'accés a una via de finançament. Amb semblant manera de fer només han fet que debilitar la credibilitat del país. El que calia fer és posar-se en relació amb el Copríncep Francès per aconseguir el ferm suport del Govern de França que ens obrís les portes d'una institució financera francesa de primer nivell. Sembla que Andorra ha tingut problemes per aconseguir finançament internacional, com haurien gestionat vostès aquest tema? I tant que ha tingut problemes! Com li acabo de dir, la carta que el ministre Jover va enviar el 25 de març al ministre de Finances francès, va rebre una resposta, de data 17 d'abril, en la qual el ministre francès, Bruno Le Maire, li deixa ben clar que ni les peticions formulades eren acceptades ni la forma amb què les transmetia era ben rebuda. La resposta fou doncs un no clar. Nosaltres, com li he dit, ens hauríem dirigit a la Presidència de la República perquè és a l'Elysée on el Copríncep, abans i després de la Constitució, ha acollit sempre les peticions andorranes i és des d'allí –i només des d'allí– que es pot obtenir ajuda i suport del govern francès. S'han posat a disposició de l'actual Govern per intentar ajudar en aquesta crisi? Sí, ho vaig fer, ja li ho he dit, el dia 23 de març. No ens han dit res, senyal que no els cal recollir la nostra disponibilitat. Quina valoració feu de com ha gestionat govern aquesta crisi, que ja es pot considerar global, no només sanitària? D'entrada vull dir que bona part de les ombres projectades –i n'hi ha- sobre la prevenció i la gestió de la crisi són extensibles a la majoria dels països del nostre entorn. Per tant no hem volgut caure en la crítica partidista. Estem davant una amenaça pandèmica real i hem de ser doncs solidaris de les decisions adoptades, tot guardant el nostre dret a discrepar. No hi hauria res de pitjor que un nou confinament. Però crec que gairebé tothom estarà d'acord que tot hauria estat més senzill si el Govern no hagués anat expressant posicions contradictòries, per exemple, sobre l'ús de les mascaretes i sobre els tests. Aquest inici de nou curs –escolar i polític- s'ha fet enmig d'una forta inquietud social. Com es pot entendre que el Govern hagi trigat tres mesos a presentar un pla de revifament de l'economia? Cada setmana perduda es pagarà amb empreses en fallida i amb acomiadaments. La prioritat ha de ser gestionar bé els fons públics per no caure en la tònica general de DA: el malbaratament. Com l'hauria fet vostè? Insisteixo que la situació tan excepcional que s'ha viscut no permet, responsablement, pretendre que es tenia la fórmula màgica o que nosaltres –o jo com em pregunta vostè directament– ho hauria sabut fer millor. El que sí hauria fet és intentar trobar un acord transversal per tirar el país endavant i, per tant, no m'hauria limitat a actualitzar els programes electorals de les darreres eleccions com ha fet el cap de Govern. Què és el que més li preocupa en aquest moment, la crisi sanitària o la financera? La qüestió econòmica i financera, sense cap dubte. Passat el confinament hem pogut començar a mesurar la destrossa econòmica de la pandèmia. Més d'un 10% dels treballadors afiliats a la CASS estan encara en situació de suspensió del contracte de treball o de reducció de la jornada. Tots els sectors s'han vist afectats, uns més que d'altres. La coincidència de l'augment de la despesa social i sanitària per la pandèmia i la caiguda de la recaptació fiscal per la recessió posen en un compromís els comptes públics. Els diners que es gastin ara els hauran de pagar en el futur les properes generacions. Creu que la inversió pública, podria ser un motor de reactivació de l'economia? Sí, ho hauria de ser. Tinc els meus dubtes que ho vulguin fer. Serà suficient o contempla una pujada d'impostos a curt termini? No crec que s'hagi d'augmentar els impostos. I pensi que si no es reactiva l'economia els empresaris i professionals ja patiran prou per generar beneficis, amb la qual cosa de ben poc servirà augmentar impostos si els que els haurien de pagar no estan en la situació de fer-ho perquè la seva activitat no revifa. Creu que estem preparats per a un rebrot important de la pandèmia? No ho sé. Ho vull creure. Esperem que sigui així. Com s'hauria de gestionar? Amb seny i responsabilitat. Sense tantes rodes de premsa reiterades i amb menys seguidisme del que facin els veïns del sud. El Govern sempre està badant i manté sota mínims les relacions amb el Copríncep Francès i amb el Govern de França. Caldria canviar radicalment aquesta situació. Paral·lelament a aquesta crisi sanitària s'han obert altres fronts, un d'ells és la crisi del tabac, un sector que ja està prou estigmatitzat i que es pot acabar d'enfonsar, si França posa més pressió sobre l'adquisició de cartrons. Com creu que es pot resoldre aquest problema? El Govern sempre està badant i manté sota mínims les relacions amb el Copríncep Francès i amb el Govern de França. Caldria canviar radicalment aquesta situació. Parlant i escoltant podríem trobar solucions transitòries que fessin afluixar la pressió. També, en aquests darrers mesos s'estan desenvolupant tot un seguit de conflictes, com ara el de la justícia. Esteu preocupats per la situació actual d'aquest estament públic? La qüestió de la justícia és el resultat, directe i sense embuts, de la politització que hi ha portat DA. Reitero ara el que vaig dir al Consell General el 2014: DA va situar al capdavant del Consell Superior de la Justícia un militant polític. I Enric Casadevall no ha parat mai de fer política en els nomenaments d'alguns càrrecs i en la gestió de l'Administració de Justícia. El trist resultat el tenim al davant: una Batllia col·lapsada i la ciutadania desemparada davant d'una situació que no té perspectives de millora ni a mitjà termini. Estem molt preocupats perquè quan un país perd la confiança en la justícia, trontolla l'Estat de Dret. I ja hi som, dissortadament, ben a prop. Perquè penseu que hem arribat a aquesta situació? Doncs pel que li he dit: el Consell Superior de la Justícia no pot ser presidit per un militant polític que, quan acaben les reunions del Consell, telefona a correcuita als presidents del grup parlamentari de DA. Altres grups de l'oposició s'han mostrat molt crítics amb Andorra Turisme i, fins i tot, han demanat el contracte amb el Cirque du Soleil, quina opinió li mereix, tant la gestió com l'opció Cirque du Soleil? Andorra Turisme és un organisme pensat per a defugir el control del Consell General en la despesa de promoció turística. El Cirque du Soleil, entitat en fallida, ha esgotat el seu temps i l'eventual aportació positiva que hagués pogut representar. Mentre els liberals, que havien estat ferotgement crítics cap a la direcció d'Andorra Turisme, ara la beneeixen i aplaudeixen. Tot plegat llastimós, denigrant i un malbaratament de diners públics. També la renovació del contracte del transport d'ambulància ha generat molta controvèrsia. Com veu vostè aquest tema? Doncs com un altre exemple de malbaratament de diners públics complementat amb una innegable dosi d'amiguisme. Pel que fa a altres grans temes d'Estat, l'aeroport, l'heliport i les infraestructures viàries al nostre país, són temes que s'haurien d'afrontar en aquests moments? Quant a l'aeroport penso que és coneguda la meva total oposició al forassenyat projecte de la Cambra de Comerç de malmetre el Grau Roig i el Pla de les Pedres. Andorra no pot encabir un aeroport, si vol continuar sent un país turístic, gràcies a un entorn natural protegit. L'heliport tenia i té un lloc adient al damunt de les instal·lacions de la duana, a la frontera del riu Runer. En un terreny públic. N'hi ha que volen fer altres operacions. Les infraestructures viàries haurien de ser una prioritat de la inversió pública, però... Quina és la proposta del seu grup? Miri, el que li puc dir és que hauria calgut formar un govern temporal de concentració. Aquí no s'ha de defenestrar ningú. Senzillament estem en una situació d'emergència nacional. És impossible tenir tots els coneixements tècnics, l'experiència i les competències que una situació tan complexa requereix. A més, els polítics que són al govern estan pressionats per la seva supervivència política. Pensen massa en les eleccions del 2023. Els hauríem retirat part d'aquesta pressió. Els millors tècnics, proposats pel Copríncep Francès, haurien ajudat al conjunt de representants del país. I hauríem estalviat en assessors que no coneixen i que només il·lustren, i sovint aplaudeixen, al Govern sota la mirada crítica de l'oposició. No estem ara per fer polítiques, estem per salvar el país. Què espera del seu present polític? Continuar fent aportacions en positiu pel redreçament del país. El moment polític actual és, segurament, un dels més angoixants i perillosos que hem conegut d'ençà l'aprovació, l'any 1993, de la Constitució. I del seu futur? Tenim el deure vers el país de comprometre'ns a treballar buscant solucions compartides per garantir un futur per a les noves generacions.


text: Maria Aurèlia Capmany, vint-i-cinc anys després Agustí Pons, biògraf de l'escriptora Maria Aurèlia Capmany, explica per què és un dels personatges més importants de la segona meitat del segle XX Actualització: 02.10.2016 - 19:15 El dia del funeral de la Maria Aurèlia Capmany –el 5 d'octubre farà vint-i-cinc anys– plovia. He dit funeral i no enterrament: la Maria Aurèlia havia donat el cos a la ciència i, per tant, no n'hi havia cap, de taüt, aquell dia, al Saló del Tinell. El gest de donar el cos a la ciència indica una visió positivista de la vida; una visió moderna: la ciència i la tècnica serveixen perquè els humans avancem en benestar material. Aquests avenços van de bracet amb els d'índole moral i política: cal lluitar per la modificació substancial, o la substitució revolucionària, del 'laissez faire, laissez passer' propi del capitalisme del segle XIX. En això consisteix la Modernitat, a pensar que anem de la caverna a la perfecció. Així doncs, la Maria Aurèlia era una escriptora, una intel·lectual, moderna que creia en l'evolució positiva de la història, potser perquè sabia molta filosofia i havia estudiat Hegel. Era previst que Pere Calders fos una de les persones que parlessin durant la cerimònia, però l'escriptor va arribar tard i mullat. A ningú de l'ajuntament no se li havia acudit de noliejar un taxi per tal d'assegurar-se que arribés a l'hora. Pere Calders, doncs, no va parlar. Ell no era un escriptor modern, com la Maria Aurèlia, sinó més aviat postmodern. Creia més en l'atzar que en el progrés i el fascinava la manera com s'havia produït un dels més grans desastres del segle XX: l'esfondrament del Titànic; un iceberg afilat com una fulla d'afaitar va partir pel mig la maquinària tècnica més avançada que mai no hagués construït la humanitat. L'any 1939, quan Catalunya i Espanya van quedar aïllades sota un particular taló d'acer, la Maria Aurèlia ja era una dona formada; no del tot, és clar. L'existencialisme, per exemple, encara no existia. La Maria Aurèlia hi va quedar enganxada durant la seva estada a París, becada per l' Institut Francès de Barcelona, l'any 1952. En un dels viatges en què jo, amb el meu 600, li feia de xofer, la recordo perfectament a la plaça del Capítol de Tolosa de Llenguadoc bevent Pelforth Brune i fumant Gauloises, que eren la cervesa i el tabac de Sartre. Però la formació intel·lectual de la Maria Aurèlia és republicana, tot i que no acabi la carrera fins el juny del 1942. I allò que, a partir d'aquest moment, la Maria Aurèlia intentarà és que el país recuperi els valors republicans, que són els valors de la Modernitat, enfront del feixisme, del nacionalcatolicisme i del sistema casernari que caracteritza el règim franquista. La Maria Aurèlia, nascuda el 1918, mai no tindrà cap dubte sobre quin és l'objectiu que cal escometre: tornar al país, així que es pugui, l'esperit positiu, tolerant, democràtic que ella havia viscut fins el 1936. En aquesta absència de dubte es diferencia d'altres intel·lectuals que podrien ser considerats de la seva generació perquè només els separen pocs anys. Però són anys decisius: pel mig hi passa aquella ratlla del teló d'acer. És el cas, per exemple, de Manuel Sacristán, nascut el 1925, o de Josep Maria Castellet, un any més jove. Ells van ser educats en una universitat ja plenament franquista. Després protagonitzaran sonats girs ideològics. Quan arribin al lloc del qual no s'ha mogut la Maria Aurèlia, i d'alguna manera intentin donar-li alguna lliçó, ella es revoltarà amb la seva vehemència habitual. La Maria Aurèlia Capmany és una de les figures importants de la segona meitat del segle XX català per allò que ha deixat escrit, i per allò que ha ajudat a dibuixar. Volia ser novel·lista però probablement, en aquest camp, no va complir les expectatives que ella mateixa s'havia posat. La censura, les dificultats per guanyar-se la vida, el seu caràcter de 'dona finestrera', la dedicació a altres gèneres literaris i la passió per la política no van resultar bons acompanyants. De tota manera, ens ha deixat una novel·la magnífica, Un lloc entre els morts, on hi ha personatge –Jeroni de Campdepedrós– i hi ha tesi: la crítica a la classe dirigent del país per abandonista, que serà un dels punts constants en la seva obra. També ens ha deixat algunes peces de teatre suggestives, però que el Teatre Nacional de Catalunya no s'ha dignat mai estrenar –per exemple, en Vent de garbí i una mica de por, un retrat en tres temps de la Catalunya moderna. I la Maria Aurèlia ha estat també –i alguns poden opinar que sobretot– una gran escriptora de no-ficció. Penso en els seus dos llibres de memòries; en la sèrie de Pedra de toc, en els assajos sobre la situació de la dona, en els seus articles periodístics. No sé per què un escriptor no pot entrar en lletres grosses en el cànon literari del país si no escriu una novel·la de cinc-centes pàgines. I al costat d'allò que va escriure, allò que metafòricament va dibuixar. Tres aspectes crucials de la Catalunya d'avui porten la seva petja: la constatació del catalanisme com un sentiment popular, la igualtat entre home i dona aconseguida a través d'organitzacions generalistes i no específicament femenines i la defensa de la llengua catalana d'una manera radical i, alhora, integradora i oberta. En els tres camps va haver de lluita contra corrent, però, bel·ligerant en la defensa de les seves posicions, la història li ha donat la raó. I sí, la Maria Aurèlia era una dona d'esquerres; però d'una esquerra no marxista que mirava de reüll, i amb una mica de por, els intel·lectuals comunistes que van dominar l'escena durant els anys seixanta, setanta i vuitanta. En els últims mesos de la seva vida, la Maria Aurèlia es va trobar molt sola. I m'imagino que molt trista. La mort d'en Jaume Vidal Alcover va ser un cop molt dur, des de tots els punts de vista. Sort va tenir d'amics lleials que li van donar un cop de mà: Pasqual Maragall, aleshores alcalde de Barcelona; o la seva amiga, i mentora, Carmina Virgili. Potser per això, en aquell funeral sense cos, va resultar especialment emocionant el lament de Dido, la reina de Cartago, de l'òpera Dido i Enees, de Purcell, una de les més estimades per la Maria Aurèlia: 'Les teves tenebres emmascaren la llum./ Deixa'm reposar a la teva falda./ Et diria més coses, però la mort s'empara de mi./ Ara, la mort és benvinguda.' En els seus mesos finals, també jo li hauria pogut oferir unes estones de companyia. Però no ho vaig fer. Vint-i-cinc anys després, encara em reca.


text: L'Hospital de Calella rep 150 davantals fets per voluntaris palafollencs | Ràdio Palafolls Home Salut Coronavirus L'Hospital de Calella rep 150 davantals fets per voluntaris palafollencs Marc Ferri , abril 2, 2020 / 1472 0 Els davantals, a punt per ser portats a l'Hospital de Calella – Foto: RP L'Ajuntament de Palafolls ha entregat avui a l'Hospital Sant Jaume de Calella un total de 150 davantals confeccionats de forma voluntària per veïns i veïnes de Palafolls. Es tracta d'unes elements de protecció fets amb plàstic d'hivernacle cedit per pagesos del municipi, i que posteriorment ha estat tallat amb làser per part d'una empresa tèxtil palafollenca, per tal d'obtenir la forma adient. Amb la primera remesa, ja a punt, aquest migdia el consistori ha anat a l'hospital calellenc per fer l'entrega. N'ha parlat Susanna Pla, 1a Tinent d'alcalde de l'Ajuntament de Palafolls. http://www.radiopalafolls.cat/wp-content/uploads/2020/04/bates-hospital-susanna-1.mp3 El nou prototip de bata pendent de validació – Foto: RP El ritme de producció de davantals ronda actualment la cinquantena d'unitats al dia, i la intenció és estendre els donatius també a l'Hospital de Blanes i a altres centres sanitaris. A la vegada, des del consistori s'ha explicat també que ara es treballa en l'elaboració d'un nou tipus de bata protectora, del qual ja s'ha fet un prototip perquè els professionals sanitaris en facin la validació, i que servirà tant pels hospitals com també per centres residencials. http://www.radiopalafolls.cat/wp-content/uploads/2020/04/bates-hospital-susanna-2.mp3 Pla ha explicat també que s'està treballant en xarxa amb entitats d'altres municipis de la comarca, com per exemple Premià, des d'on es va rebre el disseny de les mascaretes i on ara s'ha compartit també el projecte de les bates. La intenció de l'Ajuntament de Palafolls és sumar esforços en la lluita contra el coronavirus i que tothom s'hi senti implicat.