text: Gombrèn és un municipi català de la comarca del Ripollès, situat al nord-oest de la regió de l'Alt Ter. Anomenat també popularment Gombreny per influència de l'antiga parròquia de Montgrony, va ser la denominació oficial fins al 1984. Prové de l'antropònim germànic Gomesind. Geografia Llista de topònims de Gombrèn (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc) Al límit amb la comarca del Berguedà, de la qual la separa l'Arija i els seus afluents el torrent del Coll de la Bona i el rec del Roquerol, comprèn el sector de capçalera del riu Merdàs, territori molt accidentat, format per diverses valls entre altres serralades i escasses planures. El vessant nord de la vall del Merdàs és format per la serra de Mogrony, seguit de serres subpirinenques, que culminen al pla de Pujalts o Costa Pubilla (2.046 m. al Roc dels Llamps): coll de la Bona, la Pedra Picada (2.045 m), el puig de Coma Ermada (1.870) fins a la Berruga (1785 m.) cap al sud s'aixequen contraforts com el puig de Mogrony (1.996 m.) i el puig de Sant Pare (1.665 m.; al vessant meridional de la canal de Gombrèn s'alcen les serres pre-pirinenques dels rasos de Tubau, amb els cims del pedró de Tubau (1.542 m.) i del tossal de l'Àliga, i la Serra de Sant Marc, que culmina la Serra de Faig-i-branca (1.425 m.). Entre aquests pics més rellevants i altres de secundaris hi ha una sèrie de colls i passos, travessats tradicionalment per camins ramaders i de muntanya, on es desenvoluparen de molt antic nuclis de poblament i fortaleses: al coll de Merolla hi havia una antiga fortalesa, que al era propietat dels Fresc, mercaders de Berga, amb una capella dedicada a Sant Sadurní, abandonada i execrada el 1388, per tal com amenaçava ruïna; a la collada del pla de l'Espluga hi havia un famós castell, que coronava la vall de Mataplana; als plans de la Pera, amb les coromines (o condominis) dels masos de Maians, els dos masos Viles; al puig de les Eres hi havia el notable avenc o El forat de Sant Ou; el pla de Monegals és seu d'un antic mas on la tradició vol veure els orígens de la comunitat de Ripoll; el coll de la Pardinella, sobre una antiga domus centre d'una batllia del monestir de Sant Joan de les Abadesses des del 1136, etc. Al vessant oposat hi ha la vall de Solanllong, seu d'una antic Casal i capella, la petita parròquia d'Aranyonet i la de Sant Martí de Puigbò. El poble És un municipi eminentment rural i menestral, però compta també amb algunes petites indústries. El poble de Gombrèn, a la vall del riu Merdàs o canal de Gombrèn, entre els massissos de Mongrony i de Puigbò, dona nom i centra el municipi. El nom prové de l'antropònim Gomesindus (d'on deriva també la forma popular de Gombreny). La variació de Gombrèn a Gombreny és evident influïda pel topònim veí Mogrony. El lloc és documentat des del 918 i el 942, quan ja formava una apendicio o indret de poblament individuat del terme del castell de Mogrony (llatinitzat Mucronio), on hi havia una sèrie de masos, que aprofitaven les terrasses del riu Merdàs. El 30 d'abril del 1278 Blanca de Mataplana (casada amb Galceran III d'Urtx, senyora del lloc, hi erigí una pobla fortificada que va afranquir de questies, toltes i forces, de l'obligació de fer obres per al senyor i dels clàssics mals usos; cada nova casa que s'hi fes havia de pagar només el cens anual d'una gallina als senyors de Mataplana i fer cavalcada amb el senyor. Poc després, el 1296, davant el poc augment de la nova població, Ramon d'Urtx confirmà les franqueses anteriors i les amplià deslliurant els capmasers de les tragines de blat a Mataplana (només signen el document sis capmasers). Amb tot, l'increment fou molt lent, ja que la població no passava de 25 famílies el 1325. Les pestes i els despoblaments de mitjan deixaren gairebé sense gent el poble (o famílies el 1377). La recuperació s'inicià al ; el 1686 tenia, però, només 36 cases habitades, i el 1782 sobrepassava les 100 famílies. La part vella del nucli conserva encara l'aspecte de vila fortificada, amb vells murs i un portal d'entrada, amb cases antigues i bonics racons, que recorden l'època que era una població menestral, dedicada sobretot a la parairia i a la fabricació de flassades (aquesta indústria tradicional va desaparèixer el 1930). La decadència moderna es reflecteix en els censos globals del municipi (veieu gràfic). Gombrèn va dependre eclesiàsticament de la parròquia de Sant Pere de Montgrony fins a mitjan , que la parroquialitat es traslladà pràcticament a l'antiga capella de Santa Magdalena, reedificada per l'arquitecte Josep Moretó a partir de 1724 (existia ja el 1400); és un edifici de tipus neoclàssic, que des del s'intitula de Sant Pere, en record e la primitiva parroquialitat de Mogrony. L'antiga parròquia de Sant Pere de Montgrony tenia el seu centre en l'església homònima, que es trobava a 1.408 m. d'altitud, al vessant de solana del puig de Sant Pere (1.665 m. alt), contrafort de la serra de Mogrony, a l'anomena’t pla de Sant Pere. Prop seu hi devia haver l'antic castell de Mogrony, documentat des del 885, quan el prevere Esclua, de la Cerdanya, més tard bisbe intrús d'Urgell, el va vendre al comte Guifré el Pilós, el qual el cedí aviat al monestir femení de Sant Joan de Ter (després, de les Abadesses); la seva història és borrosa, i aviat resta anullat per la importància que adquirí el proper castell de Mataplana. Fou sempre propietat del monestir de Sant Joan, però esdevingué centre de domini alodial o senyorial, mentre que la jurisdicció del lloc va passar al castell de Mataplana. No en resten indicis apreciables. El nom El nom de Mongrony, que apareix en els documents de molt diverses formes (Mogoronio i Mogronio el 887, Mucronio el 899, Mocroneo el 920, Mochoronio el 928, etc), però mai amb el prefix mons o monte, ha estat, tanmateix, transformat per la dicció popular en Montgrony. el lloc ha donat peu a una sèrie de llegendes i d'històries fabuloses des de l'inici de la Renaixença catalana. Així els colls Pan i de la Bena han estat tinguts com a llocs dedicats als déus pagans Pan i Venus; el puig de Coma Ermada (documentada des del 987 com a coma Anermada) ha estat presentat (per l'homonímia amb Armada) com indret d'una batalla entre moros i cristians, aquest dirigits per un fantasiós cabdill o príncep Quintilià de Mogrony, sobre una falsa interpretació dels escrits de l'erudit Jaume Villanueva (del 1807), i d'aquí la qualificació de Covadonga catalana donada a Mogrony; s'ha vist Monegals, com ja s'ha dit, com a lloc de refugi del monjos de Ripoll sota la invasió àrab; Mogrony hauria estat escenari de les actuacions del llegendari Galceran de Pinós, un dels Nou Barons de la Fama, vers el 804; finalment, s'hi ha vist també, en el forat de Sant Ou, el punt de partida del mític Comte Arnau per a les seves disbauxes al convent de Sant Joan de les Abadesses, i aquí hauria defraudat les soldades als obrers que feien la famosa escala per on s'accedeix al pla de Sant Pere. Forat de Sant Ou El forat de Sant Ou (Ou és la forma popular del nom culte Eudald) és un avenc de 74 m de profunditat amb una sala final de 13 m de longitud i 3.5 m d'amplada mitjana, que fou explorat el 1910 per Mossèn Norbert Font i Sagué i un equip de col·laboradors. Fou tal l'interès despertat i la por i la curiositat populars que havien suscitat les malèfiques contalles, que el dia del descens a la cova unes 300 persones seguiren des de fora les incidències de l'exploració durant set hores. El 1962 fou novament explorat per un grup de l'equip de recerques espeleològiques del Centre Excursionista de Catalunya. Topo i fotos del Forat de Sant Ou a www.espeleoworld.com Carrers La GI-401 és una carretera antigament anomenada provincial, actualment gestionada per la Generalitat de Catalunya. Les lletres GI corresponen a la demarcació provincial de Girona. Té l'origen a l'est de Campdevànol, en un enllaç amb la N-260, sobre el riu Freser, des d'on s'adreça cap a l'oest per arribar a Gombrèn en 8,4 quilòmetres de recorregut. Al final del seu recorregut, al centre de Gombrèn, enllaça amb la carretera GI-402. Aquesta carretera travessa els municipis de Campdevànol i Gombrèn, travessant els propis pobles. L GI-402 és una carretera actualment gestionada per la Generalitat de Catalunya. Les lletres GI corresponen a la demarcació provincial de Girona. Té l'origen al centre de Gombrèn, en un enllaç amb la GI-401, des d'on s'adreça cap a l'oest per arribar al límit amb la província de Barcelona, sobre el riu de l'Arija en 8,2 quilòmetres de recorregut. Al final del seu recorregut, enllaça amb la carretera B-402. Aquesta carretera travessa el municipi de Gombrèn, del centre a l'oest. Demografia Hi va néixer Francesc Coll i Guitart (1812-1875), sacerdot i fundador de la Congregació de les Dominiques de l'Anunciació, beatificat en 1979 i canonitzat el 2009. Llocs d'interès Museu del Comte Arnau Castell de Mataplana Santuari de Montgrony Centre d'interpretació Montgrony Any 0 Sant Romà d'Aranyonet Sant Martí de Puigbò Solanllong (Casal de) Sant Pere de Montgrony Bibliografia Fundació Enciclopèdia Catalana Gran Geografia Comarcal de Catalunya, Volum núm. 1, pàg. 326-27' () Referències Vegeu també Serra de Santa Magdalena (Campdevànol) Serrat del Forcat Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


source: wikipedia

text: La geografia humana és la part de la geografia que estudia els elements del paisatge que han estat creats per les societats humanes, ja sigui en l'actualitat com en el passat. Aquests elements es deuen a la seva activitat agrícola, urbana, industrial, de transport, comercial i a la seva pròpia dinàmica demogràfica. En la geografia humana s'estudia: La geografia de la població, amb mètodes de la demografia, la sociologia i les matemàtiques. La geografia rural, amb mètodes de l'agronomia, la climatologia, l'estadística i l'economia. La geografia econòmica que engloba totes les activitats econòmiques com: La geografia industrial, amb mètodes de les matemàtiques i l'economia. La geografia dels transports i comercial amb mètodes de l'economia, les matemàtiques i la sociologia. La geografia del turisme amb mètodes de l'economia, les matemàtiques i la sociologia. La geografia urbana, amb mètodes de l'urbanisme, la sociologia i les matemàtiques. El qüestionament dels mètodes tradicionals de la geografia humana han portar al sorgiment de nous camps d'estudi, com ara la geografia feminista i la nova geografia cultural. Concepcions a prop de la geografia humana Tot i que la primera obra de Geografia humana va aparèixer a Alemanya al amb el nom de Antropogeografía, obra de Friedrich Ratzel, van ser diversos geògrafs francesos els que li van donar un gran impuls a aquesta branca de la geografia a fins d'aquest segle i en la primera meitat de a nivell d'investigació empírica. Més recentment, la Geografia humana a nivell universitari ha vingut sent dividida en subdisciplines més específiques i aplicades. En algunes universitats, apareix amb el nom de Geografia simplement a l'desaparèixer la Geografia física com a disciplina o passar a altres escoles i facultats, i el mateix podem dir d'altres branques geogràfiques com és el cas de la Geografia Regional en aquest cas per absorció o confluència a un punt de vista comú. Entre els geògrafs francesos que han desenvolupat obres sobre Geografia humana podem citar Vidal de la Blache, Albert Demangeon i Max Derruau, a més d'Élisée Reclus, l'obra L'home a la Terra constitueix la primera obra de Geografia Humana d'orientació ecològica acurada i exhaustiva desenvolupada i que constitueix el punt de partida de la geografia francesa que es va desenvolupar posteriorment. Paul Vidal de la Blache va ser el veritable impulsor de l'escola francesa de geografia. Presenta una visió diferent de la Geografia humana a la desenvolupada per Ratzel. Bastants historiadors de la geografia coincideixen a atribuir a Ratzel la visió determinista de la Geografia humana desenvolupada amb més intensitat per la seva deixebla Ellen Churchill Semple a EUA Vidal de la Blache en canvi és conegut com el fundador del possibilisme geogràfic. Les seves aportacions més importants a el camp de la geografia humana van ser els conceptes de gènere de vida o maneres de vida i el desenvolupament de l'enfocament regional de la geografia. Max Sorre va ser un dels deixebles de Vidal de la Blache que més va contribuir a el desenvolupament de la Geografia humana a França. En L'home a la Terra es presenten alguns enunciats que serveixen per definir a la geografia humana francesa des d'una òptica ecològica i paisatgística: El primer problema de la Geografia humana consisteix a dilucidar les relacions entre l'home i el medi considerades des d'un angle espacial. En bona part, la Geografia humana se'ns presenta com una Ecologia de l'Home. La Geografia humana és la descripció científica dels paisatges humans i de la seva distribució en el globus. La Geografia és també la disciplina dels espais terrestres; entre totes les ciències de la Naturalesa i de l'Home, cap altra situa en primer pla la localització dels fenòmens. Enfocament de la geografia humana Tot i que l'objectiu de la geografia humana no se centra en el coneixement de l'medi físic, estudiat per la geografia física, cal cert coneixement del paisatge natural per endinsar-nos en la geografia ambiental, un camp d'estudi emergent dins de la geografia humana. Els mètodes de la geografia humana, el mateix que succeeix amb la geografia física, són summament diversos, i podem citar procediments tant quantitatius com qualitatius, incloent entre els primers, els estudis de casos, les enquestes, l'anàlisi estadística, i la formulació de models, la qual cosa s'ha vingut agrupant com la geografia quantitativa, desenvolupada en la dècada dels 60 de , amb els treballs inicials de David Harvey i altres. I entre els procediments d'investigació qualitatius podem assenyalar tots aquells utilitzats per les ciències socials en general, com els que s'empren en demografia, antropologia, història, sociologia i moltes altres ciències. En resum, la metodologia emprada en geografia humana és aproximadament la mateixa que la que s'empra en la geografia general i en moltes altres ciències (encara que amb èmfasi diferent pel que fa a l'ocupació d'aquests mètodes), potser amb l'excepció de l'mètode regional encara, en sentit estricte, aquest mètode sempre ha estat emprat per nombroses ciències sistemàtiques: no hi ha moltes limitacions en l'ús de diferents metodologies en qualsevol ciència. I a l'referir-nos a la metodologia en les ciències socials no podem oblidar les crítiques de Paul Karl Feyerabend en la seva obra Contra el mètode (1975, edic. Espanyola), on critica la simplicitat metodològica amb què es venien abordant els estudis d'història i d'altres ciències socials. Els camps d'estudi de la geografia humana Encara que al principi, l'objecte de la geografia humana era l'estudi de les regions humanes i de les relacions mútues entre l'home i el medi natural, el desenvolupament progressiu de el coneixement dels processos socials va obligar a la successiva aparició de diverses branques que emfatitzaven alguns d'ells considerant-les com ciències o branques relativament autònomes. Tot això va venir a substituir el concepte original de la geografia humana per una integració d'una sèrie de coneixements sistemàtics estudiats amb més detall per ciències com: Geografia de la població, que estudia els patrons de distribució dels éssers humans sobre la superfície terrestre i els processos espacials o històrics que els han originat o modificat. Geografia econòmica, que estudia els patrons i processos econòmics i la seva distribució en el temps i, essencialment, a l'espai terrestre. En sentit estricte, la geografia econòmica estudia la distribució geogràfica dels factors econòmics i les implicacions de la mateixa sobre els països, regions i, en general, sobre les societats humanes. Està estretament relacionada amb l'Economia, però emfatitzant els temes referits a la distribució geogràfica dels factors econòmics. Per Krugman és la "branca de l'economia" sobre la "localització de la producció a l'espai". Geografia cultural, que més que un camp d'estudi és un enfocament de la geografia humana que investiga les relacions mútues entre els éssers humans i el paisatge vistes des d'un punt de vista possibilista. Encara que aquest enfocament va ser introduït per Vidal de la Blache, van ser geògrafs com el nord-americà Carl Sauer (de l'Escola californiana de Geografia) i altres, els que el van desenvolupar fins al punt que van arribar a formar una escola o concepció de la geografia en el . Va venir a sorgir com una reacció en contra del determinisme geogràfic. Geografia urbana, ciència que estudia les aglomeracions humanes representades per les ciutats, la seva població, característiques, evolució històrica, funcions i importància relativa. Geografia rural, estudia el món rural, les estructures i els sistemes agraris, els espais rurals, les activitats econòmiques que es duen a terme en aquests (agricultura, ramaderia, turisme), els tipus d'assentament i els problemes d'aquestes àrees (despoblació, envelliment, problemes econòmics, problemes ambientals, etc.). Com ciències afins poden citar-se a l'agronomia, la sociologia rural i l'economia. Geografia política, s'encarrega de l'estudi dels espais polítics. Com ciències afins poden citar-se a la ciència política, a la geopolítica i a el camp multidisciplinari dels estudis internacionals. Geografia mèdica, ciència que s'ocupa de l'estudi dels efectes de l'entorn en la salut de les persones i de la distribució geogràfica de les malalties incloent també l'estudi dels factors ambientals que influeixen en la seva propagació. La seva ciència auxiliar és la Medicina. Geografia de l'envelliment, també coneguda com a geografia gerontològica, analitza les implicacions socioespacials de l'envelliment de la població a partir de la comprensió de les relacions entre l'entorn físic i social i la gent gran, a diferents escales, micro (habitatge), meso (barri) i macro (ciutat, regió, país), etc. La contribució dels geògrafs de l'envelliment, com Graham D. Rowles, estan contribuint a la gerontologia ambiental comprenent els aspectes ambientals de la gerontologia en països desenvolupats i en desenvolupament. Vegeu també Demografia Ecologia humana Estudis d'àrea Geografia de la població Geografia econòmica Geografia regional Geografia rural Geografia urbana Referències Bibliografia Beaujeu-Garnier, Jacqueline. Demogeografía. Barcelona: Biblioteca Universal Labor, 1972. Bielza de Ory, Vicente, et al. Geografía General II. Geografía humana. Madrid: Santillana S. A., 1993, tercera edició. Borrie, W. D. Estructura e Historia de la población mundial. Madrid: Istmo, 1972. Demangeon, Albert. Problemas de Geografía Humana. Barcelona: Ediciones Omega, 1963. Derruau, Max. Tratado de Geografía Humana. Barcelona: Editorial Vicens-Vives, 1983. Casas Torres, J. M. Población, desarrollo y calidad de vida. Madrid: Rialp, 1982. Josué de Castro. Geopolítica del Hambre. Madrid: Ed. Guadarrama, 1972. Clark, Colin. El aumento de la población mundial. Madrid: EMESA; 1979. Dallot, L. Las migraciones humanas. Col ¿Que sé?, no 62. Barcelona: Oikos-Tau, 1971. Jones, Emrys. Geografía Humana. Barcelona: Nueva Colección Labor, N° 16, Editorial Labor, 1969. Eliseo Reclus. El hombre y la Tierra. Editado entre 1905 y 1908. Hiernaux-Nicolás, Daniel y Lindón, Alicia. (Editores) Tratado de Geografía Humana. Barcelona: Editorial Anthropos-Universidad Autónoma Metropolitana, 2006. Sauvy, Alfred. La población. Col ¿Que sé?. Barcelona: Oikos-Tau, 1969. Sorre, Max. El hombre en la Tierra. Barcelona: Editorial Labor, 1967. Thompson, Warren S. y David T. Lewis. Problemas de población. México: La Prensa Médica Mexicana, 1969. Trewartha, Glenn T. Geografía de la población. Buenos Aires: Marymar, 1973. Zelinsky, Wilbur. Introducción a la geografía de la población. Barcelona: Edit. Vicens - Vives, 1973


text: La geografia de la població estudia la distribució de la població humana a la Terra. La geografia de la població, i l'intent d'estudiar-la científicament, és molt recent. Data dels anys 50 del en el qual inicien les investigacions Pierre George, Zelinski i Trewartha. No hem d'oblidar que la possibilitat d'estudiar la població neix amb l'estadística i la creació de censos regulars i universals, que és relativament recent, per la qual cosa hom parla d'una època preestadística i d'una època estadística. L'intent de censar a la població per a conèixer el seu nombre i recaptar impostos és més antic: des dels romans fins a l'edat moderna hi ha notícies d'aquesta pretensió. Però les dificultats tècniques per a un recompte ràpid no permetien tals estudis. A pesar dels avanços del , la mateixa situació es presenta avui en molts països subdesenvolupats o amb conflictes polítics i militars. L'home és una espècie que ha aconseguit sobreviure en les condicions naturals més adverses. Però l'èxit de l'espècie es va deure, més que al seu nombre, a la seva capacitat per a transformar el mitjà en el qual vivia. L'estudi de la població antiga es fa per mitjà de fonts indirectes: sèries, delmes, recomptes de focs o una suposada densitat demogràfica òptima, per a poder viure en un territori, quan les poblacions estudiades són molt antigues. Tècniques demogràfiques per a l'estudi de la població Tècniques demogràfiques Generalitats Les fonts per a l'estudi de la població La migració humana L'estructura de la població Taxes i taules demogràfiques La piràmide de població Comentari d'una piràmide de població Tipus de piràmide de població L'evolució de la població mundial Referències Geografia humana


text: Definir el que és un espai rural, o el món rural, és tan difícil com definir el que és una ciutat, ja que hi ha funcions fins fa no gaire temps plenament urbanes, com els serveis bancaris. Per altra banda, les ciutats actuals tendeixen a envair l'espai abans clarament rural, amb la construcció de residències i la dedicació a l'agricultura a temps parcial. Es crea, així, una zona intermèdia de difícil delimitació. De totes maneres podem enumerar algunes característiques que defineixen els espais rurals: la baixa densitat de població; la presència d'activitats industrials nocives, que ocupen molt espai, o que perden molt pes en el procés d'elaboració; les activitats extractives: mineria, pedreres i silvicultura; i les instal·lacions d'oci de grans dimensions: estacions d'esquí, camps de golf i, sobretot, la presència ineludible d'activitats agropecuàries, que és el més característic del món rural. Seran aquestes activitats agropecuàries les quals defineixin i donin caràcter als distints espais rurals del món, i als seus respectius paisatges. Pel seu caràcter, i la seva dedicació a l'agricultura, els espais rurals sofreixen una sèrie de condicionants ecològics; ja que no tots els climes, ni tots els sòls són aptes per a qualsevol tipus, ni tècnica, de conreu. A més, tenen uns condicionaments demogràfics; ja que tendeix a l'equilibri entre la població i els recursos. Aquesta ponderació afavoreix la modificació de les tècniques de conreus, en cas de superpoblació o subpoblació. En les situacions més greus es pot passar d'una agricultura intensiva a una agricultura extensiva: intensificar l'ús del sòl, trencar territori de bosc i, fins i tot, es reorganitzarà l'estructura social; o s'assumirà una nova tecnologia de conreu. En lactualitat del mitjà rural es demanden serveis, pel que vam trobar en el camp persones que no viuen de l'agricultura ni la ramaderia. El mitjà rural també ha de sotmetre's a certs condicionaments jurídics que afecten a lestructura de la propietat i a les formes d'explotació. Finalment, el món rural sofreix els avatars econòmics i polítics, sobretot en els països on l'agricultura està subvencionada. L'agricultura actual ha tractat de superar els condicionaments climàtics conreant les espècies sota plàstic: en hivernacle. El conreu d'una determinada espècie durant anys en un mateix lloc acaba per esgotar els minerals dels quals s'alimenta la planta. Per a evitar això es deixa descansar la terra, sense conrear, durant almenys un any. A aquesta tècnica se li flama guaret. No obstant això, hi ha diversos tipus de guaret: el curt, en les terres sobre les quals es torna a conrear en un o dos anys, abans que es recuperi el bosc; i la llargària en el qual es permet la recuperació total del bosc. Les tècniques de regadiu han canviat molt. La tècnica tradicional és el regadiu per inundació en el qual es fan uns solcs entre les plantes, es desvia part del corrent del riu o pou i s'inunda tota la superfície. Aquest sistema és poc eficaç, ja que s'empra molta més aigua de la necessària. Modernament s'ha emprat el reg per aspersió, que si es fa en hores nocturnes necessita molta menys aigua. El reg per aspersió consisteix en un mecanisme que espargeix l'aigua per tota la superfície com si anessin gotes de pluja. La tècnica de reg més eficaç és el gota a gota. Consisteix a canalitzar l'aigua amb petits tubs fins al peu de cada planta i deixar caure una gota cada cert temps, fins a completar les necessitats de cada planta. Es controla per ordinador i se sol practicar en els conreus d'hivernacle. En moltes ocasions, és l'estructura de la propietat de la terra i l'estructura agrària, el que defineix els paisatges rurals. La propietat pot ser col·lectiva i d'aprofitament comú: amb béns propis, comuns, etc., però també pot haver-hi gran propietat i petita propietat. A la península, la gran propietat té el seu origen en la Reconquesta: durant l'edat mitjana. Aquesta gran propietat ha pogut evolucionar fins a la petita propietat, si el sistema d'herència afavoreix la partició, o si es va vendre a qui treballaven les explotacions. Per contra, la petita propietat pot evolucionar cap a la gran propietat, si el sistema hereditari afavoreix l'heretatge al fill gran per exemple, o si el preu del sòl és baix i hi ha un capitalista rural que compra les terres contigües. Però una cosa és la grandària de la propietat i una altra el de les explotacions. Una explotació és la unitat tècnico-econòmica de la qual s'obté els productes agraris. Aquestes explotacions, segons les tècniques d'aprofitament, poden ser un latifundi, si són grans o un minifundi, si són petites. No ha de coincidir necessàriament gran propietat amb latifundi, ni petita propietat amb minifundi: la gran propietat pot estar dividida fins al minifundi i la petita concentrada, per arrendament, fins al latifundi. No obstant ambdós extrems solen quedar obsolets i tendeixen a no ser funcionals. A més, tenen diferents conseqüències econòmiques i socials. Els desequilibris han propiciat, en tots els països, reformes agràries, bé tècniques ben polítiques. Al mateix temps, els condicionaments tècnics han suposat un augment progressiu de la productivitat de la terra, amb el que la grandària de l'explotació s'ha relativitzat. Aquesta tendència ha arribat al seu màxim grau en la revolució verda, o l'aplicació de tots els avanços tècnics que pot oferir la ciència moderna, a l'agricultura. Finalment, en general podrem distingir dos grans conjunts de paisatges agraris, els camps tancats i els camps oberts, que es troben en distintes parts del món, per distints motius. En el món rural distingim dos tipus de poblament: el concentrat i el dispers. El poblament concentrat en l'agrupament dels habitatges del llogaret en un lloc en concret, deixant la resta perquè pugui ser conreat. El poblament dispers es caracteritza pel fet que no existeix un nucli d'habitatges sinó que estan espargides per tot el territori, normalment prop de les explotacions de cada família. La revolució verda Les transformacions recents dels espais rurals Els grans sistemes agraris en el món L'agricultura a Catalunya Geografia humana


text: La geografia econòmica és l'estudi de les condicions econòmiques en diferents parts de la Terra. La geografia econòmica contribueix a la comprensió d'una àmplia gamma de problemes contemporanis. La combinació de les influències ambientals i espacials en l'estudi de l'activitat econòmica és qualsevol cosa excepte una regressió cap al determinisme ambiental. Per contra, ajuda a revelar en forma més completa la natura no determinista del procés econòmic i les funcions del judici humà i de la percepció ambiental en les decisions que conformen l'espai econòmic. Definició de la geografia econòmica Els geògrafs s'interessen no només per on estan les coses sinó per què estan situades on es troben, i la naturalesa dels processos que afecten a tal ubicació. Existeixen diferents formes de definir la geografia econòmica, però una forma eficaç d'acostament consisteix a considerar els tipus de preguntes que pretén contestar: Quin és la raó dels patrons d'ús de la terra?, perquè varia tant el preu de la terra?, perquè es poden obtenir certs articles en qualsevol part i uns altres no?, com s'explica la ubicació de les explotacions dels recursos naturals?, com afecta la contaminació d'una planta industrial al mitjà?, per què grans extensions de terreny estan gairebé deshabitades tenint un clima i vegetació semblant al de les regions habitades?, on i com les persones es guanyen el sustentiment i on i com es gasten els seus ingressos?, etc. El model simplificat de l'economia espacial El model simplificat de l'economia espacial consisteix en un conjunt de consumidors i un conjunt d'establiments de producció dintre d'algun espai definit. Els consumidors (totes les persones) són mòbils, mentre que els establiments són fixos. Els consumidors es desplacen per a consumir béns i serveis, encara que a voltes són els productes els quals es mouen des del lloc de producció fins al consumidor (lliurament a domicili), però el normal és que el producte i el consumidor es moguin fins a un lloc de trobada: el mercat. Oferta i demanda en l'economia espacial Teòricament, en una economia de lliure mercat, la demanda i l'oferta es reflecteixen en els preus. Però si introduïm la variable espacial vam necessitar, també, tenir en compte el cost del desplaçament tant del producte com dels consumidors, que s'amida tant en diners com en temps emprat en el trasllat. No devem confondre el valor amb el preu. El preu reflecteix l'última unitat (marginal) d'un article o servei col·locat en el mercat, mentre que el valor depèn del necessari que aquesta per al consumidor. Si el preu és major que el valor l'article no s'adquireix. Consumidors Totes les persones som consumidors. Les fàbriques que produeixen articles i serveis es classifiquen en indústries. Una empresa és una unitat de propietat de negoci. En realitat, l'espai econòmic és tot menys homogeni, i no tots els consumidors pensen i es comporten de la mateixa manera, i canvien en el temps el que complica molt l'anàlisi geogràfica dels fenòmens econòmics. I per a complicar les coses els sistemes econòmics que es desenvolupen en les diferents regions no estan aïllats uns d'uns altres, sinó que s'interfereixen. De com, perquè, on, quan succeeix això tracta la geografia econòmica. Subcategories de la geografia econòmica Es pot distingir les divisions de: La geografia industrial, amb mètodes de les matemàtiques i l'economia. La geografia dels transports i comercial amb mètodes de l'economia, les Matemàtiques i la sociologia. La geografia del turisme amb mètodes de l'economia, les matemàtiques i la sociologia. Geografia econòmica Branques de l'economia


text: La geomorfologia (grec γῆ: Terra; μορφή: forma; λόγος: estudi) és la branca de les ciències de la Terra que estudia el relleu de la superfície terrestre i la seva evolució, els processos d’afaiçonament de la superfície terrestre de tipus sedimentari o de caràcter erosiu, segons el clima, els factors biològics, la natura del substrat rocallós, el vulcanisme, la tectònica i l'evolució geològica d’una contrada o unitat geològica. (en) geomorphology; (es) geomorfología; (fr) géomorphologie. Com totes les ciències de la natura, la geomorfologia tracta de descriure els diversos tipus de formes naturals per tal d’intentar d’explicar-ne l’origen i l'evolució. Un dels factors decisius en l'evolució morfològica del relleu és l’erosió, per la qual cosa una bona part de la geomorfologia s'aboca a l'estudi dels fenòmens erosius. Els darrers anys, en els quals aquesta ciència ha experimentat un progrés espectacular, hom presta una gran atenció a la influència del clima dins els sistemes erosius (geomorfologia climàtica). Les lleis de la geomorfologia serveixen per a la interpretació del desenvolupament i la forma d’actuar de les forces terrestres en temps passats i contribueixen a una millor comprensió de la geologia històrica i la sedimentologia. La geomorfologia és també una ciència indispensable per als geògrafs, car descriu i explica el contorn natural que pot condicionar una part de les activitats humanes. L'objecte de la geomorfologia és donar compte de la superfície de contacte, descriure i aclarir les formes que sorgeixen de la interacció i l'evolució de les forces. Com en les ciències biològiques, cal entendre com a fonamentals les nocions d'interacció, evolució i adaptació, ja que les forces -com les espècies- compareixen i desapareixen, i fins i tot hi ha "relíquies". Jean Tricart parlava d'una "ecologia del modelat", és a dir, d'un conjunt de condicions necessàries per a un modelat o altre. Utilitat científica La Geomorfologia aborda l'estudi dels processos que actuen a la superfície terrestre i de les formes i dipòsits que aquests generen, aportant informació clau per a: La reconstrucció de l'evolució geològica i ambiental de zones concretes en el passat recent. L'anàlisi i la mitigació de problemes ambientals (riscos i impactes). La posada en valor del Patrimoni Geològic. És una disciplina amb un destacat protagonisme en l'exercici de la professió de geòleg. Història El mètode catastrofista Leonhard Euler (1707-1783), Jean-Étienne Guettard (1715-1786) i Nicolas Desmarest (1725-1815), centren les seves anàlisis en els rius i aporten coneixements generals sobre la hidrodinàmica, l'origen de les vallls i la morfologia fluvial. Jean-Baptiste Lamarck (1744-1829) va ser l'autor d'un tractat sobre hidrogeologia, enfrontant-se a les obres de "cronologia bíblica" de Georges Cuvier, tractat que va reeixir uns anys més tard. Horace-Bénédict de Saussure (1740-1799) va desenvolupar un mètode per a l'estudi del relleu i tècniques per a la representació dels resultats. També va realitzar observacions sobre la dinàmica dels torrents i les glaceres i de l'estructura litològica dels Alps. Alexandre C. Surell (1813-1832) va elaborar un conjunt de principis bàsics en morfodinàmica a la seva obra "Études sur les torrents des Hautes- Alpes". Consolidació de l'actualisme James Hutton (1726-1797) va ser l'introductor de sistemes i teories explicatives dels fenòmens passats que van ocòrrer a la Terra, comparant-los i relacionant-los amb els que es produeixen en el present. John Playfair (1748-1819) consolida els treballs de Hutton i formula el principi de "l'uniformisme" (també anomenat actualisme). Charles Lyell (1793-1882) introdueix respostes al catastrofisme mitjançant el concepte "gradualisme seqüencial". Charles R. Darwin (1809-1882) consolida el mètode històric-natural amb la seva teoria de les espècies biològiques "L'origen de les espècies". l'evolucionisme. El cicle geogràfic del relleu El primer model geomorfològic oficial va ser proposat entre el 1884 i el 1899 pel geògraf nord-americà William Morris Davis. El seu model de cicle geomòrfic (també anomenat cicle geogràfic) es va inspirar en les teories de l'uniformisme i va intentar teoritzar el desenvolupament de diverses característiques del relleu. El model evolutiu geomorfològic o "cicle d'erosió", proposat per W. M. Davis (1899) per a explicar la successió dels diferents tipus de relleu en un mateix territori, en el qual, partint d’una superfície original plana, s'hauria de produir una intensa deformació, amb formació d’un volum de relleu que seria atacat per l'erosió, conclou que finalment es crearia una altra superfície d’erosió (o peneplà) més moderna. Els estudis subsegüents sobre la morfoclimatologia i el mobilisme tectònic, han conduït a l’abandonament de la teoria davisiana. No obstant, les teories de Davis van ser importants en l'inici de la geomorfologia i van ser innovadores en aquell moment com una nova manera d’explicar les característiques físiques del relleu. Avui, però, no s’acostuma a utilitzar el seu model, perquè els processos que va descriure no són tan sistemàtics al món real. Des del model de Davis, s'han fet diversos intents alternatius per explicar els processos de formació del relleu. El geògraf austríac Walther Penck, als anys vint del segle passat, va desenvolupar un model que analitzava les taxes d’elevació i erosió. Tanmateix, el seu model no es va imposar perquè no abastava la totalitat de les característiques del relleu. L'enfocament climàtic Carl Ortwin Sauer (1889-1975), basant-se en les idees de Grove Karl Gilbert (1843-1918), estableix a "The morphology of Landscape " la gènesi del paisatge des de l'antagonisme entre els factors geognòstics i climàtics. Conclou que el clima pot, en alguns casos, esborrar les "influències geognòstiques". La teoria del nivell de cims i el peu de muntanya Albrecht Penck el 1909 "Die Alpen im Eiszeitalter: Bd. Die Eiszeiten in den nördlichen Ostalpen" va observar als Alps els nivells mitjans de les altituds dels cims (isoaltituds) anomenant-los "nivell de cims" i atribuint-los a les erosions generades durant el Pliocè, quan la serralada encara s'estava aixecant. Segons Penck, la lentitud del període d'aixecament, permetia als factors erosius d'anivellar el relleu. Una altra figura important en la formulació moderna d’idees sobre l'evolució del paisatge va ser el geomorfòleg sud-africà Lester C. King (1907–1989). Impregnat d’idees davisianes i de la tríada "procés, temps i estructura", mentre era estudiant de postgrau de Charles Cotton (1885-1970) a Nova Zelanda, King, no obstant això, va desafiar gran part de la teoria de Davis. Tot i invocar el concepte cíclic, com Penck, va emfatitzar la importància dels processos superficials, i particularment en el paper del retrocés del cingle i la formació del frontó o pediment. El sistema d'erosió Richard Chorley, el 1950, introdueix -al marge dels plantejaments zonals, però concedint importància al factor climàtic- el concepte de "sistema d'erosió" per fer referència a cadascun dels agents morfogenètics individualitzats i les accions o resultats corresponents. En aquest enfocament apareixen conceptes com: "factors erosius dominants" i "factors subordinats". Els processos com a centre de la recerca geomorfològica La reintroducció del procés a la geomorfologia a la dècada de 1950 va provocar una investigació sobre els efectes de processos de freqüència i magnitud diferents, recollida en els estudis de referència de Wolman & Miller, "Magnitude and Frequency of Forces in Geomorphic Processes "(1960). En general, la freqüència i la magnitud estan inversament relacionades. Tot i que són relativament poc freqüents, esdeveniments de gran magnitud, com ara grans terratrèmols o inundacions importants, poden tenir conseqüències geomòrfiques catastròfiques. Els treballs de Wolman i Miller van intentar demostrar que la majoria dels canvis en el paisatge es duen a terme per esdeveniments freqüents de magnitud moderada (com els cabals anuals màxims dels rius). Van suggerir que aquests esdeveniments fan la major part del treball en sistemes geomòrfics, però el seu model no se sustenta en àrees com les regions de tipus mediterrani i els marges del desert, on els rars esdeveniments d’alta magnitud fan, clarament, la major part del treball. Per això va ser modificat posteriorment per Baker, "Stream channel responses to floods with examples from central Texas" (1977); Wolman i Gerson, "Relative scales of time and effectiveness of climate in watershed geomorphology. Earth Surface Processes" 1978). Avenços tecnològics Tradicionalment, els enfocaments d’estudi geomorfològic se centraven principalment en observació, descripció i mesura en el treball de camp però també va incloure experimentació física (en parcel·les petites de terra o utilitzant canals experimentals). No obstant això, des de principis dels anys setanta dels , les imatges en alta resolució de la topografia superficial de la Terra i altres planetes s'han realitzat a un ritme ràpid des de satèl·lits i naus espacials [...] Aquestes imatges són accessibles de forma gratuïta des d'Internet (Google Earth). A més, des d'un ordinador es poden realitzar models topogràfics com els models digitals d’elevació que són fàcilment disponibles juntament amb altres tècniques de segiment terrestre, modelització computacional i tècniques geocronològiques (datació) (luminiscència, anàlisi d’isòtops cosmogènics) que han anat avançant ràpidament. Els enfocaments tradicionals d’estudi geomorfològic ara es combinen, habitualment, amb aquestes noves imatges, models i tècniques per a quantificar les taxes i els períodes del canvi de forma de relleu. Ara és possible visualitzar, mesurar, regredir i preveure les de formes de relleu i els paisatges d’una manera inimaginable. Aquests avenços estan ajudant a resoldre molts problemes de fa temps en l'explicació del desenvolupament de la superfície terrestre i de la interpretació de la informació d'altres superfícies planetàries. Divisió clàssica de la geomorfologia Dins la geomorfologia, en una divisió clàssica, es poden diferenciar tres àmbits d'estudi: La geomorfologia estructural tracta de l'estructura del globus i especialment la litosfera, la tectònica de plaques, els cratons, escuts i massissos, els relleus aclinal i monoclinal, els plegaments i serralades, i les fractures i falles. La geomorfologia dinàmica estudia els processos de modelat, les roques i el seu modelat, l'aigua corrent i les formes associades del modelat fluvial, el desenvolupament de vessants, els aplanaments, el modelat litoral, el modelat antropogènic i, en un apartat especial, la geomorfologia aplicada. La geomorfologia climàtica s'encarrega de l'estudi dels mecanismes morfoclimàtics i els grans dominis morfoclimàtics de la Terra, els paleoclimes, les paleoformes i els seus heretatges i alternances. Divisió actual: els processos geomòrfics Avui, l'estudi de la geomorfologia es desglosa en l'estudi dels diversos processos geomòrfics. La majoria d'aquests processos es consideren interconnectats i són fàcilment observats i mesurats amb la tecnologia moderna. Els processos, aïlladament, poden considerar-se erosionals, deposicionals o ambdós alhora. Un procés erosional implica el desgast de la superfície terrestre pel vent, l'aigua i/o el glaç. Un procés deposicional és la fixació del material erosionat pel vent, l'aigua i/o el glaç. Els processos geomòrfics (també anomenats geomorfològics) són derivats de les forces endogèniques i exogèniques que provoquen tensions físiques i accions químiques sobre els materials terrestres i produeixen canvis en la configuració de la superfície de la Terra. El diastrofisme i el vulcanisme són processos geomòrfics endògens. La meteorització, els moviments en massa, l'erosió i la deposició, són processos geomòrfics exògens.[...] Qualsevol element exògen de la natura (com l’aigua, el glaç, el vent, etc.,) capaç de prendre i transportar els materials terrestres, s'anomena agent geomòrfic. Quan aquests elements de la natura es mobilitzen per causa dels pendents, arranquen els materials, els transporten per damunt dels pendents i els dipositen a un nivell inferior. Processos interns Tant els processos ígnis volcànics (eruptius) com plutònics (intrusius) poden tenir impactes importants. L’acció dels volcans tendeix a rejovenir els paisatges, cobrint l’antiga superfície terrestre amb lava i tefra, alliberant material piroclàstic i forçant els rius i torrents a obrir nous camins. Els cons construïts per erupcions també produeixen una nova topografia en la qual poden actuar altres processos superficials. Les roques plutòniques que s’introdueixen i que es solidifiquen en profunditat, poden causar elevació o subsidència de la superfície d'acord amb la densitat del nou material i la densitat de la roca que desplaça. Els processos volcànics estan relacionats amb l'erupció de roques foses, conegudes com a magma, a través de les obertures de ventilació o fissures centrals a la superfície. Inclouen tots els processos que resulten de la intrusió a la roca mare i l'extrusió a la superfície terrestre. Aquests processos han contribuït a la construcció de formes de relleu durant milions d’anys i són importants per als geomorfòlegs perquè canvien la superfície de la Terra mitjançant la creació de noves formes de relleu. Processos tectònics Els efectes tectònics sobre la forma del relleu poden variar des de milions d’anys, fins a minuts o encara menys. Els efectes de la tectònica sobre el relleu depenen en gran manera de la naturalesa de la roca mare subjacent que sovint condiciona quin tipus de morfologia local pot arribar a configurar la tectònica. Els terratrèmols poden ensorrar, en minuts, grans extensions de terra, creant noves formes de relleu. Els processos geodinàmics profunds són la causa de l'existència del camp d'estrès geotectònic i són objecte de nombroses recerques per la seva significació en els processos superficials. S'assenyala que les característiques causades pels processos profunds (geotectònics) es poden distingir de les causades pels agents exògens (temps, erosió, etc.) per les seves característiques. Totes les característiques estadísticament sistemàtiques són d'origen geotectònic, les característiques aleatòries són d'origen exogènic. Alguns científics conclouen que els patrons de les formes terrestres, visibles actualment en les fotografies aèries, poden tenir un origen geotectònic antic. Els patrons d'orientació inherents a les valls fluvials i glacials es veuen afectats en gran manera pels processos neotectònics com a les valls del Rift oceànic i les cadenes de volcans. Un altre tema interessant el presenten les anomenades formes de relleu "tectòniques": els inselbergs, els circs, les formes dels cims de les muntanyes, etc., es mostren directament o indirectament causats per processos profunds. Els moviments massius als pendents també tenen una gran importància, tot i que sovint es creu que es desencadenen per condicions meteorològiques, es demostra que el seu disseny bàsic està influït en gran manera per processos profunds: això es confirma amb una correlació entre les esllavissades i l’activitat dels terratrèmols. Processos de meteorització i edàfics La meteorització (en weatherting) és la descomposició de les roques a la superfície terrestre per l’acció de l’aigua de pluja, la temperatura extrema i l’activitat biològica. No implica l'eliminació de material rocós. Hi ha tres tipus de meteorització, la física, la química i la biològica. La diferència amb l'erosió és que la meteorització no implica cap agent de transport en moviment. Els sòls formen un continu a través de la superfície terrestre de la Terra, és a dir, són la interfície dels processos atmosfèrics, biològics i geològics. Els sòls són més que una capa d’alteració superficial en el relleu o sediments. Els sòls, el relleu i els sediments o roques superficials junts, comprenen sistemes 3D que evolucionen a través de la interacció i l'equilibri de la meteorització física i química davant de l'erosió i la deposició. Cal comprendre les relacions entre sòls, relleus i sediments superficials per entendre els relleus i formes del sòl i predir amb èxit l’aparició del sòl i anticipar el comportament del sòl. La geomorfologia del sòl és l'estudi científic de l’origen, distribució i evolució dels sòls, de les capes i dipòsits superficials i dels processos que els creen i alteren. Com a ciència, la geomorfologia del sòl està directament lligada a la pedologia i la geologia. La geomorfologia del sòl es basa principalment, però no únicament, en principis i tècniques geològiques (Daniels i Hammer, 1992). Els processos geològics/geomòrfics determinen, en bona part, els materials dels quals es deriven els sòls d'acord amb la naturalesa i la redistribució dels sediments. Meteorització física o mecànica (clàsties) Pressió (dilatació-descompressió). Desintegració de la roca en làmines paral·leles a mesura que s'expandeix en resposta de les pressions. Expansió i contracció tèrmica (termoclàstia) per diferència de la temperatura superficial de la roca entre el dia i la nit (0°-50 °C). Creixement de cristalls salins (haloclàstia). Sals hidratades que són solubles en aigua; s’hidraten i es deshidraten generant tensions en roques permeables. Hidratació (hidroclàstia). Humectació, inflament i desintegració d’agregats del sòl, de roques en capes i de gra fi. Trossejament per gelades. Acció dels cristalls de gel (crioclàstia: gelivació o gelifracció) i hidratació, congelació d’aigua en porus i fractures. Vegetació i d'origen biològic (bioclàstia). Agent menor de la meteorització però que pot mantenir i eixamplar esquerdes creades per altres processos. Meteorització química (quimioclàsties) Oxidació. Procés pel qual un element perd un electró per l'oxigen dissolt. Hidròlisi. Descomposició de minerals a l’aigua ja que els ions hidrogen substitueixen els cations dels minerals. Carbonatació. Dissolució de carbonat càlcic en sòls àcids i en aigües subterrànies. Intercanvi de cations. Substitució de cations minerals en solució pels que contenen grans i cristalls minerals Quel·lació. Cations minerals incorporats a molècules d’hidrocarburs (quel·lats). Resultat: (fragments i grans, dissolucions i alteracions) formació d'alterites o eluvions (sapròlits i regòlits) i perfils d'alteració en el context de les formacions superficials. Processos gravitacionals i de vessants El sòl, el regolit i la roca es mouen cap avall sota la força de la gravetat mitjançant fluïment, esllavissades, fluxos, desploms i caigudes. Aquesta erosió massiva es produeix tant als vessants terrestres com submarins de la Terra (també s'ha observat en altres planetes). Els moviments de vessant o esllavissades, són processos gravitacionals que comporten moviments vessant avall de la roca o del sòl sota la influència de la gravetat. Poden ser desencadenats per factors naturals com moviments sísmics, volcànics, fortes precipitacions, però també ho poden ser per causes antròpiques. En l'evolució de la major part de les formes de paisatge, els moviments de vessant constitueixen l'etapa consecutiva a la meteorització. Tenen un paper fonamental en el cicle global erosió-sedimentació. Poden ocòrrer en diferents ambients, tant terrestres com marins, i formen un conjunt de difícil classificació. Els moviments de vessant, per la seva gran extensió i freqüència, constitueixen un risc geològic important, afectant edificacions, vies de comunicació, serveis bàsics, lleres, embassaments i, ocasionalment, indrets hahitats, pobles i ciutats. Els moviments de gran magnitud (desenes o centenars de milions de metres cúbics) són molt poc freqüents, encara que la superfície terrestre és plena de signes que denoten la seva ocurrència en el passat, possiblement associada a èpoques climàtiques humides i plujoses o a l'activitat tectònica. Les zones geogràfiques més afectades pel fenomen són les zones de muntanya que han estat sotmeses a fortes precipitacions, moviments sísmics o erupcions volcàniques. El continent més afectat és l'Àsia, seguit de l'Amèrica del Sud. A Europa els llocs amb més esdeveniments han estat les zones alpines. El fort creixement urbà en països menys desenvolupats o pobres, ha fet incrementar el nombre de successos, especialment per la manca de planificació urbana, que comporta la construcció d'habitatges en zones inestables i de risc. Un exemple el tenim al Brasil el gener de 2011, on les esllavissades generades per fortes precipitacions van produir a l'estat de Río de Janeiro 500 víctimes mortals. Per actuació directa de la gravetat (gravitacionals) Caiguda lliure, despreniments, desploms i bolcades. Caiguda de roca des de parets i penya-segats. Formes resultants: vessants de derrubis, tarteres, cons de derrubis, vessants reglades (de Richter). Per actuació indirecta de la gravetat (gravetat assistida) Processos generalment en massa, no selectius i amb escassetat d'aigua Reptacions (creep) Moviment en massa extremament lent en un vessant, que és imperceptible excepte després de llargs períodes i que no mostra superfícies de cisalla definides. Atès que la velocitat de moviment no és uniforme al llarg del vessant, es poden apreciar arcs i garlandes de vegetació herbàcia en la superfície del sòl, en aquest cas paral·leles a les corbes de nivell. Lliscaments. Desplaçament d’una porció de terreny a través d’una superfície de trencament ben definida, amb la preservació general de la forma de la massa desplaçada. Fluxos. Inestabilitat d’una porció de terreny que es desplaça com un fluid viscós adoptant la morfologia del vessant per on discorre. Solifluxions. Desplaçament superficial i lent (al voltant de 0,5 a 5 cm/any), en un vessant i per efecte de la gravetat, d’una formació solta, o d’un sòl, saturat d’aigua, la qual es transforma en fang per l’augment del contingut líquid. Formes resultants: diversitat de formes resultants (terrassetes, lliscaments, nínxols, canals d'arrancament, lòbuls i colades...). Processos selectius i amb presència d'aigua (transició fluviotorrencial) Impactació de gotes de pluja (splash) esquitxada.Impacte d’una gota de pluja que arrenca partícules de la superfície del sòl i que deixa la impressió en el relleu. Rentat superficial. Acció de les aigües pluvials sobre el sòl, les quals han eliminat, per dissolució, les sals i els altres minerals que contenia. Escolament en filets (escolament turbulent) on l'aigua, formant filets, no es manté paral·lela a l'eix del flux. Escolament en mantell. Escolament superficial que s’esdevé en una zona àrida com a resultat d’una pluja sobtada i abundant sobre una superfície força llisa en què els diferents fils d’aigua s’uneixen formant una làmina o mantell que contribueix a l’aplanament dels pediments i dels glacis. Subfusió (piping) Canonada subsuperficial que implica l'eliminació de sòls subsuperficials en canals erosionals semblants a les canonades cap a una sortida lliure o d’escapament. Aixaragallament inicial (gullyng). Acció erosiva de l’aigua de pluja que s’escorre per un terreny rost, incoherent i sense vegetació, on forma xaragalls més o menys paral·lels que s’aprofundeixen, s’engrandeixen i progressen cap amunt a mesura que augmenta el volum d’aigua i la seva energia mecànica. Aixaragallament profund. Acció causada en una xarxa de drenatge molt tupida, profundament aixaragallada i amb molts barrancs fortament inclinats, i generalment establerta en una formació sedimentària blana (arenes, argiles o margues, guixos) i sota un clima àrid, en condicions d’alta energia fluvial i amb erosió ràpida que no permet l'establiment de la vegetació ni la formació de sòls. Formes resultants: glacis, rills, pipes, gullies, cárcavas o badlands (dipòsits de vessants) Processos glacials Les glaceres són cossos de gel terrestre que es mouen i es formen a partir de la metamorfosi de la neu: neu nova (0,1-0,3 g/cm3), neu que ha sobreviscut a una temporada de fusió, (0,55 g/cm3) a gel (0,89-.0,92 g/cm3). La velocitat de transformació de la neu fins a esdevenir gel o glaç depèn de la temperatura. Al voltant de 50 anys en climes temperats humits (per exemple, muntanyes costaneres), fins a 100 anys en climes secs i freds). Les glaceres ocupen aproximadament el 10% de la superfície terrestre. Actualment, el 96% es troba en les capes de gel de Groenlàndia i l'Antàrtida. Durant la glaciació del Plistocè, fins a un 30% de la superfície terrestre de la terra estava coberta pel gel de les glaceres. Per tant, moltes de les formes de relleu en àrees de la Terra de latitud mitjana o alta, especialment a l'hemisferi nord, són d'origen glacial. Les glaceres, encara que geogràficament restringides, són agents eficaços del canvi de paisatge. El moviment gradual del gel per una vall provoca l'abrasió i l'arrancament de la roca subjacent. L’abrasió produeix sediments fins, anomenats farines glacials o till. Els residus ja transportats per la glacera, quan la glacera es retira, s’anomenen morrenes. L'erosió glacial és la responsable de les valls en forma d’"U", a diferència de les valls d’origen fluvial en forma de "V". Els dipòsits i les formes de relleu glacials són productes finals de sistemes de distribució de sediments complexos (Alley et al., 1997; Evans, 2014). La deposició de sediments es produeix en funció de la dinàmica del gel, del tipus de massa de gel, del subsòl i de la geologia i sedimentologia adjacents, la variabilitat temporal i espacial de l'erosió i la descàrrega de sediments (flux), els règims tèrmics i hidrològics associats, i la topografia. Processos periglacials Els entorns periglacials experimenten condicions no glacials de clima fred i congelació del sòl. Alguns d'aquests indrets o regions estan sotmesos al permafrost (permagel) mentre que d'altres experimenten períodes de congelació estacionals, intermitents o més curts. El règim tèrmic del subsòl està condicionat per una capa amortidora i dinàmica de neu, vegetació, material orgànic i aigua que modula tèrmicament les interaccions entre el clima atmosfèric i el sòl. Aquests processos es produeixen a la zona perifèrica de les glaceres i també es podria definir gairebé com a glacial en el sentit de la ubicació o de les condicions següents: sòl congelat perenne (permafrost); terreny descongelat estacionalment (capa activa); coberta vegetal incompleta de plantes herbàcies i arbres nans; el sòl està lliure de neu durant una part de l'any; fluctuacions freqüents de la temperatura de l'aire a 0 °C. Tres grups de processos, estructures i dipòsits caracteritzen els entorns periglacials: (1) Els processos de refrigeració i congelació del sòl inclouen la contracció tèrmica, l'expansió volumètrica de d'aigua líquida congelant, la segregació del gel i el creixement del permafrost compactant. (2) Els processos d'escalfament i descongelació del sòl consisteixen en l'expansió tèrmica, la consolidació del desglaç i l'erosió tèrmica. (3) Els processos de congelació-descongelació recurrents impliquen crioturbació i solifluxió. Aquests processos produeixen una varietat d’estructures i dipòsits periglacials i de permafrost força diferents. Els més importants es relacionen amb el creixement i la descongelació del gel que afecten el sòl congelat, independentment de la causa o l’origen del gel. En conjunt, els efectes globals dels processos periglacials en la modificació del paisatge, són el que s'anomena periglaciació. Processos fluvials Els rius i els rierols no només són conductes d’aigua, sinó també de sediments. A mesura que l'aigua flueix sobre el llit del riu, és capaç de mobilitzar els sediments i transportar-los riu avall, ja sigui com a càrrega de llit, càrrega suspesa o càrrega dissolta. La velocitat de transport dels sediments depèn de la disponibilitat del propi sediment i de la descàrrega o força del riu. La dinàmica fluvial comporta l'erosió, el transport i el dipòsit de sediments. Les zones de dipòsit i la seva geomorfologia poden indicar de manera clara les zones inundables i la seva freqüència, que caldrà tenir en compte durant l’anàlisi del risc d'inundació. El dipòsit dels materials en punts determinats, fruit del creixement ordinari o extraordinari de cabal dels rius o torrents, dóna lloc a la formació d'edificis al·luvials diversos, entre els quals cal destacar; les planes d'inundació, els cons de dejecció o al·luvials i els deltes. Processos d'erosió (ablació fluvial i fluviotorrencial) Per accions mecàniques de l'aigua Arrancaments. Acció mecànica per pressió de l'aigua. Cavitació (sobrepressió, compressió i descompressió) on hi intervenen alhora aigua i aire. Formació de bombolles de vapor en un líquid, originades per baixes pressions locals, seguida pel col·lapse instantani d’aquestes bombolles, la qual cosa genera pressions locals instantànies molt grans. Per accions químiques de l'aigua en interacció amb la càrrega transportada Corrosió fluvial (dissolució, hidròlisi, oxidació-reducció). Erosió superficial de les roques provocada per agents químics. Se sol produir en l’aigua per la dissolució. Abrasió fluvial. Sobre el substrat. Els grans transportats per un corrent d’aigua redueixen la seva mida i pateixen un cert arrodoniment. Com més gros és el material més ràpida és la reducció. Corrasió fluvial. Sobre la càrrega. Causada pel xoc i el frec dels grans de sorra, i de partícules més grosses transportades per l’aigua. Atrició fluvial. Entre la càrrega. Fricció mútua entre les partícules transportades. Les roques transportades al cabal d’un riu, xoquen i es colpegen repetidament, cosa que fa que les roques s’erosionin o es trenquin. A mesura que les roques continuen xocant s’erosionen, cada cop més, fins que només són sediments. Processos de transport fluvial i fluviotorrencial Per transport químic de la càrrega dissolta Dissolució. Transport de la càrrega en dissolució. Mobilització i evacuació de la càrrega dissolta. Per transport mecànic de la càrrega sòlida (càrrega suspesa+càrrega de fons) Suspensió. Transport mecànic de la càrrega sòlida en suspensió dins l’aigua d’un corrent fluvial o canal. Saltació. Transport sedimentari de la càrrega de fons. Les partícules detrítiques progressen en el sentit del corrent mitjançant una sèrie de salts curts i intermitents que es produeixen sobre el llit del riu i hi retornen produint impactes que fan saltar altres partícules del llit mòbil, o produeixen desplaçaments de les partícules més grosses (còdols, blocs), la qual cosa dóna lloc a la reptació de superfície (angl. surface creep). Rodament. Rodament de la càrrega de fons pel fons del llit, produint-se tracció o translació. Moviment de transició cap a saltació. Lliscament. Desplaçament en massa. Arrancada i transport en massa de materials d'una part del llit o la llera. Processos de sedimentació fluvial (agradació, rebliment o al·luvionament) Precipitació de la càrrega dissolta. Es produeix la separació (per gravetat) dels materials en dissolució amb acumulació i formació de dipòsits. Decantació de la càrrega suspesa. Pèrdua de sustentació de la càrrega suspesa. Selecció granulomètrica i de densitat de les partícules en suspensió que són dipositades en trajectòria vertical fins al fons. Abandonament de la càrrega de fons (descàrrega). Els materials arrossegats són abandonats per pèrdua de competència quan minva la força de l'aigua deixant formes d'acumulació deposicionals. Formes resultants del modelat fluvial Llits d'erosió. En el curs alt o tram d'erosió és on el pendent és màxim i la força de l'aigua, juntament amb els materials transportats, excaven el fons de la vall en forma de "V". Si el sòl està format per materials durs es poden formar congostos i engorjats. També és freqüent trobar-hi salts d'aigua. Llits torrencials. Durant les èpoques actives es comporta com un llit mòbil i durant les èpoques inactives com un llit d'erosió. En general tenen un fort pendent, amb nombrosos salts d'aigua i un cicle de llargs estiatges i riuades sobtades. Llits mòbils. Amb cabal i capaços de moure, amb freqüència, els dipòsits de roques i sorres. La forma que adopten les lleres depèn molt més de la dinàmica de les aigües que del clima del lloc on es troben. Són llits de rius en els quals els processos de meteorització i transport són molt actius. A les crescudes predominen l'erosió i el transport, mentre que durant l'estiatge predominen els processos d'acumulació. Hi ha els següents subtipus: Llits calibrats. Amb marges i configuració estables. La mobilitat es redueix al canal. Llits meandriformes. La corbatura dels meandres condiciona els llocs d'erosió i d'acumulació. Llits trenats o anastomosats (origen i evolució dels meandres). Sovint es caracteritzen perquè presenten diversos braços que circulen entre bancs de llots. Formes d'acumulació Sistemes de terrasses (terrasses encaixades, esglaonades i d'erosió) El principi bàsic en la formació de les terrasses ve donat per l’alternança entre dos processos. Per una banda, té lloc un primer estadi en que el riu, seguint el seu mecanisme natural, erosiona lateralment la vall que el drena (sobretot zones de poc pendent en el curs mitjà i baix) i, ocasionalment, en períodes de crescudes, diposita sediments i al·luvions en la plana d’inundació. Cons de dejecció i ventalls al·luvials. Cons i ventalls al·luvials de fort pendent formats per un torrent quan desemboca a la vall principal o acaba el seu curs. Planes al·luvials. Planes reblertes de sediments al·luvials o fluvials, que generalment presenten un conjunt de terrasses fluvials esglaonades i, en climes semiàrids, enllaça amb els glacis de sedimentació. Deltes. Accident geogràfic costaner que es forma a la desembocadura d'un riu pels sediments fluvials dipositats. Els dipòsits que arrosseguen els rius en el seu curs baix, acaben dipositats en el tram final, prop de la desembocadura al mar. Aquests sediments obstrueixen el fluxe, fent que el curs principal es divideixi en diversos braços i canals. Processos eòlics Els processos eòlics pertanyen a l'activitat dels vents i, més concretament, a la capacitat dels vents per modelar la superfície de la Terra. Els vents poden erosionar, transportar i dipositar materials i són agents eficaços en regions amb vegetació escassa i un gran subministrament de sediments fins i no consolidats. Tot i que l’aigua i el fluxe massiu tendeixen a mobilitzar més material que el vent en la majoria d’ambients, els processos eòlics són importants en entorns àrids com els deserts. El vent és un important agent geomòrfic en entorns àrids i en altres zones on s’exposen al vent els sediments fins, és a dir, on falta una cobertura superficial: platges, planes inundables, deserts i sòls pertorbats per l’agricultura. En cas contrari, el vent no és un agent geomòrfic tan significatiu per causa de la seva baixa densitat en relació amb la roca: 1/2000 per a vent/roca, davant 1/1,6 per a aigua/roca, d'acord amb la densitat o força flotant de l'aigua, i en aquest cas cal menys energia per mantenir els sediments en suspensió, mentre que en l'aire només queden en suspensió els sediments més fins. Processos d'ablació o erosió eòlica Deflació eòlica. Arrancament de material solt. Abrasió eòlica. Poliment i desgastament mecànic de superfícies rocoses. Corrasió eòlica. Erosió causada per les partícules transportades pel vent. Atrició eòlica. Colpejament entre les partícules i materials transportats. Processos de transport eòlic El vent pot transportar partícules fines com els llims (0,05-0,01 mm de diàmetre) i fins i tot partícules de la mida de la sorra (entre 0,1 i 1mm de diàmetre). Les més freqüents són partícules de llim (en silt). En casos especials les partícules poden volar alguns milers de quilòmetres per dipositar-se en regions llunyanes del seu origen. En altura. Càrrega llimo-argilosa Suspensió eòlica. Aixecament i transport de pols i sorra. Un exemple extrem en són les tempestes de pols o de sorra que es produeixen en zones àrides de la Terra. La suspensió es refereix al moviment de les partícules lleugeres que es poden mantenir enlairades i superant distàncies relativament llargues. A nivell de terra. Càrrega arenosa i de gra superior Saltació eòlica. Transport fent saltar i rebotar repetidament les partícules de sorra i pedres menudes. La saltació eòlica més sistematitzada és el transport per deriva eòlica no rodada de grans entre 0,2, i 0,5 mm de diàmetre, que reboten fins a uns quants decímetres d’alçada i van a caure en la direcció del vent. Rodament (rodolament) eòlic. Mobilització i transport en rodament de pedres, còdols i altres partícules de grà més fi que són tombades repetidament. Desplaçament en contacte amb la superfície mitjançant un moviment de rotació sense que hi hagi lliscament entre les dues superfícies. Reptació-lliscament eòlic. Les partícules i materials són transportats en arrossegament, sense rodar ni alçar-se del terra. Processos de sedimentació eòlica Decantació eòlica. Selecció, a partir de la mida i del pes específic, efectuada en les partícules que són transportades pel vent. Deposició eòlica. Acció de dipòsit del transport de sorres i pols suspeses en el vent que s'acumulen en la superfície en caure o ser arrossegades. Formes d'ablació eòlica Clasts i còdols eolitzats o ventifactes. Són característiques geomòrfiques fetes de roques que s’enfonsen, es graven, s’acanalen o es poleixen amb sorra o cristalls de gel impulsats pel vent. Normalment es troben en ambients àrids amb poca vegetació [...] Si els antics ventifactes es poden conservar sense moure’s ni amuntegar-se, són excel·lents indicadors de paleo-vent ja que els solcs i les estries tallades a la roca són paral·leles a la direcció del vent. Deflació (Deflation Hollows). Sots creats quan el vent treu material de superfície no compactada, deixant un buit. Poliment eòlic. "Roques xampinyó" Alveols i taffoni. Concavitats més o menys esfèriques, de més de 10 cm de diàmetre, que poden originar formes escultòriques, es coneixen internacionalment en geologia amb el nom de taffoni o tafoni. Els alvèols són cavitats més petites que els taffoni. Enclimes àrids o en alguns ambients litorals, són produïts per la corrasió eòlica (impacte de partícules). En altres indrets sovint intervé la meteorització diferenciada de la roca per la dissolució del carbonat de calci que fa de ciment o per disgregació causada per la formació de sals (haloclàstia), i l'erosió posterior causada principalment per l’aigua. Conjunts de formes Paviments (reg). Extensions de roques polides. Revestiment de partícules gruixudes deixades a terra després de l'erosió de les partícules més fines. Yardangs. Serres de turons esmolats per l'abrasió disposades en la direcció del vent dominant, Formades per l'erosió eòlica del material circumdant. El terme geomòrfic reconegut internacionalment " Yardang" es va originar a partir de la llengua uigur, que significa petit turó amb parets esglaonades o escarpades,. Cubetes de deflació. Funcionen com a conques d’evaporació i dipòsits de sals. El vent s’endú els sediments, normalment procedents del sistema fluvial. Formes i dipòsits d'acumulació eòlica Dunes longitudinals: redbu, nebja, seif (sif). Les dunes de sorra (actives o estabilitzades per la vegetació) es poden trobar a les platges i a les zones àrides o semiàrides. Les dunes són monticles o turons de sorra creats pel vent i són un dels accidents geogràfics eòlics més coneguts. Hi ha una gran varietat de tipus de dunes, segons la seva forma. Les dunes rarament existeixen per si soles, sinó com a camps extensos de moltes dunes. Dunes transversals: ripples eòlics, barjanes (barkhana), parabol·liques (aklé), en Camps de dunes. Cordons de dunes. Erg o mars de sorra oberts (draa / gassi) o tancats (a escala regional). Els ergs es formen per l’acció dels vents. Les dunes de sorra poden migrar i augmentar el seu nombre en determinades zones durant molts milers d’anys. Loess. Dipòsits de llim. Processos litorals o marins Els processos marins són els associats a l’acció de les ones, els corrents marins i la filtració de fluids a través del fons marí. L'erosió i l'esllavissament submarí també són processos importants en la geomorfologia marina. Com que les conques oceàniques són els embornals finals d'una gran fracció de sediments terrestres, els processos deposicionals i les seves formes relacionades (dispersors de sediments, deltes) són particularment importants com a elements de la geomorfologia marina. Formes de relleu costaneres són les presents al llarg de qualsevol costa. Són el resultat d’una combinació de processos, de sediments i de la geologia de la mateixa costa. Formes de relleu que es manifesten en un ampli espectre de mides i formes que van des de les platges amb pendents suaus, fins als penya-segats, tot i que en les formes de relleu costaneres es consideren bàsicament dues grans categories: les erosionals i les deposicionals. De fet, la naturalesa general de qualsevol costa es pot descriure en termes d'una o altra d'aquestes categories. Cal assenyalar que aquests dos principals tipus de relleu es poden produir en una mateixa costa. Les formes de relleu que es desenvolupen i persisteixen al llarg de la costa són el resultat d'una combinació de processos que actuen sobre els sediments i les roques presents a la zona costanera. El més important d'aquests processos implica les ones i els corrents que es generen, juntament amb les marees. Altres factors que afecten significativament la morfologia costanera són el clima i la gravetat. Zona litoral: El litoral és la zona que s'estén entre els límits superior i inferior on arriba l'acció de l'onatge. És doncs, una zona de transició entre el continent i el medi marí. El litoral està caracteritzat per la morfologia, la distribució del sediment i la presència d'ecosistemes biològics propis, els processos relacionats amb l'onatge, el vent, les marees, els corrents litorals i la influència del continent (descàrregues fluvials). Factors condicionants del modelat litoral: La variació del nivell del mar (eustatisme). La resistència del rocam (litologia). La morfoestructura (forma) de la costa. Tectònica (neotectònica). Temps cronològic. Agents específics del medi litoral: onatge, corrents litorals i marees. Processos litorals de meteorització i ablació Accions mecàniques de l'aigua: Compressió-succió. Produint arracaments i cavitació (aigua+aire). Esquitxada (en splash) per gotes d'aigua. Humectació. Directa de l'aigua de mar o aerosols. Corrasió (sobre el substrat); abrasió (sobre la càrrega sòlida) i atrició (entre la càrrega) Accions químiques i bioquímiques: Corrosió. Produint meteoritzacions per dissolució, hidròlisi, hidratació, haloclàstia i bioclàstia (accions biogèniques i fauna litòfaga). Processos de transport litoral Accions de transport: Transport químic: dissolució. Transport mecànic: flotació, suspensió, saltació, rodament i lliscament. Tipus de tranport: Transport perpendicular o ortogonal (en rip courrents) en direcció a la costa. Corrent, sovint molt fort, tant d'entrada com de sortida, amb capacitat de remoure el fons marí i produir-hi canals o rases. Transport oblic o longitudinal, també anomenat "deriva litoral". Corrent gairebé paral·lel a la riba amb velocitats que poden superar els 2m/s, contribueix en gran manera en el transport dels sediments. Processos de sedimentació litoral Formes resultants de l'erosió: Penya-segats. Formes erosionals característiques de les costes altes. Escarpament rocallós de pendent bastant fort, tallat en la línia de contacte entre la terra i el mar (en sea-cliff). Plataformes o planes d'abrasió. Superfície submergida lleugerament inclinada, al peu d'un penya-segat, formada per l'erosió mecànica produïda per l'onatge i també per l'erosió d'origen bioquímic. Rases. Formes erosionals produïdes pels corrents i les marees. Canals submergits. Estuaris, ries i fiords (formes d'origen continental) Interacció dels processos fuvio-torrencials i els litorals i marins. Formes resultants de l'acumulació: Platges. Ribes sedimentàries i planeres del mar, formades generalment de còdols, sorra o de grava. Fletxes i goles, barres litorals, cordons, i restingues o parts emergides de la barra que tanca una albufera. Tómbols. Formant una fletxa o cordó litoral, simple, doble o triple, que forma un istme entre una illa i el continent o una altra illa. Maresmes. En costes baixes inundables per les aigües del mar (o simultàniament d’un riu) [...] Terreny planer pantanós, localitzat al llarg del litoral, darrere una fletxa, cordó litoral o entrant costaner (en coastal marsh, marsh, swamp). Albuferes. Llacunes d’aigua salabrosa o salada poc profundes separades de la mar per un cordó litoral o barra que sol tenir un canal de desguàs que comunica amb la mar i que talla el cordó o barra litoral (en lagoons). El terme anglès "lagoon" s'empra comunament per designar l'extensió d’aigua salada i soma al centre d’un atol, o bé entre un escull barrera i el litoral. Deltes i estuaris (construccions fluvio-litorals) Esculls i atols coral·lins (construccions organògenes o biogèniques) Terrasses marines (platges i rases altes o enlairades) Processos biològics La interacció d’organismes vius amb les formes de relleu, o processos biogeomorfològics, es produeix de formes diferents i té una gran importància per al sistema geomòrfic terrestre en el seu conjunt. La biologia pot influir en molts processos geomòrfics, que van des dels processos biogeoquímics que controlen la meteorització química, fins a la influència dels processos mecànics, com el soterrament i la caiguda d'arbres i vegetació sobre el sòl en desenvolupament [...] Són extremadament rars els paisatges terrestres en què es pot excloure del tot el paper de la biologia en la mediació dels processos superficials. Els impactes dels organismes en els processos i les formes de relleu són importants: la meteorització biològica, els efectes dels animals que causen excavacions o amuntegaments, el paper de les formes de relleu com a hàbitat o els efectes de l'erosió sobre la biota [...] i també les interaccions recíproques, com la captura de sediments per la vegetació, i els efectes de retroalimentació de la deposició sobre les plantes i el seu hàbitat. L'anàlisi geomorfològica d'acord amb la morfogènesi La identificació, descripció, classificació i explicació de les formes del relleu, sovint poden ser determinades mitjançant els processos que les originen i d'acord amb els següents nivells: Pels processos exògens i formes unitàries S'analitza la dinàmica externa i els processos de modelat, els dipòsits correlatius i les seves formes associades. A nivell seqüèncial, l'anàlisi pot ser el geodinàmic elemental: de les accions individuals (erosió, transport, sedimentació) que generen formes senzilles d'erosió i transport, o bé el morfogenètic unitari (d'unitats geomòrfiques): dels conjunts d'accions (elementals) que articulen, en un espai/temps, formes del relleu compostes (sistema de terrasses, penya-segat, conca glaciar, vessant) on aquests nivellls queden adscrits al següent mètode: Agent: l'agent principal que caracteritza el procés (meteòric, edàfic, gravitacional, periglacial, glacial, fluvial, eòlic, litoral...) Acció: acció elemental d'acord amb la seva modalitat i funcionalitat (arrancament o erosió, mobilització i transport i sedimentació...) Producte: producte morfològic o formes i jerarquies que resulten de les accions elementals articulades en el temps (barres al·luvials-plana al·luvial-sistema de terrasses...) Per la tipologia del relleu i les formes associades S'analitza a escala regional. Cal identificar les caracteristiques i les fisiognomies bàsiques dels conjunts de formes homogenis definits al llarg del temps. Relleus climàtics: regions amb relleus d'associacions caracteritzades per les seqüències de processos que són controlats o produits pel clima. Relleus litològics: regions on prevalen associacions caracteritzades per la composició dels materials i la petrogènesi. Relleus estructurals: regions afectades principalment per una determinada disposició dels materials i la tectònica. El mapa geomorfològic La cartografia geomorfològica no és només un mapa fisiogràfic. La fisiografia d'una regió és fonamental per poder entendre els processos, però els mapes resultants requereixen d'una major quantitat d'elements per a poder ser considerats mapes geomorfològics. Cal que acompleixin unes condicions. Del contrari, el mapa produït serà només un mapa fisiogràfic o d'unitats de relleu. L'ideal és que representin la informació o dades següents: Tipus de relleu o formes de terreny i els seus límits Estructures geològiques elementals: falles, plecs, capbussaments, cossos intrusius, litologies, entre d'altres. Edats dels materials geològics Processos geomorfològics: meteorització, tipus d'erosió i moviments en massa. Aspectes hidrogràfics o hidrogeològics generals. Trets antròpics: vies de comunicació, zones urbanes, conreus, mines, entre d'altres. Ubicació d'alguns punts altimètrics Els mapes geomorfològics de major qualitat i possibilitat de ser aplicats en les activitats humanes són els d'escales grans a moderades, ja que és allà on es té la possibilitat d'encabir una major quantitat de detalls coherents. Aquestes escales poden ser superiors a 1:15.000 (1:10.000; 1:5.000), on es facilita la representació de fets geomorfològics de detall, com són els pendents, els processos d'erosió i els moviments de massa dels vessants. La cartografia geomorfològica ha evolucionat i ha passat d’un exercici dirigit a representar amb exactitud les formes del relleu en un mapa d'interpretació limitada, als mapes altament interpretatius, a diferents escales, que contenen principalment, dades digitals i de teledetecció, i realitzant, quan cal, treball de camp sobre el terreny puntualment. Referències Bibliografia Enllaços externs IAG-International Association of Geomorphologists (en anglès) USDA. SSM - Ch. 2. Landscapes, Geomorphology, and Site Description (en anglès) Nature. Geomorphology. Articles d'actualitat. (en anglès)


text: La humanitat sempre ha tingut la necessitat de transformar els elements de la naturalesa per a poder-se'n aprofitar. En un sentit genèric aquesta transformació de la naturalesa és el que podríem anomenar indústria. A l'element de la naturalesa que anem a transformar l'anomenem matèria primera i a l'objecte transformat i amatent per a usar l'anomenem producte elaborat. Si el producte obtingut necessita una segona elaboració es tracta d'un producte semielaborat, com per exemple les planxes d'acer que encara deuen usar-se per a fer cotxes, o claus. La indústria va ser el sector motor de l'economia des del i fins a la Segona Guerra Mundial. Era el sector econòmic que més aportava al producte interior brut (PIB), i el que més mà d'obra ocupava, però des d'aleshores i amb l'augment de la productivitat gràcies a la millora de les màquines, i el desenvolupament dels serveis, ha passat a un segon terme. No obstant això, continua sent essencial, ja que no pot haver-hi serveis sense desenvolupament industrial. Cap a finals del , i durant el , el procés de transformació dels recursos de la natura sofreix un canvi radical, que es coneix com a revolució industrial. Aquest canvi consisteix, bàsicament, en la disminució del temps de treball necessari per a transformar un recurs en un producte útil, gràcies a la utilització, en el procés, de màquines. Això permet reduir els costos unitaris, i augmentar la productivitat, si bé és necessari incrementar els costos totals, el que fa imprescindible l'acumulació de capital. En aquells dies està plenament assentat en manera de producció capitalista, que pretén la consecució d'un benefici augmentant els ingressos i disminuint les despeses. Amb la revolució industrial el capitalisme adquireix una nova dimensió, i la transformació de la naturalesa arriba a límits insospitats fins aleshores. Gràcies a la revolució industrial les regions es poden especialitzar, sobretot a causa de la creació de mitjans de transport eficaços, un mercat nacional i un altre internacional, el més lliure possible de traves aranzelàries i burocràtiques. Algunes regions es van a especialitzar en la producció industrial, conformant el que coneixerem com regions industrials. El capital d'inversió, a Europa, procedeix de l'acumulació de riquesa a l'agricultura. El capital agrícola s'invertirà en la indústria i en els mitjans de transport necessaris per a posar en el mercat els productes elaborats. En principi els productes industrials faran augmentar la productivitat de la terra, amb el que es podrà alliberar força de treball per a la indústria i es podran obtenir productes agrícoles excedentaris per alimentar a una creixent població urbana, que no viu del camp. L'agricultura, doncs, proporciona a la indústria cabdals, força de treball i mercaderies. Tot això és una condició necessària per al desenvolupament de la revolució industrial. En els països del Tercer Món, i en alguns països d'industrialització tardana, el capital ho proporciona la inversió estrangera, que munta les infraestructures necessàries per distreure la riquesa i les plusvàlua que genera la força de treball; sense alliberar-se de les tasques agrícoles a la mà d'obra necessària, sinó només a la imprescindible. Al principi va haver de recórrer-se a l'esclavitud per a garantir la mà d'obra. Però el canvi de l'estructura econòmica, i la destrucció de la societat tradicional, va garantir la disponibilitat de suficient força de treball assalariada i voluntària. Els recursos naturals El mercat L'energia El transport Tipus d'indústria Teoria de la localització industrial Les regions industrials Geografia humana


text: Rasca i Pica (Itchy and Scratchy a l'original) és una sèrie de dibuixos animats de ficció dintre del programa fictici de Krusty el pallasso que al seu torn està dintre de la sèrie televisiva de dibuixos animats Els Simpson (que, per la seva banda, va tenir els seus inicis en el programa de televisió nord-americana The Tracey Ullman Show). Mostra un gat (Grata) i un ratolí (Pica) atacant-se incessantment amb tot tipus d'armes i ardits mortals. L'ofensiva ve la gran majoria de les vegades per part de Pica i comunament Grata només ataca per a defensar-se. Grata i Pica és una paròdia de la sèrie de dibuixos animats Tom i Jerry, especialment (una de les més violentes que es van fer durant la Segona Guerra Mundial). D'igual manera, satiritza la violència en els programes de televisió per a nens. En Bart i la Lisa troben hilarant la seva violència estrambòtica, però en un episodi, la seva germana menor, Maggie, imita als personatges de la sèrie copejant al seu pare, Homer, al cap. Se suposa que aquesta sèrie fictícia es porta produint des de principis del , primer per al cinema i posteriorment per a la televisió. De vegades es mostren capítols antics de Grata i Pica satiritzant altres aspectes dels primers anys de l'animació; per exemple, en un episodi d'Els Simpson apareix una animació de Grata i Pica molt similar a l'antic capítol Steamboat Willie, el primer on va aparèixer Mickey Mouse. Lletra de la cançó de Grata i Pica They fight, Es barallen And bite, i mosseguen. They fight and bite and fight! Es barallen, es mosseguen i es barallen! Fight fight fight, bite bite bite, Lluita lluita lluita, mossec mossec mossec, The Itchy and Scratchy Show! El programa de Grata i Pica! Referències Personatges d'Els Simpson


text: Linux és una familia de sistemes operatius formats pel Nucli del sistema operatiu (kernel) Linux juntament amb les utilitats GNU, denominat de vegades GNU/Linux. Avui en dia, hi ha moltes distribucions de programari basades en aquest sistema operatiu. És usat per un 2,35% dels ordinadors de sobretaula i portàtils. El nucli del sistema operatiu Linux va ser creat el 1991 a Hèlsinki, quan Linus Torvalds va implementar un clon de UNIX basant-se en el seu coneixement del sistema operatiu Minix i les seves limitacions per tal d'aplicar-les a les noves possibilitats de gestió de memòria en mode protegit dels processadors Intel 80386, una arquitectura molt comuna l'any 1991 i amb millores substancials respecte anteriors versions d'ordinadors personals i de les quals Minix no en treia profit. Les utilitats GNU, necessàries per tenir un sistema operatiu complet, tenen el seu origen en el projecte de Richard Stallman de crear un sistema operatiu lliure, que va començar el 1983 a la Free Software Foundation. Aquest sistema operatiu va créixer gràcies al treball col·laboratiu de programadors de tot el món, els quals se sumaren a la crida per a desenvolupadors de Linus Torvalds en fer pública la primera versió del nucli del sistema operatiu. Stallman insisteix que el nom correcte per aquest tipus de sistema operatiu és GNU/Linux, ja que les utilitats GNU són essencials pel seu funcionament. A la pràctica, la majoria de distribuïdors i usuaris utilitzen només el terme Linux per referir-se al sistema operatiu complet, bé per comoditat, bé perquè consideren que el nucli és la part més rellevant i la que ha de donar nom al sistema. La majoria de distribucions utilitzen el terme Linux per referir-se al sistema operatiu, tot i que n'hi ha que utilitzen "GNU/Linux", per exemple Debian i GnuLinEx. Torvalds ha dit que el nom GNU/Linux és aplicable només si es parla d'una distribució feta per GNU (d'una manera similar que RedHat Linux és una distribució feta per RedHat, etc). Greg Kroah-Hartman és el responsable del manteniment del nucli de Linux i guia el seu desenvolupament, mentre que Geoffrey Knauth és el president de la Free Software Foundation des de 2020, que al seu torn admet els components GNU. Els individus i les corporacions desenvolupen components de tercers que no són GNU. Aquests components de tercers inclouen un ampli cos de treball i poden incloure mòduls del nucli i aplicacions i biblioteques d'usuari. Existeixen nombroses distribucions de programari del sistema operatiu Linux o GNU/Linux, algunes de les quals gestionades per empreses privades (SuSE, Mandriva, RedHat, Ubuntu) i d'altres per comunitats d'usuaris i programadors (Debian, Knoppix, Gentoo, Mepis) i fins i tot governs (LliureX, Linkat) o Instituts d'Ensenyament Secundari (BIADIX). Les diferències que tenen són bàsicament l'alliberament (o tancament) de codi a la comunitat, la incorporació (o la manca) d'interfícies gràfiques per a la gestió de nombroses aplicacions, la facilitat (o complicació) d'instal·lació i ús, i el grau de dependència d'una empresa. Una de les parts que fa més eficients els sistemes Linux és la potència que trobem utilitzant l'intèrpret d'ordres, ja que per fer qualsevol cosa sovint es pot fer molt més ràpidament amb una simple línia d'ordres que gràficament. Per exemple, per fer una cosa tan senzilla com copiar un tipus definit de fitxers (per exemple *.jpg) d'un directori a un altre, amb l'intèrpret o consola faríem un cp *jpg /home. En la forma gràfica, hauríem de seleccionar manualment tots els arxius amb extensió .jpg, obrir una altra finestra i enganxar; això sense complicar perquè també podem fer que busqui els arxius buits i que els esborri (de tot el disc dur...), etc. Etimologia L'acrònim recursiu GNU, GNU's Not Unix (GNU no és Unix), prové de les eines bàsiques de sistema operatiu creades pel projecte GNU, iniciat per Richard Stallman en 1983 i mantingut per la Free Software foundation. El nom Linux ve del nucli Linux, inicialment escrit per Linus Torvalds en 1991. La contribució del projecte GNU al sistema és la raó per la qual existeix controvèrsia a l'hora d'utilitzar Linux o GNU/Linux per referir-se al sistema operatiu format pel sistema GNU i el nucli Linux en el seu conjunt. El sistema operatiu Unix va ser concebut i implementat en 1969 en els laboratoris Bell d'AT&T als Estats Units per Ken Thompson, Dennis Ritchie, Douglas McIlroy, i Joe Ossanna. Unix es va escriure completament en llenguatge assemblador per primera vegada en 1971, ja que era una pràctica comuna al moment. Més tard, en 1973, en un enfocament innovador, es va tornar a escriure en el llenguatge de programació C, per Dennis Ritchie (a excepció del nucli i del sistema d'entrada i sortida de dades). La disponibilitat d'un llenguatge d'alt nivell per implementar Unix va propiciar la seva portabilitat a diferents plataformes de computació amb major facilitat; ajudant així a la seva propagació. A causa d'un anterior cas antimonopoli que li prohibia entrar en el negoci dels ordinadors, AT&T llicenciava gratuïtament el codi font del sistema operatiu Unix a qualsevol persona que ho sol·licités. Com a resultat, Unix va créixer ràpidament i va arribar a ser àmpliament adoptat per les institucions acadèmiques i empreses. En 1984, AT&T es va despullar de Bell Labs; quedant lliure de l'obligació legal que requeria la concessió d'aquestes llicències. Creació El projecte GNU, iniciat en 1983 per Richard Stallman, té l'objectiu de crear un «sistema de programari compatible amb Unix, compost enterament de programari lliure». El treball va començar l'any 1984. Més tard, en 1985, Stallman va fundar la Free Programari Foundation per finançar el desenvolupament de GNU, i va redactar la Llicència Pública General de GNU en 1989. A principis de la dècada de 1990, molts dels programes que es requereixen en un sistema operatiu (com biblioteques, compiladors, editors de text, un shell Unix, i un sistema de finestres) ja s'havien aconseguit desenvolupar i estaven operatius en el projecte GNU. No obstant això, altres elements, com els controladors de dispositius i els daemons, estaven encara en desenvolupament i incomplets. Anys després, Linus Torvalds va declarar que, si el nucli del projecte GNU hagués estat disponible en 1991, no s'hauria decidit a desenvolupar el seu propi nucli. Així mateix, també va declarar que si el nucli 386BSD (com NetBSD, OpenBSD i FreeBSD descendeixen), el desenvolupament del qual és anterior al nucli Linux i que no es va alliberar fins a 1992 per temes legals, hagués estat disponible probablement tampoc ho hauria desenvolupat. En 1991, quan Torvalds assistia a la Universitat de Hèlsinki i era usuari del sistema operatiu MINIX, i dels programes provinents del projecte GNU, estava molt interessat pel funcionament dels sistemes operatius. Frustrat per la concessió de llicències d'ús que utilitzava MINIX, que en aquest moment es limitava a ús educatiu, aquest mateix any va decidir començar a desenvolupar el seu propi nucli. Cap a 1992, Torvalds havia treballat tant en el desenvolupament del nucli Linux que va arribar a superar a altres nuclis que es trobaven també en desenvolupament en aquest moment. Les aplicacions GNU també es van ser desenvolupant de manera que van reemplaçar tots els components de MINIX, perquè era més avantatjós utilitzar el codi lliure del projecte GNU amb el nou sistema operatiu. El codi GNU amb llicència sota la GPL pot ser reutilitzat en altres programes d'ordinador, sempre que també s'alliberin sota la mateixa llicència o una llicència compatible. Posteriorment Torvalds va iniciar un canvi de la seva llicència original, que prohibia la redistribució comercial, i ho va difondre sota la llicència GPL. Els desenvolupadors d'ambdues parts van treballar per integrar components de GNU amb el nucli Linux, aconseguint un sistema operatiu completament funcional. Linux en temps real El nucli de Linux, com el de la majoria de sistemes operatius que se subministra habitualment amb les distribucions per a PC d'escriptori, no proporciona un sistema operatiu en temps real. Per a aquelles aplicacions que requereixin resposta en temps real, com pot ser el control de màquines i processos, existeixen dues aproximacions diferents en Linux: El que es coneix com a "soft real-time", o temps real no veritable, que consisteix en el fet que aquella tasca que requereix executar-se en temps real tingui la màxima prioritat. No és una solució de temps real veritable, ja que tant les tasques del sistema operatiu que tindran més prioritat, com el sistema d'interrupcions, poden modificar bastant els temps de resposta. El que es coneix com a "hard real-time", o temps real veritable, que permet donar una prioritat absoluta a la tasca que s'ha d'executar en temps real, modificant fins i tot la gestió de les interrupcions perquè no puguin introduir retards apreciables. Aquesta és l'opció a triar en la immensa majoria d'aplicacions que necessitin resposta en temps real veritable. Això es pot aconseguir modificant el nucli de Linux, amb la dificultat que això implicarà quant a les actualitzacions del nucli de Linux que vagin apareixent i que s'hauran d'anar modificant abans de poder-se utilitzar en els sistemes de temps real, o introduint un micronucli entre el maquinari i el nucli de Linux, amb control total sobre les interrupcions, capaç de donar servei a les tasques en temps real directament, sense passar pel nucli Linux, i al mateix nucli de Linux, amb una prioritat absoluta per a les tasques en temps real. Aquesta és l'opció que es tria més sovint. Es disposa bàsicament dos micronuclis en codi obert a triar: Open RTLinux (Real Time Linux), amb llicència GPL (FSM Labs l'ofereix també sota una llicència diferent si se'n volen fer treballs derivats no GPL), i RTAI (Real Time Application Interface), amb llicència LGPL. Referències Vegeu també Bliss (virus informàtic) Història de Linux Linux From Scratch KTechlab Malware a GNU/Linux Mageia Oracle Linux Enllaços externs Projecte GNU El nucli Linux Secció Linux de Softcatalà


text: Un goliat és un instrument musical de percussió membranòfon, consistent en un tambor cilíndric que forma part de la bateria i va muntat sobre uns peus propis, generalment a la dreta del percussionista (a l'esquerra per als esquerrans). El diàmetre més habitual és de 18 polzades (angleses). Referències Instruments de percussió Instruments membranòfons


text: fou un compositor i professor, va guanyar el primer Gran Prix de Rome de composició musical l'any 1910. Va ser professor de fuga i contrapunt al Conservatori de París. El seu germà, Jean Gallon (1878-1959), també músic, va fer classes d'harmonia al mateix Conservatori. D'entre l'activitat professional de Noël Gallon, cal destacar la direcció del "Concurs de Música i Declamació" de la Fundació Léopold Bellan de París, càrrec que va exercir des de 1936 fins a l'any de la seva mort. Va publicar obres didàctiques com un "Tractat de contrapunt" en col·laboració amb Marcel Bitsh, que per la seva importància, és un dels manuals, especialment recomanats, als estudiants del Conservatori de Música de Québec. Són cèlebres també, la sèrie de "Dictats Tonals", petita obra mestra que resumeix totes les dificultats de la música tonal. Va compondre en col·laboració amb el seu germà la música per a ballet "Hansli le Bossu" (1914). Molts dels seus alumnes van ser posteriorment notables músics com: Lucie Robert-Diessel Pierre-Philippe Bauzin René Herbin Jean Rivier Tony Aubin els germans René i Henri Challan Jeanne Demessieux Maurice Duruflé Henri Dutilleux Olivier Messiaen Jean Rivier Paule Maurice Pierre Sacan Pierre Petit i l'uruguaià Carlos Estrada Referències Compositors francesos del segle XX Professors del Conservatoire de Paris Compositors parisencs Alumnes del Conservatoire de Paris Prix de Rome Distingits amb la Legió d'Honor Morts a París Naixements del 1891 Morts el 1966