text: La guitarra o guiterra (en mallorquí, menorquí i alguerès) és un instrument musical de corda, compost d'una caixa de fusta -d'una forma que recorda el nombre vuit-, amb un forat circular en el centre de la tapa, sis cordes i un mànec, damunt el qual hi ha el diapasó, dividit en dinou compartiments o trasts. El primer instrument que asseguren que va donar origen a la guitarra va ser el llaüt àrab. És possible que la unió de la cítara i el llaüt afavorissin el posterior desenvolupament de l'instrument. A mitjans del apareix esmentada a la cort del príncep Joan (nascut el 1350). Als segles XV i XVI la guitarra fou molt difosa a l'àmbit català, bé que a la fi fou substituïda per la viola de mà i restà limitada al repertori popular. El primer tractat de guitarra aparegué el 1586 i fou obra del català Joan Carles Amat. El fou un període de decadència, i no és fins ben entrat el que Miguel Garcia (conegut com el Pare Basili) la introduí en els ambients aristocràtics. Entre els seus deixebles es destaquen Ferran Sor i Dionisio Aguado; a Itàlia fou cultivada per Mauro Giuliani (1781-1828) i a Madrid, per Boccherini. El fundador de l'escola moderna fou Francesc Tàrrega. Altres virtuosos catalans del són Miquel Llobet, Daniel Forteza, Emili Pujol, Alfred Romea i Gracià Tarragó. Parts de la guitarra La guitarra ha sofert variacions en la seva forma al llarg dels segles. A més del nombre de cordes, les variacions de l'instrument han sorgit per adaptar-lo a les necessitats de l'intèrpret fins a adoptar la forma actual. Aquest instrument està fabricat amb fusta pràcticament tot, i els tipus utilitzats principalment en la seva fabricació són les de caquier de l'Índia o del Brasil (Bulnesia sarmientoi), avet, cedre del Canadà, pi, xiprer i banús, en funció del tipus de guitarra (clàssica o flamenca). Bàsicament, la guitarra està composta per la caixa de ressonància, el pal, el pont, el diapasó, els trasts, les cordes i el claviller. Algunes guitarres posseeixen més d'un diapasó (fins a un màxim conegut de 6 mànecs) o sobrepassen les 7 cordes. Després de ser encolats tots els elements que formen la caixa de ressonància, s'uneix amb el mànec i s'inclouen reforços en el contorn de les dues tapes, al centre del fons i en les unions inferiors i superiors de les anelles. Posteriorment s'adhereix al diapasó. Entre el mànec i el claviller es col·loca una celleta que serveix per donar suport i separar les cordes. Les celletes habitualment són d'ivori, os, plàstic o fins i tot metàl·liques, en funció de la qualitat de l'instrument. Un cop tots els elements que formen la guitarra han estat units, es procedeix al seu envernissat. Hi ha dues maneres de dur a terme aquest procés, una més costosa i treballosa que consisteix a envernissar l'instrument a mà amb goma laca; i l'altra que és envernissar amb una pistola a base de poliuretà que s'asseca ràpidament. L'inconvenient d'aquest últim mètode és que el vernís forma una placa sobre la caixa de ressonància que li resta so a l'instrument. Posteriorment es realitza l'aplanament del diapasó i la col·locació dels trasts, els quals solen ser d'alpaca o llautó. És summament important que el trast sigui perfecte, ja que d'ell depèn l'afinació de la guitarra. Tot seguit, a la part inferior de la tapa harmònica es col·loca el pont, que sol ser de caquier i és on van subjectes les cordes en aquest extrem de l'instrument. Finalment, es col·loquen les clavilles, generalment amb un forat acústic al centre de la tapa i sis cordes. Sobre el diapasó van incrustats els trasts, que permeten els diferents tons. És l'instrument més utilitzat en gèneres com blues, rock i flamenc, i bastant freqüent en cantautors. També és utilitzada en gèneres com per exemple ranxeres i grupero, a més del folklore de diversos països. Quan l'instrument és més petit que una guitarra s'anomena requint i quan és més gran guitarró. Aquest últim és d'ús freqüent pels mariachis. Caixa de ressonància La caixa de ressonància la conformen el fons, la tapa harmònica i els cèrcols laterals. Els dos primers són plans. El fons està construït en fusta de palosanto mentre que la tapa pot ser de pi, avet, cedre o, a vegades, de xiprer. La tapa harmònica té una perforació a la part intermèdia, anomenada "boca", i està reforçada per set barres fines de fusta que reben el nom de "varetes". Aquestes varetes estan disposades a la part interior i tenen forma de ventall. El nombre de varetes dins d'una guitarra depèn del fabricant. Els cèrcols són dues peces llargues i estretes fabricades amb caquier, corbades a foc i unides en els extrems superior i inferior de la caixa. La seva unió s'assegura a l'interior amb dos tacs de fusta col·locats un a la base del mànec i un altre a la part contrària. Els cèrcols estan reforçats al llarg de la seva part interna amb dues tires de fusta que reben el nom de "tapajunts". Mànec El mànec està construït amb fusta de caqui o cedre i està format pel claviller, el mànec i la quilla. A les guitarres modernes les clavilles estan incloses dins els clavillers metàl·lics, a diferència del mètode emprat guitarres anteriors que consistia a inserir directament les clavilles a la fusta del claviller. El claviller està situat a l'extrem del diapasó. Els clavillers moderns tenen dos talls verticals i estan preparats per rebre els ossos, que són les petites peces en les cordes van enrotllades. Les clavilles metàl·liques queden a la part exterior del claviller i s'empren per afinar l'instrument mitjançant la tensió que exerceixen sobre les cordes. La seva tensió pot modificar-se per l'afinació mitjançant un sistema de cargols sense fi impulsats per les clavilles, que impliquen petits corrons sobre els quals s'emboliquen les cordes. Aquestes passen a continuació pel pont inicial, en el qual es caven petits solcs que guien cada corda cap al diapasó fins a arribar al claviller. El claviller pot anomenar també pala o maquinària; d'aquest mecanisme depèn l'afinació de les cordes de la guitarra. La part més llarga del mànec rep el nom de mànec i està cobert amb el diapasó, que és un tros de fusta, habitualment de palosanto o banús, sobre el que pressionen els dits les cordes de la guitarra. La quilla és la base del mànec que es fixa a la caixa de ressonància. Tipus de guitarres Les guitarres del Renaixement i Barroc són ancestres de les guitarres clàssiques. Són més delicades i produeixen un so més feble. Són més fàcils de distingir d'altres guitarres, ja que el seu cos és més prim i pla. A partir d'aquí existeixen diversos tipus bàsics de guitarra. El model de referència és el de la guitarra clàssica, que pot ser d'estudi o de concert, segons petites variacions en les seves dimensions, fustes i qualitat de construcció, que donen més sonoritat i qualitat a la de concert. També la guitarra flamenca, de mida lleugerament menor que la clàssica, presenta distintes fustes i altres variacions que la fan menys ressonant però amb més possibilitats de percussió. Hi ha altres tipus d'instruments íntimament emparentats amb la guitarra clàssica, ja que s'afinen igual i es basen en els mateixos conceptes fonamentals, si bé cada model té un repertori específic o preferent, en l'execució s'usen tècniques a vegades exclusives: Hi ha la guitarra acústica, es podria dir que és la versió nord-americana de la guitarra clàssica, ja que en el seu disseny original no es van emprar les innovacions d'Antonio Torres Jurado, sinó les de C.F. Martin. La diferència fonamental és que porta cordes de metall en lloc de cordes de budell o niló. Sol ser més gran i el seu disseny és molt més variat que el de la guitarra clàssica. També cal considerar la guitarra elèctrica, inventada als Estats Units, de cos sòlid, semi o de caixa de fusta, caoba, auró, freixe, etc. i el so es produeix a causa de la ressonància del cos que s'amplifica a través d'un sistema alimentat per energia elèctrica (pastilles elèctriques). D'altra banda, hi ha una gran diversitat de guitarres segons entorns culturals tradicionals: Les guitarres russes, que contenen set cordes en comptes de sis. L'afinació d'aquesta guitarra és completament diferent a la clàssica, ja que no és simplement una guitarra acústica amb una corda afegida. Tradicionalment, s'utilitza una afinació oberta en sol major. També existeix la balalaica. L'ukelele. El charango. Guitarra flamenca A Espanya hi ha una variant molt estesa, similar a la guitarra clàssica, de la qual és difícil distingir a simple vista, coneguda com a guitarra de flamenc o guitarra flamenca. Varia el seu so per una construcció lleugerament diferent i l'ús de diferents tipus de fustes. La guitarra flamenca té un so més percussiu, la seva caixa és una mica més estreta, i generalment les cordes són més a prop del diapasó. La guitarra flamenca té menys sonoritat i ofereix menys volum que una guitarra clàssica de concert, però el seu so és més brillant, i la seva execució és més fàcil i ràpida, a causa de la menor alçada de les cordes, el que permet que es pugui fer menys pressió amb els dits de la mà esquerra sobre el diapasó. Tradicionalment les clavilles d'afinació eren completament de pal i s'introduïa a la pala de la guitarra de forma perpendicular a ella. Sol portar sota de la boca o forat, un lloc per guardar les pues, el colpejador o protector (a vegades també un superior), per evitar que els rasgueos (en català, els batuts) i cops que es donen a la tapa harmònica, tan típics en el flamenc, afectin la fusta. Guitarra acústica La guitarra acústica és un tipus de guitarra amb cordes de metall, el so es genera mitjançant la vibració de les cordes que es amplifiquen en una caixa acústica de fusta o algun acrílic. L'adjectiu "acústica" és pres directament de l'anglès acoustic guitar per l'ús que d'aquest adjectiu que fan els anglòfons, per diferenciar la guitarra de caixa respecte a la guitarra elèctrica. És clarament redundant, ja que la guitarra, per definició, és un instrument acústic. La guitarra acústica deriva dels dissenys de C. F. Martin i Orville Gibson, principalment, guitarrers nord-americans que van desenvolupar la seva activitat vers la fi del . També són conegudes com a western guitars (guitarres de l'oest), el que s'acosta més a la seva naturalesa i a la classe de música que les va fer populars. Com en el cas de la guitarra clàssica, aquestes guitarres es diuen així per emetre el seu so sense cap mena d'amplificació elèctrica, només per transducció de la força mecànica. Guitarra elèctrica Una guitarra elèctrica és una guitarra amb un o més transductors electromagnètics anomenats pastilles que converteixen les vibracions de les cordes en senyals elèctrics capaços de ser amplificades i processades. Hi ha tres tipus fonamentals de guitarres elèctriques: les de cos sòlid, les de cos semisòlid i les de cos buit. Històricament les primeres a inventar-van ser les de cos buit, al derivar de guitarres de caixa a les quals s'incorporava un micròfon per poder escoltar en les bandes de jazz. Les guitarres de cos sòlid manquen de caixa de ressonància, de manera que el cos és un tros de fusta en el qual van embotits els micròfons o pastilles. Les guitarres elèctriques de cos semi-es caracteritzen per tenir, a vegades, forats a l'exterior amb formes en "f" similars als de les caixes de ressonància dels violins i altres instruments acústics. Les guitarres semisòlida, tenen un bloc central per evitar els acoblaments. Algunes guitarres elèctriques també compten amb un sistema en el pont que genera un efecte de vibrato anomenat palanca o Tremolo. La guitarra elèctrica necessita sempre ser connectada a un amplificador o un sistema d'amplificació, mitjançant un cable. Entre els fabricants reconeguts d'aquest tipus de guitarres es troben marques com Gibson, Fender, Epiphone, Ibanez, PRS, Jackson, Parker, Cort, Yamaha, entre d'altres. Guitarra electroacústica i MIDI Una guitarra electroacústica és una guitarra clàssica a la qual se li han afegit pastilles, micròfons o transductors per amplificar el seu so. També són anomenades guitarres electrificades, terme que hem de reputarà sinònim, i que ressalta el fet que el sistema de previ pot haver instal·lat en origen o pel mateix usuari. L'electrificació d'una guitarra de caixa és l'ús del micròfon, ja que es connecta com una guitarra elèctrica a un amplificador extern. Això evita en gran manera els acoblaments i facilita la tasca de l'enginyer de so en les gravacions. Tanmateix, el so no és exactament el mateix, ja que el micròfon que recull el so es troba dins de la caixa i no fora, que és on s'escolta el so real de la guitarra. La diferència amb una guitarra elèctrica de caixa (que són les que s'utilitzen habitualment en el jazz) és sobretot el tipus de transductor, car mentre aquestes guitarres usen un transductor piezoelèctric donant un so més cristal·lí, agut i natural, la guitarra elèctrica fa servir transductors electromagnètics que donen un so diferent, més carregat de freqüències mitjanes. Les guitarres MIDI són especials o són adaptadors de guitarres convencionals, que permeten controlar un sintetitzador via MIDI, el protocol de transmissió de dades que permet enviar informació musical entre diferents dispositius connectats per mitjà de cables. D'aquesta manera, un guitarrista que no té habilitat per executar un teclat o un òrgan electrònic ho pot fer des d'una guitarra MIDI. Una tècnica bàsica és la d'utilitzar un convertidor monofònic de freqüència d'àudio a MIDI prenent el senyal d'àudio de la guitarra per mitjà de col·locar un micròfon a la boca de la mateixa o per mitjà de la seva sortida d'àudio. També es comercialitzen ponts més sofisticats que poden detectar la vibració de cada corda per separat de tal manera de poder executar acords, és a dir, que posseeixen polifonia de 6 veus o simultaneïtat de xut de notes. Altres variacions Des dels seus inicis la guitarra va ser objecte d'experimentacions molt nombroses, i només una part d'aquests instruments són encara utilitzats avui, fins i tot de manera marginal. Les primeres guitarres tenien quatre cordes com els instruments dels que procedia, després es va afegir una cinquena i posteriorment una sisena (el bordó), que acabà sent el model estàndard de sis cordes. Una de les variacions més freqüents ha estat el d'augmentar el nombre de cordes. Per exemple doblant el seu nombre, de 6 a 12; les sis acostumades, acoblades individualment a la seva vuitena respectiva (excepte les dues més agudes, que queden duplicades a l'uníson). A més de la guitarra de 12 cordes, té relativa importància la guitarra tenor, de 4 (utilitzada entre d'altres pel guitarrista de jazz Tiny Grimes). Certs músics clàssics com Narciso Yepes toquen una guitarra de deu cordes, independents o duplicades. Alguns intèrprets ajusten el seu instrument a la seva manera de tocar, com els membres del grup de rock Presidents of the United States of America, que utilitzen una guitarra entre les quals tres de sis cordes han estat retirades, i un baix de dues cordes. De la mateixa manera, Keith Richards (guitarrista dels Rolling Stones), sovint retira la corda mi greu de les seves guitarres. D'altres variacions a destacar són: La guitarra fretless (sense trasts), el pal és completament llis, sense trasts, amb la qual cosa les notes s'obtenen a manera d'un violoncel; l'afinació no ve donada pel trast, sinó que cal buscar-la. Són més comuns els baixos fretless. La guitarra baríton, que té 6 cordes però un tir més llarg. Els models per aprenentatge, de dimensions reduïdes (talla 1, 2 o 3, i 4), per facilitar la seva execució per nens Guitarra amb doble diapasó. Permet tocar amb dues diferents afinacions (de manera alternativa o fins i tot simultània) durant la mateixa obra, sense haver de canviar de guitarra. La majoria de les guitarres dobles tenen una guitarra amb dotze cordes i l'altra amb sis cordes. Existeixen altres versions com l'instrument de Mike Rutherford, baixista de Genesis, que és una guitarra de dotze enganxat a un baix. Guitarra elèctrica sense claviller, construïda a mitjans dels anys vuitanta per l'empresa Steinberger. El claviller es troba en el pont de la guitarra, en lloc d'estar al cap. Guitarra slide o guitarra horitzontal. S'usa gairebé sempre amb l'slide o tub de metall o vidre que cobreix tot el dit. Molt utilitzada per David Gilmour, guitarrista de Pink Floyd. Guitarra de 7 cordes. A més de les 6 cordes de la guitarra, se li incorpora una setena corda, més greu. La nota de la setena corda és un Si. Existeixen també guitarres de 8 cordes amb la mateixa idea. Fins i tot existeixen guitarres amb altres instruments incorporats en el cos de la guitarra com la guitarra de Pat Metheny, la pikasso guitar, que té 42 cordes. Roger Field va patentar una famosa guitarra plegable (Foldaxe) perquè Chet Atkins pogués viatjar més còmodament. Història Orígens Els orígens i evolució de la guitarra no són gaire clars, ja que nombrosos instruments similars eren utilitzats en l'Antiguitat, per la qual cosa és usual seguir la trajectòria d'aquest instrument a través de les representacions pictòriques i esculturals trobades al llarg de la història. Hi ha evidències arqueològiques a baixos trobats en Alaça Hüyük (nord de l'actual Turquia) que al voltant de l'any 1000 aC els hitites i assiris van crear instruments de corda semblants a la lira -l'instrument de diverses cordes més senzill i antic del món- però amb l'afegit d'una caixa de ressonància, per la qual cosa serien antecessors de la guitarra. També s'han trobat representacions en dibuixos de l'antic Egipte que s'assemblen a un instrument similar a la guitarra. Hi ha dues hipòtesis sobre els seus orígens. Una, li dona un origen grecoromà i la fa descendent de la fidícula, l'altra considera que la guitarra és un instrument introduït pels àrabs durant la invasió musulmana de la península Ibèrica. Segons la primera hipòtesi, aquests instruments van ser assimilats pels grecs, que deformaren lleugerament el seu nom, kizára o kettarah, que en català es va acabar anomenant cítara. Aquest fet ha donat lloc a suposar que la guitarra deriva de la cítara grega i romana, a la qual se li hauria afegit un mànec al començament de la nostra era. Molts estudiosos i musicòlegs atribueixen l'arribada de la guitarra a Hispània per mitjà de l'imperi Romà l'any 400. L'altra hipòtesi sosté que el primer instrument amb pal va ser la ud àrab, el nom dels espanyols van acabar fonent erròniament amb el seu article: "la ud" femenina es va convertir en el masculí "llaüt". Van ser precisament els àrabs qui van introduir l'instrument a la península Ibèrica, on va evolucionar d'acord amb els gustos musicals de la plebs sota dominació musulmana. A l'Índia aquests instruments eren coneguts en idioma sànscrit com sitar (instrument descendent de la vina), paraula que prové de dues paraules indoeuropees que donarien origen a la paraula catalana "guitarra": l'arrel guita, que va produir les paraules en sànscrit guita (cançó) o sangīt (música), i l'arrel tar, que significa corda o d'acord. Edat mitjana En els segles XI i poden distingir-se dos tipus de "guitarres" o "guiternes". Per un costat la morisca o mandora, amb forma ovalada de mitja pera i que s'assembla al llaüt àrab i la mandolina. D'altra banda la guitarra llatina, una evolució de les antigues cedres o cítares, de fons pla, unida per cèrcols amb mànec llarg i el claviller semblant al del violí. La primera concorda amb la hipòtesi de l'origen oriental de la guitarra, una espècie de llaüt assiri que s'hauria estès per Pèrsia i Aràbia, fins a arribar a Espanya durant l'estada àrab a la península Ibèrica. La segona, reforçaria la hipòtesi de l'origen greco-llatí de l'instrument. Ambdós tipus estan representats en les miniatures de les Cantigas de Santa María d'Alfons el Savi, el 1270, encara que una de les representacions més antigues que es conserven és a Europa Occidental en una pasionaria de l'abadia de Zwiefalten de l'any 1180. Al es va bifurcar l'evolució en dues varietats de guitarra. La guitarra moresca, més comunament anomenada mandola, més arrodonida i amb mànec ample i la guitarra llatina, amb una sola boca i de mànec estret. Va coexistir amb la viola de mà, instrument musical amb dobles cordes pinçades i de major grandària. Al , ambdós cordòfons van tenir una especial rellevància a la Corona d'Aragó, Castella i Portugal, fins a l'auge dels instruments de teclat. Al , els poetes medievals francesos Guillaume de Machaut i Eustache Deschamps, a les seves obres, mencionen la "guiterna" sense precisar-ne el tipus. La guitarra llatina va evolucionar fins a donar lloc a dos instruments diferents: la viola de mà o vihuela, que estava dotada de sis ordres (cordes dobles) i que va tenir una àmplia difusió entre l'aristocràcia i els trobadors i músics professionals; i la guitarra, de quatre ordres i d'ús més popular. Segles i Al comencen a aparèixer nombroses composicions per a guitarra. Aquesta gran producció té com a centre a Espanya. La primera obra per a guitarra de quatre ordres apareix en l'obra Tres llibres de música en xifra per vihuela publicada el 1546 per Alonso Mudarra a Sevilla. En aquella època era habitual confondre els noms d'aquests instruments i va ser a la fi del segle quan van començar a diferenciar. La guitarra va ser utilitzada principalment com a instrument d'acompanyament i principalment amb la tècnica del rascat. El tractat més antic sobre la guitarra clàssica va ser publicat a Barcelona el 1596 per Joan Carles Amat. El 1606, Girolamo Montesardo publicar a Bolonya la primera gran obra per a guitarra titulada Nuova inventione d'involatura per sonar Il balleti sopra la chitarra espagnuola. També, el 1620, G.A. Colonna escriu Intavolatura di chitarra alla Spagnuolo. Habitualment s'atribueix la inclusió de la cinquena corda al músic i poeta andalús Vicente Espinel. L'atribució d'aquesta invenció la va realitzar Lope de Vega, però va ser refutat per Nicolao Doici de Velasco (1640) i per Gaspar Sanz (1684) en els seus tractats sobre la guitarra clàssica. Sustenten les seves afirmacions en el fet que onze anys abans del naixement de Espinel, Bermudo va esmentar una guitarra de cinc ordres. No obstant això, encara que Espinel no fos l'inventor de la guitarra clàssica de cinc ordres, probablement va ser qui més va fer en la seva difusió popular a totes les classes socials d'Espanya. El Nuevo método por cifra para tañer guitarra de cinco cuerdas (Nou mètode per xifrat per tañer la guitarra de cinc cordes), publicat el 1630 per Doici de Velasco, és el més antic conegut i en ell afirma: "A França, Itàlia i altres països, a la guitarra se l'anomena espanyola des que Espinel va posar la cinquena corda, quedant tan perfecta com el llaüt, l'arpa, la tiorba i el clavicordi i encara més abundant que aquests ". Altres autors van contribuir de forma destacada a la literatura sobre la guitarra, com Luis de Briceño en 1626, Lucas Ruiz de Ribayaz i Francisco Guerau, entre d'altres. A la península Ibèrica la guitarra era ja molt utilitzada a la fi del , quan Gaspar Sanz va compondre la seva Instrucció de música sobre la guitarra espanyola i mètode dels seus primers rudiments, fins tañerla amb destresa. Anteriorment hi havia guitarres de nou cordes: una corda simple i quatre "ordres". En tot cas, sembla clar que va ser a Espanya on va prendre certa de naturalesa, ja que a diferència de les guitarres construïdes en altres països i llocs d'Europa, on es fabricaven guitarres sobrecarregats d'incrustacions i adorns que la feien gairebé impossible de tocar, la guitarra espanyola es feia per ser tocada i va ser tan popular que fins i tot Sebastián de Covarrubias, capellà de Felip II i lexicògraf espanyol, va arribar a dir: "La guitarra no val més que un llum, és tan fàcil de tocar que no existeix un pagès que no sigui un guitarrista ". Encara que tots els països reivindiquen la seva intervenció en la invenció de la guitarra (amb especial esment de França) aspectes com la forma, l'estructura i l'afinació, deriven directament de la guitarra tal com els luthieres ibèrics la projecta, sense oblidar-nos dels europeus com Johan Stauffer, de qui deriven els dissenys del seu deixeble C.F. Martin. Del fins a l'actualitat La guitarra no va aconseguir arribar a desenvolupar tot el potencial fins a la fi del , quan algunes guitarres van començar a fer-se amb sis cordes simples: abans tenien una corda simple i quatre ordres (parells de cordes). Per donar major consistència a la guitarra, s'hi van afegir unes barres sota la tapa harmònica. Això va permetre que la tapa fos més fina, amb la qual cosa es va obtenir major ressonància i una millor distribució del so. Posteriors reformes, com l'ús d'un mànec reforçat i elevat, així com de clavilles metàl·liques en lloc de les de fusta i la fabricació amb materials que afavoreixen la bona acústica, donen origen al que avui coneixem com guitarra clàssica. Iniciat el Jacob Otto afegeix la sisena corda a la guitarra i s'estandarditza l'afinació moderna, el canvi més significatiu sofert per aquest instrument. A mitjans de segle, la història de la guitarra moderna assoleix un gran apogeu amb el valencià Francisco Tàrrega, creador de l'escola moderna i autor del canvi en l'ús del posicionament de les mans i la manera de polsar les cordes. A la fi del i principis del XIX, algunes guitarres usaven sis cordes simples i van emprar unes barres de reforç sota de la tapa harmònica. Aquestes barres van ser afegides per reforçar l'estructura i permetre aprimar la tapa per obtenir una major ressonància i una millor distribució del so al llarg de la tapa harmònica. Altres desenvolupaments contemporanis inclouen l'ús d'un mànec reforçat i elevat usant fusta de banús o palisandro, i l'aparició d'un mecanisme de cargol metàl·lic en lloc de les clavilles de fusta per afinar. És important destacar que el traster elevat ha tingut un gran impacte en la tècnica de l'instrument perquè les cordes estaven massa lluny de la tapa harmònica de manera que calia donar suport a un dels dits de la mà dreta perquè servís de suport als altres. Aquestes guitarres serien reconegudes inconfusiblement com les primeres guitarres clàssiques. En el la guitarra va arribar al millor so, bellesa en el timbre i projecció sonora amb les set vares esteses sota la tapa harmònica, l'augment de la caixa de ressonància, així com amb l'eixamplament del mànec. Al començament del segle, trobem les característiques dels precursors més directes de la guitarra clàssica moderna en els treballs dels espanyols Agustín Caro, Manuel González, Antonio de Pamplona, Manuel Gutiérrez i altres constructors europeus incloent René Lacote i al vienès Johann Stauffer. Johann Stauffer té una reputació llegendària. En la seva botiga va aprendre a construir guitarres C. F. Martin, que després es va traslladar als Estats Units i la signatura segueix construint guitarres avui en dia. També va desenvolupar el traster elevat, a petició de Luigi Legnani, el guitarrista i primer intèrpret dels concerts del violinista genovès Niccolò Paganini. Les seves altres avenços en la construcció de la guitarra inclouen un mànec ajustable i reforçat amb acer i les clavilles de cargol sense fi que encara es fan servir a les guitarres modernes. Cap a 1850 va començar el treball d'Antonio de Torres Jurado. Amb el suport de Julián Arcas, ambdós d'Almeria, i les seves pròpies i brillants intuïcions, Antonio Torres Jurado va refinar els suports estructurals de la guitarra incloent set vares esteses sota la tapa harmònica. Augmentà també la grandària de la caixa de ressonància i l'ample del pal. Aquestes innovacions van influir en la millora del volum del so i la resposta als baixos així com el descobriment d'una tècnica per a la mà esquerra per a l'enriquiment del repertori. Ara la guitarra ja estava preparada tant per a les demandes del solista com per a les del conjunt instrumental. La tradició constructiva a Almeria s'ha mantingut fins als nostres dies amb constructors com Gerundino Fernández García. Ja al , el lutier espanyol José Ramírez III al costat del guitarrista Narciso Yepes li afegiren quatre cordes més en les greus, sobre un ampli mànec els múltiples trasts permeten ampliar notablement la gamma de sons de la mà esquerra. Narciso Yepes va tocar per primera vegada aquesta guitarra de deu cordes a Berlín el 1964 i, a partir d'aquell any, va ser el seu instrument habitual en els concerts, especialitzant-se en peces renaixentistes i barroques. Compositors Entre els compositors de música per a guitarra cal destacar Carlo Michele Alessio Sola (1786-1857), Ferran Sor (1778-1839) i Francesc Tàrrega (1852-1909). Com a intèrprets han excel·lit Gracià Tarragó, Miquel Llobet, Narciso Yepes, Andrés Segovia i, més recentment, Manuel Barrueco i David Russell. També com a compositor i intèrpret, però, sobretot, per la seva importantíssima obra pedagògica "La Escuela Razonada de la guitarra", destaca el mestre Emili Pujol (La Granadella 1886-1980). Des de l'any 1972 fins que el mestre no pogué continuar la tasca pedagògica Emili Pujol va impartir classes de guitarra clàssica a la ciutat de Cervera. Cada estiu se celebra el curs internacional de música Emili Pujol en memòria del mestre. Vegeu també Guitarra catalana Viola de mà Viola de gamba Ukulele Timple Cavaquinho Vihuela mexicana Llaüt Rondalla Guitarra preparada Dobro Guitarra hawaiana Guitarra-lira Guitarró Llista de documents sobre instruments musicals antics Alfonso Sorrosal de Villalonga Tomás Damas Referències Enllaços externs classicalguitarist.info la guitarra clàssica a Catalunya Un bloc amb lliçons bàsiques de guitarra Leccionguitarra.com (en castellà) Instruments de corda pinçada


source: wikipedia

text: Galileo Galilei, AFI [ɡaliˈlɛːo ɡaliˈlɛi], conegut als països de parla catalana com a Galileu (Pisa, 15 de febrer de 1564 – 8 de gener de 1642) va ser un físic, matemàtic, i filòsof toscà que va tenir un paper important durant la revolució científica. Va millorar el telescopi i, per tant, l'observació astronòmica, i va donar suport a la teoria heliocèntrica de Nicolau Copèrnic. De vegades se l'anomena "el pare de l'observació astronòmica", el "pare de la física moderna", el "pare de la ciència o de la ciència moderna". Stephen Hawking digué: "Galileu, potser més que qualsevol altra persona, fou el responsable del naixement de la ciència moderna." Joventut Galileu va néixer a Pisa, Ducat de Florència, i va ser el primer dels sis fills de Giulia Ammannati i Vincenzo Galilei, un conegut intèrpret de llaüt, compositor i teòric de la música. El mateix Galileu va ser un bon intèrpret de llaüt i també va heretar del seu pare un sentit escèptic sobre l'autoritat establerta i el valor de l'experimentació. Galileu va rebre el seu nom en honor del seu avantpassat Galileo Bonaiuti, metge, professor universitari i polític que va viure a Florència del 1370 al 1450. A finals del el cognom familiar va canviar de Bonaiuti (o Buonaiuti) a Galilei. Quan Galileu tenia vuit anys la seva família es va traslladar a Florència. Tot i que Galileu era catòlic, va tenir descendència amb Marina Gamba fora del matrimoni. Van tenir dues filles, Virgínia, nascuda l'any 1600, i Lívia, el 1601, i un fill, Vincenzo, que va néixer l'any 1606. Degut al seu naixement il·legítim, el seu pare va considerar que les dues noies no podien optar al matrimoni i que la seva única alternativa era la vida religiosa. Galileu va enviar les seves dues filles al convent de San Matteo a Arcetri, on van restar fins al final de les seves vides. Virgínia va adoptar el nom Maria Celeste després d'entrar al convent. Va morir el 2 d'abril de 1634 i va ser enterrada a la Basílica de la Santa Creu, a Florència, on anys després també va ser soterrat el seu pare Galileo Galilei. Lívia va prendre el nom de Germana Arcàngela i va estar malalta la major part de la seva vida. Vincenzo va ser legitimat com a hereu legal de Galileu i es va casar amb Sestilia Bocchineri. Estudis i carrera científica El 1581, Galileu entra a la universitat de Pisa per estudiar medicina, però acaba interessant-se per les matemàtiques. Demostra que Aristòtil estava equivocat al suposar que la rapidesa de caiguda dels cossos és proporcional al seu pes. Per demostrar-ho, mesura el temps de caiguda de pesos llençats des de la torre inclinada de Pisa; descobreix l'isocronisme del pèndol observant les oscil·lacions d'un llum a la catedral, teoria fortament criticada pel seu amic Guidobaldo del Monte. El 1592, Galileu esdevé, amb el suport de Guidobaldo del Monte i del seu germà, el cardenal del Monte, professor de matemàtiques a la universitat de Pàdua on restà 18 anys. Construí un aparell de mesura, el sextant, treballà en una explicació de les marees basada en les teories copernicanes, i escrigué un tractat de mecànica mostrant que les màquines no creen energia, però la transformen. El 1604, a causa de l'aparició d'una nova, Galileu disputà amb els filòsofs que sostenien la tesi d'Aristòtil sobre la immutabilitat del cel. El 1609 s'assabenta de la invenció del telescopi per part de l'holandès Hans Lippershey i decideix construir-se el seu propi telescopi, diferent del dels Països Baixos i aplicar-lo a l'observació dels cels. Al final de 1609, Galileu tenia un telescopi de 20 augments que li permetia estudiar els cràters de la Lluna i distingir els estels de la Via Làctia. Descobreix quatre satèl·lits de Júpiter (els satèl·lits galileans). Descobriment que li serà disputat per Simon Marius, i les fases de Venus. Publica els seus descobriments el 1610, cosa que provocà grans controvèrsies perquè els altres científics no disposaven de telescopis que poguessin confirmar les seves observacions. El telescopi més potent de Galileu, amb una longitud total de 980 mil·límetres va augmentar els objectes unes 30 vegades. El gran duc de Toscana el nomena matemàtic de la cort de Florència, la qual cosa li permet dedicar tot el seu temps a la recerca. Galileu continua fent remarcables descobriments científics, observant les fases de Venus, que, amb els satèl·lits de Júpiter, el convencen que Copèrnic no estava equivocat. L'Església s'oposa vigorosament a la posició de Galileu, però aquest demana la llibertat de recerca, a la seva carta a la gran duquessa Cristina el 1615. Contestant els seus arguments el Sant Ofici de Roma publica un edicte contra Copèrnic el 1616. El 1623, el Papa Urbà VIII autoritza Galileu a escriure un llibre comparant els sistemes de Ptolemeu i Copèrnic. No obstant això, Galileu és jutjat a Roma per la Inquisició degut als Diàlegs de 1632, perquè el 1616 li havia estat prohibit defensar o ensenyar les teories de Copèrnic. Aquest judici no fou anul·lat fins a l'any 1992. La condemna de Galileu fou commutada per un arrest domiciliari a Arcetri prop de Florència. Allà acabà les seves recerques sobre el moviment i la resistència dels materials. El 1638 publicà a Leiden els "Discursos i demostracions matemàtiques sobre les dues noves ciències". Aquest treball marcà el començament de l'estudi de la dinàmica. Posició de l'Església en els segles posteriors Galileu, especialment per la seva obra Dialogo Sopra i Due Massimi Sistemi del Mondo (1633), va qüestionar i va esquerdar els principis sobre els quals fins a aquell moment havien sostingut el coneixement i va introduir les bases del mètode científic que a partir d'aquell moment es va anar consolidant. En filosofia varen aparèixer corrents de pensament racionalista (Descartes) i empírica (vegeu Francis Bacon i Robert Boyle). Segle XVII - La resistència a la separació entre ciència i teologia La teoria de l'heliocentrisme, suposava qüestionar que els texts bíblics (com per exemple que la Terra fos el centre de l'Univers -geocentrisme-) fossin vàlids per a una verdadera ciència. Les conseqüències no només van ser per a la teologia i la ciència incipient, també es van produir conseqüències metafísiques i ontològiques, que produirien reaccions dels científics. Segle XVIII - Benet XIV autoritza les obres sobre l'heliocentrisme El papa Benet XIV va autoritzar les obres sobre l'heliocentrisme en la primera meitat del , en dos moments: El 1741, davant la prova òptica de l'òrbita de la Terra, va fer que el Sant Ofici donés a l'impressor la primera edició de les obres completes de Galileo. En 1756, les obres favorables a l'heliocentrisme van ser autoritzades de nou, per un decret de la Congregació de l'Índex, que retira aquestes obres de lIndex Librorum Prohibitorum. Segle XX - Homenatge sense rehabilitació A partir de Pius XII es comença a retre homenatge al gran savi que era Galileu. El 1939 aquest Papa, en el seu primer discurs a l'Acadèmia Pontifícia de les Ciències, a pocs mesos de la seva elecció al papat, descriu a Galileu "l'heroi més audaç de la investigació ... sense pors del preestablert i els riscs al seu camí, ni temor a trencar els monumentos" El seu biògraf de 40 anys, el professor Robert Leiber va escriure: "Pius XII va ser molt acurat en no tancar cap porta a la Ciència prematurament. Va ser enèrgic en aquest punt i va sentir pena pel cas de Galileo." El 1979 i 1981, el papa Sant Joan Pau II va encarregar una comissió per a estudiar la controvèrsia de Ptolemeu-Copèrnic dels Segle XVI-Segle XVII. Sant Joan Pau II va considerar que no es tractava de rehabilitació. El 31 d'octubre de 1992, Joan Pau II ret homenatge una vegada més al savi durant el seu discurs als partícips en la sessió plenària de l'Acadèmia Pontifícia de les Ciències. En ell reconeixia clarament els errors de certs teòlegs del Segle XVII en l'assumpte. El papa Joan Pau II va demanar perdó pels errors que haguessin comès els homes de l'Església al llarg de la història. En el cas Galileu va proposar una revisió honrada i sense prejudicis el 1979, però la comissió que va anomenar a l'efecte el 1981 i que va donar per conclosos els seus treballs el 1992, va repetir una vegada més la tesi que Galileu mancava d'arguments científics per demostrar l'heliocentrisme i va sostenir la innocència de l'Església com a institució i l'obligació de Galileu de deixar-li obediència i reconèixer el seu magisteri, justificant la condemna i evitant una rehabilitació plena. El mateix cardenal Ratzinger, prefecte de la Congregació per a la Doctrina de la Fe, ho va expressar rotundament el 15 de febrer de 1990 a la universitat romana de La Sapienza, quan en una conferència va fer seva l'afirmació del filòsof agnòstic i escèptic Paul Feyerabend: Aquestes declaracions varen ser objecte d'una forta polèmica quan l'any 2008 el ja papa Benet XVI va renunciar a una visita a la Universitat de Roma La Sapienza. És habitual en Ratzinger la cita d'autors, a priori contraris a les actituds de l'Església, per reforçar les seves tesis, de la mateixa forma que cita a Paul Feyerabend al que qualifica de filòsof agnòstic i escèptic, cita també al qual qualifica de marxista romàntic Ernst Bloch per justificar científicament, acollint-se a la teoria de la relativitat, la correcció de la condemna a Galileu no només contextualitzada en la seva època sinó des de la nostra: Sens dubte resulta més escandalosa per als científics l'asseveració, que també fa seva en aquestes mateixes pàgines, de C. F. von Wizsäcker: Si bé Ratzinger considera que Galileu va obrir la caixa de Pandora no es pot oblidar que serà la Congregació per a la Doctrina de la Fe o Sant Ofici qui condemna Galileu. Serà igualment la Inquisició com conjunt d'institucions dedicades a la supressió de l'heretgia la que santificarà la coerció, la tortura, el càstig, l'ajusticiament i l'assassinat com a modus operandi necessari per preservar la veritat i el poder de la jerarquia catòlica. En aquest sentit, indica Savater, hi ha qui intenta culpar a la il·lustració, i per tant també a la ciència i als seus precursors -Galileu, Descartes...- de tots els mals dels últims segles però no s'ha d'oblidar que: Segle XXI - La impossible rectificació de la condemna Si el 1633 el Sant Ofici va condemnar a Galileu adduint raons tant bíbliques com científiques, des del , amb suficient distància, podem afirmar que l'Església no va saber admetre el canvi de paradigma científic que suposaven les aportacions de Copèrnic, Kepler i Galileu. L'Església catòlica va haver d'usar la força bruta de la Inquisició i la raó caduca del somort paradigma geocèntric per prohibir les seves obres i limitar la repercussió dels seus descobriments. Com indica Stephen Hawking, Galileu probablement és el màxim responsable del naixement de la ciència moderna, més que qualsevol altre, Albert Einstein el va anomenar Pare de la ciència moderna. La protesta de La Sapienza en 2008 Joseph Ratzinger, ja com a papa, havia estat convidat a participar de la cerimònia d'inauguració del curs acadèmic prevista per al 17 de gener de 2008 però va haver de renunciar davant de la protesta iniciada uns mesos abans per 67 professors de la Universitat de Roma La Sapienza i amb el suport després de nombrosos professors i estudiants per declarar-lo persona non grata. El Claustre de professors no va acceptar la posició medieval del papa davant de la condemna de Galileu i condemnava les afirmacions que havia realitzat en el discurs públic pronunciat a la Universitat de Roma La Sapienza el 1990. Celebracions vaticanes en 2009 376 anys després de la seva condemna i la prohibició dels seus llibres, i aprofitant els esdeveniments de l'Any de l'astronomia, el Vaticà va celebrar, el 15 de febrer de 2009, una missa en el seu honor. La celebració, va ser oficiada per monsenyor Gianfranco Ravasi i va estar promoguda per la Federació Mundial de Científics; la Santa Seu volia fer pública l'acceptació del llegat del científic dins de la doctrina catòlica. El 2009, dins de la celebració de l'Any Internacional de l'Astronomia, la Santa Seu va organitzar un congrés internacional sobre Galileo Galilei i va publicar una nova edició d'un llibre amb els documents dels Arxius Secrets del Vaticà sobre el procés seguit contra ell. El llibre ha estat escrit pel bisbe Sergio Pagano, qui en va fer una edició anterior l'any 1984. Obres de Galileu Galileo Galilei. Opere complete. Alberdi, 15 vols. Florència, 1842-1852. Text complet i descàrrega en Google books -ed. 1856- Tomo I - Tomo VI - Tomo XIII Le opere complete di Galileo Galilei. Edició nacional. 20 vols. Firenze, 1890-1909. Obra cronològica: 1586 - Galileo Galilei. La Billancetta 1590 — De Motu 1606 — Le Operazioni del Compasso Geometrico et Militare 1600 — Le Meccaniche. 1610 — Sidereus Nuncius (El missatger dels astres) 1615 — Carta a la Gran Duquesa Cristina (publicada el 1636) 1616 — Discorso del flusso e reflusso del mare 1619 — Discorso Delle Comete (publicat per Mario Guiducci) 1623 — Il Saggiatore 1632 — Dialogo sopra i due massimi sistemi del mondo tolemaico e copernicano 1638 — Discorsi e Dimostrazioni Matematiche, intorno a due nuove scienze attenenti alla meccanica & i movimenti locali Referències Bibliografia Clavelin, Maurice The Natural Philosophy of Galileo MIT Press 1974 Coffa,J Galileo's Concept of Inertia Physis 1968 Consolmagno, Guy; Schaefer, Marta (1994) Worlds Apart, A Textbook in Planetary Science. Englewood, New Jersey: Prentice-Hall, Inc. Drabkin, Israel & Drake, Stillman (Eds & translators) On Motion and On Mechanics University of Wisconsin Press 1960 Drake, Stillman (1973). "Galileo's Discovery of the Law of Free Fall". Scientific American v. 228, #5, p. 84–92. Dugas,René A History of Mechanics 1955, Dover Publications 1988 Duhem, Pierre Etudes sur Leonard de Vinci 1906-13 Duhem, Pierre Le Systeme du Monde 1913 - Duhem, Pierre History of Physics Catholic Encyclopedia Einstein, Albert (1952). Foreword to (Drake, 1953) Fantoli, Annibale (2003). Galileo — For Copernicanism and the Church, third English edition. Vatican Observatory Publications. Feyerabend, Paul Againat Method Verso 1975 Fillmore, Charles (1931, 17th printing July 2004). Metaphysical Bible Dictionary. Unity Village, Missouri: Unity House. Galilei, Galileo Galileo: Two New Sciences (Translation by Stillman Drake of Galileo's 1638 Discourses and mathematical demonstrations concerning two new sciences) University of Wisconsin Press 1974 Geymonat, Ludovico (1965), Galileo Galilei, A biography and inquiry into his philosophy and science, translation of the 1957 Italian edition, with notes and appendix by Stillman Drake, McGraw-Hill Grant, Edward Aristotle, Philoponus, Avempace, and Galileo's Pisan Dynamics Centaurus, 11, 1965-7 Grisar, Hartmann, S.J., Professor of Church history at the University of Innsbruck (1882). Historisch theologische Untersuchungen über die Urtheile Römischen Congegationen im Galileiprocess (Historico-theological Discussions concerning the Decisions of the Roman Congregations in the case of Galileo), Regensburg: Pustet. – Google Books . (LCC# QB36 – microfiche) Reviewed here (1883), p.211–213 Hall, A. R. From Galileo to Newton 1963 Hall, A. R. Galileo and the Science of Motion in 'British Journal of History of Science', 2 1964-5 Hellman, Hal (1988). Great Feuds in Science. Ten of the Liveliest Disputes Ever. New York: Wiley Humphreys, W. C. Galileo, Falling Bodies and Inclined Planes. An Attempt at Reconstructing Galileo's Discovery of the Law of Squares 'British Journal of History of Science' 1967 Original edition published by Hutchinson (1959, London). Koyré, Alexandre A Documentary History of the Problem of Fall from Kepler to Newton Transaction of the American Philosophical Society, 1955 Koyré, Alexandre Galilean Studies Harvester Press 1978 Kuhn, T. The Copernican Revolution 1957 Kuhn, T. The Structure of Scientific Revolutions 1962 Lattis, James M. (1994). Between Copernicus and Galileo: Christopher Clavius and the Collapse of Ptolemaic Cosmology, Chicago: the University of Chicago Press . Original edition by Desclee (New York, NY, 1966) Lessl, Thomas, "The Galileo Legend". New Oxford Review, 27–33 (June 2000). Losee, J. Drake, Galileo, and the Law of Inertia American Journal of Physics, 34, p. 430-2 1966 Mach, Ernst. The Science of Mechanics 1893 Machamer, Peter (Ed) The Cambridge Companion to Galileo Cambridge University Press 1998 Naylor, Ronald H. (1990). "Galileo's Method of Analysis and Synthesis," Isis, 81: 695–707 Newall, Paul (2004). "The Galileo Affair" Pagano, Sergio (1984) I documenti del processo di Galileo Galilei. Edita Pontificiae Academiae Scientiarum Scripta Varia, 53 i Collectanea Archivi Vaticani, 21. Roma, 1984, . Disponible a biblioteca.tv Pagano, Sergio (2009) I documenti vaticani del processo di Galileo Galilei Edita Collectanea Archivi Vaticani, Roma. Remmert, Volker R. (2005). Galileo, God, and Mathematics. In: Bergmans, Luc/Koetsier, Teun (editors): Mathematics and the Divine. A Historical Study, Amsterdam et al., 347–360 Shapere, Dudley Galileo, a Philosophical Study University of Chicago Press 1974 Wallace, William A. (1984) Galileo and His Sources: The Heritage of the Collegio Romano in Galileo's Science, (Princeton: Princeton Univ. Pr.), White, Andrew Dickson (1898). A History of the Warfare of Science with Theology in Christendom. New York 1898. White, Michael. (2007). Galileo: Antichrist: A Biography. Weidenfeld & Nicolson:London, . Wisan, Winifred Lovell (1984). "Galileo and the Process of Scientific Creation," Isis, 75: 269–286. Zik Yaakov, "Science and Instruments: The telescope as a scientific instrument at the beginning of the seventeenth century", Perspectives on Science 2001, Vol. 9, 3, 259–284. Vegeu també Termòmetre de Galileu Transformació de Galileu Paradoxa de Galileu Relativitat Galileana Libert Froidmont Enllaços externs Galileu per Ramon Alcoberro Línia del temps de la vida de Galileu (en anglès) El judici a Galileu a "En guàrdia!" de Catalunya Ràdio Físics italians Astrònoms italians Pisans Processats per la Inquisició Físics teòrics Matemàtics del segle XVI Matemàtics del segle XVII Acadèmics de l'Accademia della Crusca Professors de la Universitat de Pàdua Alumnes de la Universitat de Pisa Morts a Florència Matemàtics toscans Morts el 1642 Naixements del 1564


text: Giraffa és un gènere de mamífers artiodàctils africans, que actualment són els animals terrestres més alts existents i també els remugants més grossos. Un estudi publicat el 2016 revelà que hi ha quatre espècies vivents de girafa en lloc de només una. Actualment, el gènere inclou onze d'espècies descrites a partir del ADN mitocondrial, de les quals set són extintes i l'espècie tipus n'és la Giraffa camelopardalis, que és l'única acceptada per la UICN. L'espècie G. attica anteriorment era considerada part de Giraffa però fou reclassificada com a Bohlinia attica el 1929. Les principals característiques de les girafes són un coll i cames extremadament llargs, els seus ossicons i el seu distintiu patró de colors en el pèl. Es classifiquen dins la família dels giràfids, juntament amb l'altre únic parent viu, l'ocapi. La seva amplia extensió abasta des del Txad al nord fins a Sud-àfrica al sud, i des del Níger a l'oest fins a Somàlia a l'est. Les girafes habiten en sabanes i boscos poc frondosos. La seva dieta consisteix en fulles, fruits i flors d'arbres, principalment de la mimosòidia. Pasturen aquests aliments de les parts més altes d'aquestes plantes, on els altres animals no hi poden arribar. Poden ser depredades per lleons, lleopards, hienes tacades i pel gos salvatge africà. Les girafes viuen en ramats familiars de femelles i les seves cries o bé grups de mascles solters no emparentats entre ells. Els mascles estableixen jerarquies entre ells a través de lluites en les que utilitzen el coll com a arma (necking en anglès). El mascle que en surt vencedor pot aparellar-se amb les femelles, les quals crien la descendència per si soles. Les girafes han cridat l'atenció històricament a diferents cultures, tant antigues com actuals, per la seva peculiar aparença, i han estat sovint representades en pintures, llibres i dibuixos. Es troba classificada a la Unió Internacional per a la Conservació de la Natura com a espècie vulnerable a l'extinció i ha estat extinta localment de moltes regions del seu hàbitat original. Les girafes encara es poden trobar avui dia en nombrosos grups en parcs nacionals i reserves de caça però les estimacions del 2016 indiquen que hi ha aproximadament 97.500 individus en llibertat, amb 1.144 individus més vivint en captivitat. Etimologia El nom giraffa té els seus orígens en la paraula àrab zarafa (), mot que potser tindria en el origen en el mot somali , que vol dir 'animals'. El nom àrab prové d'una arrel que també significa ‘saltar’ o ‘anar de pressa’. Hi hagué moltes variants de la paraula en anglès mitjà, tals com jarraf, ziraph i gerfauntz. La paraula giraffa, en italià, va sorgir el 1590. La forma moderna actual prengué forma a partir del 1600 del francès: girafe. En català, la primera documentació del terme és del 1839. El nom de l'espècie tipus, camelopardalis, prové del llatí, que al seu torn prové del grec antic, fent referència a la seva forma de camell i al seu patró de colors semblant al lleopard. Taxonomia Les girafes actuals foren classificades per Carl von Linné el 1758. Linné assignà el nom Cervus camelopardalis. Morten Thrane Brünnich classificà el gènere Giraffa el 1772. La girafa és, juntament amb l'ocapi, una de les dues úniques espècies vivents de giràfid, de l'ordre dels artiodàctils. Aquesta família fou molt més extensa en el passat, amb més de deu gèneres fòssils descrits. Els parents més pròxims coneguts dels giràfids són els climacoceràtids. Aquests, juntament amb els antilocàprids, formen la superfamília dels girafoïdeus. Aquests animals pogueren haver evolucionat de la família extinta paleomerícids, els quals foren possiblement els avantpassats dels cérvols. L'allargament del coll sembla que començà en una etapa molt primerenca del llinatge de les girafes. Comparacions entre les girafes i els seus avantpassats més antics suggereixen que les vertebres properes al crani s'allargaren abans, seguides de les vertebres de més avall. Un avantpassat de les girafes fou Canthumeryx, el qual ha estat datat diverses vegades, de fa 25-20 milions d'anys, així com fa 17-15 milions d'anys o 18-14. Se n'han trobat diversos fòssils a Líbia. Aquest animal era de mida mitjana, esvelt i de cos semblant a un antílop. Giraffokeryx aparegué fa aproximadament 15 milions d'anys al subcontinent Indi i s'assemblà a l'ocapi actual o a una girafa petita, amb un coll larg i uns ossicons semblants als actuals. Giraffokeryx podria haver compartit clade amb altres giràfids més grossos com Sivatherium i Bramatherium. Evolució Referències Giràfids


text: El gram (símbol: g) és una unitat de mesura de la massa, que es defineix com a 1/1000 del quilogram (kg). A vegades s'usen les abreviacions incorrectes gr o gm. 1 gram = 1 g = 0,001 kg 1 decagram = 10 g És el primer múltiple del gram i el segon submúltiple del quilogram. El seu símbol és dag. 1 decigram = 0,1 g Un centímetre cúbic (10-6 m3) d'aigua, té una massa aproximada d'un gram. Un gram és també aproximadament el que pesa un clip per agrupar papers. És la unitat de massa base en el sistema CGS, però no en el Sistema Internacional, on es defineix en funció del quilogram. El decagram és el múltiple Referències Unitats de massa Unitats del Sistema CGS Sistema mètric


text: Les galàxies irregulars estan constituïdes principalment per estels joves i no tenen una estructura fàcilment identificable. No entren dins la classificació regular de la seqüència d'Hubble; no es poden classificar ni com a galàxies espirals, ni com a el·líptiques. Sovint, aquest tipus de galàxies semblen caòtiques, sense bulb galàctic ni cap estructura de braços espirals. Es pensa que poden representar un quart del total de galàxies. La major part de les galàxies irregulars han estat galàxies espirals o el·líptiques que han perdut la seva forma per les forces gravitacionals. Hi ha dos grans tipus Hubble de galàxies irregulars: Galàxies Irr I són galàxies irregulars que presenten una estructura molt poc definida com per a ser situada dins de la seqüència d'Hubble. En els subtipus introduïts per De Vaucouleurs en la seqüència d'Hubble, es divideixen en les que tenen algun tipus d'estructura espiral Sm, i les que no Im. Galàxies Irr-II són galàxies irregulars que semblen no tenir cap estructura que les pugui situar dins la seqüència d'Hubble. Una tercer classificació de les galàxies irregulars serien les galàxies nanes, anomenades dI o dIrrs (de l'anglès dwarf, 'irregular'). Aquests tipus de galàxies, es pensa que podrien ser importants a l'hora d'entendre l'evolució general de les galàxies, ja que tendeixen a tenir un baix nivell de metal·licitat i un alt nivell relatiu de gas, i es pensa que són similars a les galàxies primerenques que poblaven l'univers. Poden representar una versió local (i per tant, més recent) de galàxies blaves febles, que se sap que existeixen en imatges de galàxies de d'espai profund. Algunes galàxies irregulars són galàxies espirals petites que han estat deformades per la gravetat de veïnes més grans. Les galàxies dels núvols de Magallanes es van classificar inicialment com a galàxies irregulars, però des que es va poder observar que contenien estructures espirals barrades, es van reclassificar com a SBm, un quart tipus de galàxia espiral barrada. Exemples IC 1613 Galàxia irregular IC 10 Leo A Galàxia del cigar NGC 1569 NGC 3109 NGC 6240 Nana de Pegàs Nana del Fènix Galàxia irregular nana de l'escultor Sextant A Wolf-Lundmark-Melotte Messier 82 Vegeu també Galàxia nana. Galàxia el·líptica nana. Galàxia nana esferoïdal. Irregular


text: Una galàxia espiral és un cert tipus de galàxia originàriament descrit per Edwin Hubble el 1936 en la seva obra The Realm of the Nebulae ('El regne de les nebuloses') i, com a tal, forma part de la seqüència d'Hubble. Les galàxies espirals consisteixen en un disc galàctic giratori pla que conté estrelles, gas i pols, i una concentració central d'estrelles conegudes com a protuberàncies. Aquestes estan envoltades per un halo molt més feble d'estrelles, moltes de les quals resideixen en els cúmuls globulars. Les galàxies espirals s'anomenen per les estructures espirals que s'estenen des del centre cap al disc. Els braços espirals són llocs de formació estel·lar en curs i són més brillants que el disc que envolta a causa de les joves estrelles OB calentes que els habiten. Aproximadament, s'observen dos terços de totes les espirals per tenir un component addicional en forma d'estructura a manera de barra, que s'estén des de la protuberància central, en els extrems dels quals comencen els braços espirals. La proporció d'espirals barrades en relació amb les seves cosines sense barres ha canviat al llarg de la història de l'univers, amb només un 10% que contenen barres fa aproximadament 8 milions d'anys, a més o menys una quarta part fa 2,5 milions d'anys, fins a l'actualitat, en què més de dos terços de les galàxies en l'univers visible (volum d'Hubble) tenen barres. Ha estat recentment confirmat (en els anys 1990) que la nostra Via Làctia és una espiral barrada, tot i que la barra en si és difícil d'observar des de la nostra posició en el disc galàctic. L'evidència més convincent de la seva existència prové d'un estudi recent, realitzat pel telescopi espacial Spitzer, de les estrelles al centre de la galàxia. Juntament amb les galàxies irregulars, les galàxies espirals representen aproximadament el 60% de les galàxies en l'univers local. Es troben sobretot a les regions de baixa densitat i són rares en els centres dels cúmuls de galàxies. Estructura Les galàxies espirals consten de cinc components diferents: Un disc giratori pla (majoritàriament de nova creació) d'estrelles i matèria interestel·lar Una protuberància estel·lar central d'estrelles principalment grans, que s'assembla a una galàxia el·líptica Un halo gairebé esfèric d'estrelles, on s'inclou molts dels cúmuls globulars Un forat negre supermassiu al centre de la protuberància central Un halo gairebé esfèric de matèria fosca La importància relativa, en termes de massa, la brillantor i la mida, dels diferents components varia de galàxia en galàxia. Braços espirals Els braços espirals són regions d'estrelles que s'estenen des del centre de les galàxies espirals i barrades. Aquestes regions llargues i primes semblen una espiral i, per tant, pel seu nom, donen galàxies espirals. Naturalment, les diferents classificacions de les galàxies espirals tenen diferents estructures de braços. Per exemple, les galàxies Sc i SBc tenen els braços molt lliures, mentre que les galàxies Sa i SBa tenen els braços ben embolicats (amb referència a la seqüència d'Hubble). De qualsevol manera, els braços espirals contenen moltes estrelles joves, blaves (causa de l'alta densitat de la massa i l'alta taxa de formació d'estrelles), que fan que els braços siguin tan brillants. Protuberància galàctica Una protuberància galàctica és un gran grup atapeït d'estrelles. Habitualment, el terme es refereix al grup central d'estrelles que es troben en la majoria de les galàxies espirals. Utilitzant la classificació d'Hubble, la protuberància de les galàxies Sa, generalment, es compon d'estrelles de població II, que són velles, estrelles vermelles amb baix contingut de metall. A més, la protuberància de les galàxies Sa i SBa tendeix a ser gran. En contrast, les protuberàncies de les galàxies Sc i SBc són molt més petites i es componen d'estrelles de població I que són joves, blaves. Algunes protuberàncies tenen propietats similars a les de les galàxies el·líptiques (reduïdes per menor massa i lluminositat); d'altres simplement apareixen com a centres de més gran densitat de discos, amb propietats similars a les galàxies de disc. Es creu que l'amfitrió d'un forat negre supermassiu en el seu centre té moltes protuberàncies. Aquests forats negres mai han estat observats directament, sinó que n'hi ha moltes proves indirectes. En la nostra pròpia galàxia, per exemple, l'objecte anomenat Sagitari A*, es creu que és un forat negre supermassiu. Hi ha una estreta correlació entre la massa del forat negre i la dispersió de la velocitat de les estrelles en la protuberància, la relació M-sigma. Galàxia esferoïdal La major part de les estrelles en una galàxia espiral es troba ben a prop d'un sol pla (el pla galàctic), en més o menys òrbites circulars convencionals al voltant del centre de la galàxia (el centre galàctic), o en un bulb galàctic esferoïdal al voltant de la galàxia nucli. No obstant això, algunes estrelles habiten un halo esferoïdal o esferoide galàctic, un tipus d'halo galàctic. El comportament orbital d'aquestes estrelles es discuteix, però pot descriure òrbites retrògrades i/o molt inclinades, o no es mouen en òrbites regulars en absolut. Les estrelles de l'halo poden adquirir galàxies petites que cauen a dins i es fusionen amb l'exemple de galàxia espiral; la galàxia nana el·líptica de Sagitari es troba en procés de fusionar-se amb la Via Làctia i les observacions mostren que algunes estrelles de l'halo de la Via Làctia han estat adquirides d'aquesta. A diferència del disc galàctic, l'halo sembla estar lliure de pols, i amb més contrast, les estrelles de l'halo galàctic són de població II, molt més antiga i amb metal·licitat molt inferior que les seves cosines de població I en el disc galàctic (però similars a les del bulb galàctic). L'halo galàctic també conté molts cúmuls globulars. El moviment de les estrelles de l'halo fa portar-les a través del disc de tant en tant, i una sèrie de petites estrelles nanes vermelles properes al Sol, es creu que pertanyen a l'halo galàctic, per exemple l'estrella de Kapteyn i Groombridge 1830. A causa del seu moviment irregular en tot el centre de la galàxia, aquestes estrelles sovint mostren inusualment alt un moviment propi. El 2013 i 2014, es van publicar documents de la presentació de proves que l'esferoide és en realitat una estructura plana en aproximadament la meitat de totes les galàxies. Galàxia espiral més antiga La galàxia espiral més antiga d'arxiu és BX442. Als onze mil milions d'anys, té més de dos mil milions d'anys més que qualsevol descobriment anterior. Els investigadors creuen que la forma de la galàxia és causada per la influència gravitacional d'una galàxia nana acompanyant. Els models d'ordinador basats en la suposició indiquen que l'estructura espiral de BX442 durarà aproximadament 100 milions anys. Origen de l'estructura espiral El pioner dels estudis de la rotació de la galàxia i la formació dels braços espirals fou Bertil Lindblad en el 1925. Es va adonar que la idea d'estrelles disposades permanentment en forma d'espiral era insostenible. Atès que la velocitat angular de rotació del disc galàctic varia amb la distància des del centre de la galàxia (per un tipus de sistema solar estàndard de model gravitacional), un braç radial es corbaria ràpidament corbada quan la galàxia gira. El braç seria, després d'algunes rotacions galàctiques, cada vegada més corbat i el vent al voltant de la galàxia cada vegada més fort. Això es coneix com el problema de bobinatge. Mesuraments en la dècada de 1960 van mostrar que la velocitat orbital de les estrelles de les galàxies espirals respecte a la seva distància des del centre de la galàxia és en realitat més gran del que s'esperava de la dinàmica newtoniana, però encara no es pot explicar l'estabilitat de l'estructura espiral. Des de la dècada de 1960, s'han produït dues hipòtesis principals o models per a les estructures espirals de les galàxies: Formació estel·lar causada per ones de densitat en el disc galàctic de la galàxia. El model SSPSF: formació estel·lar causada per ones de xoc en el medi interestel·lar. Aquestes hipòtesis diferents no han de ser mútuament excloents, ja que poden explicar els diferents tipus de braços espirals. Model d'ona de densitat Bertil Lindblad va proposar que els braços representen regions de densitat millorada (ones de densitat) que giren més lentament que les estrelles de la galàxia i de gas. Com que el gas entra en una ona de densitat, es va estrenyent i crea noves estrelles, algunes de les quals són estrelles blaves de curta durada que s'encenen en els braços. Aquesta idea va ser desenvolupada en la teoria d'ona de densitat per C. C. Lin i Frank Shu en el 1964. Teoria històrica de Lin i Shu La primera teoria acceptable per a l'estructura espiral va ser ideada per C. C. Lin i Frank Shu en el 1964, en un intent d'explicar l'estructura a gran escala d'espirals en termes d'una amplitud de petita ona que es propaga amb velocitat angular fixa, que gira al voltant de la galàxia a una velocitat diferent de la del gas de la galàxia i de les estrelles. Van suggerir que els braços espirals eren manifestacions d'ones de densitat espiral; van assumir que les estrelles viatgen en òrbites lleugerament el·líptiques, i que les orientacions de les seves òrbites es correlaciona, és a dir, les el·lipses varien en la seva orientació d'una manera suau en augmentar la distància des del centre galàctic. Això s'il·lustra en el diagrama. Està clar que les òrbites el·líptiques venen juntes en certes àrees. Les estrelles, per tant, no es queden per sempre en la posició que ara veiem, sinó que passen a través dels braços a mesura que viatgen en les seves òrbites. Formació d'estrelles causada per ones de densitat Existeixen les hipòtesis següents per a la formació de les estrelles causades per ones de densitat: Com que els núvols de gas es mouen en l'ona de densitat, els locals augmenten la densitat de massa. Atès que els criteris per al col·lapse de núvols (inestabilitat de Jeans) depèn de la densitat, una densitat més alta fa que sigui més probable que els núvols es col·lapsin i formen estrelles. A mesura que l'ona de compressió passa, es dispara la formació d'estrelles en l'avantguarda dels braços espirals. Com que els núvols queden escombrats pels braços espirals, xoquen entre si i condueixen les ones de xoc a través del gas, que al seu torn fa que el gas col·lapsi i formi estrelles. Estrelles més joves en els braços espirals Els braços apareixen més brillants perquè hi ha estrelles més joves (d'aquí les estrelles brillants més massives). Aquestes enormes i brillants estrelles també moren ràpidament, fet que deixaria només el fosc fons de distribució estel·lar darrere de les onades, per tant, fa les ones visibles. Mentre que les estrelles, per tant, no es queden per sempre en la posició que ara veiem, ni tampoc segueixen els braços. Els braços simplement semblen passar a través de les estrelles com els estels viatgen en les seves òrbites. Alineació de l'eix de rotació amb buits còsmics Els resultats recents suggereixen que l'orientació de l'eix de rotació de galàxies espirals no és un resultat casual, sinó que és preferentment alineat al llarg de la superfície dels buits còsmics. És a dir, les galàxies espirals tendeixen a orientar-se en un angle alt d'inclinació respecte a l'estructura a gran escala dels voltants. Han estat descrites com "grans d'un collaret", amb el seu eix de rotació seguint els filaments al voltant de les vores dels buits. Òrbites gravitacionalment alineades Charles Francis i Erik Anderson van mostrar, a partir d'observacions dels moviments de més de 20.000 estrelles locals (dins de 300 parsecs), que les estrelles es mouen al llarg dels braços espirals, i descriuen com la gravetat mútua entre les estrelles fa que les òrbites s'alineïn en espirals logarítmiques. Quan s'aplica la teoria del gas, les col·lisions entre núvols de gas generen núvols moleculars en què es formen noves estrelles, i s'explica l'evolució cap al gran disseny d'espirals bisimètriques. Distribució d'estrelles en espirals Les estrelles en espirals es distribueixen en discos prims amb lluminositat de superfície (Freeman, 1970): amb sent el disc de l'escala de longitud; és el valor central; és útil per definir: com la mida del disc estel·lar, la lluminositat és: . Perfils lleugers de l'espiral, en termes de la coordenada , no depenen de la lluminositat de la galàxia. Nebulosa espiral La nebulosa espiral era un terme usat per a descriure les galàxies amb una estructura espiral visible, com la Galàxia del Remolí, abans que s'entengués que aquests objectes existien fora de la nostra galàxia, la Via Làctia. La qüestió de si aquests objectes eren galàxies separades independents de la Via Làctia, o un tipus de nebulosa que hi ha dins de la nostra pròpia galàxia, va ser objecte del gran debat de 1920, entre Heber Curtis de l'observatori Lick i Harlow Shapley de l'observatori Mont Wilson. A partir de 1923, Edwin Hubble va observar variables cefeides en diverses nebuloses espirals, on s'inclou l'anomenada nebulosa d'Andròmeda, demostrant que són, de fet, galàxies senceres fora de la nostra pròpia galàxia. El terme nebulosa espiral ha caigut des de llavors en desús. Via Làctia La Via Làctia, un cop es va considerar una galàxia espiral ordinària, els astrònoms van començar a sospitar que és una galàxia espiral barrada en la dècada de 1990. Les seves sospites van ser confirmades per les observacions del telescopi espacial Spitzer en el 2005; va mostrar que la barra central de la galàxia és més gran del que se sospitava. Exemples cèlebres Galàxia d'Andròmeda Via Làctia Galàxia del Molinet Galàxia del Gira-sol Galàxia del Triangle Galàxia del Remolí Referències Vegeu també Classificació Nucli galàctic actiu. Galàxia de disc. Galàxia nana. Galàxia el·líptica nana. Galàxia nana esferoïdal. Diagrama de color-magnitud per galàxies. Galàxia espiral de gran disseny. Galàxia espiral intermèdia. Galàxia lenticular. Galàxia anular. Galàxia d'esclat d'estrelles. Galàxia de Seyfert. Altres Sistema de coordenades galàctiques. Corona galàctica. Formació i evolució de les galàxies. Grups i cúmuls de galàxies. Relació Tully-Fisher. Corba de rotació galàctica. Enllaços externs Spiral Galaxies @ SEDS Messier pages. SpiralZoom.com , an educational website about Spiral Galaxies and other spiral formations found in nature. For high school & general audience. Spiral Structure explained. GLIMPSE: the Galactic Legacy Infrared Mid-Plane Survey Extraordinaire . Tipus de galàxies


text: Una galàxia el·líptica és un tipus de galàxia de la seqüència de Hubble que es caracteritza per les següents propietats físiques: moment angular absent o insignificant; poca o gens de matèria interestel·lar (gas i pols), sense estrelles joves, absència de cúmuls oberts; composta d'estrelles velles, anomenades població II. En la seqüència de Hubble, les galàxies el·líptiques es classifiquen amb una "E" seguida d'un número (a vegades posat com subíndex) entre 0 i 7 que es calcula amb la següent fórmula: , on a i b són respectivament els semieixos major i menor de la galàxia. El tipus més comú és l'E3, i el màxim és l'E7 -car per sobre, la galàxia tendiria a dispersar-se i a prendre una forma més voluminosa-, i cal destacar que el seu aspecte depèn no només de la seva forma sinó de l'angle amb què es veu, de manera que algunes E0 són en realitat allargades -quelcom de ja comentat pel mateix Edwin Powell Hubble-. Aquests són, tanmateix, els únics punts que solen tenir en comú, car les galàxies el·líptiques varien molt en lluminositat, massa i mida, anant des de les petites nanes esferoïdals, de característiques semblants a les d'un cúmul globular -però molt riques en matèria fosca- o les galàxies el·líptiques nanes, fins a les grans galàxies el·líptiques presents en grans cúmuls de galàxies (per exemple, les galàxies de tipus D i cD, caracteritzades per estar envoltades per un gran halo Difús, tipus al qual pertany la M87, el prototip de galàxia el·líptica gegant) -entre les quals es troben les galàxies més grans i brillants de l'univers-. Físicament també es poden dividir en dos tipus: les "quadrades" -que solen ser galàxies grans-, la forma de les quals és determinada per moviments aleatoris de les seves estrelles, però que són més grans en algunes direccions que en altres-, i les "discoïdals", sovint de lluminositat mitjana o baixa, en les quals les estrelles solen tenir velocitats similars, però que estan relativament aplanades a causa de la rotació de la galàxia. Les grans galàxies el·líptiques solen tenir un sistema de cúmuls globulars, nuclis dobles, i gran quantitat de galàxies satèl·lit. Una possible interpretació és el canibalisme galàctic, és a dir l'absorció d'una galàxia menor per una de més gran -per exemple, se sap que la nostra Via Làctia està "digerint" un parell de galàxies menors en l'actualitat-. La imatge tradicional de les galàxies el·líptiques les presenta com galàxies on la formació estel·lar acabà després de l'esclat inicial, presentant ara només estrelles velles. Algunes observacions recents han trobat cúmuls d'estrelles joves blaves dins d'algunes galàxies el·líptiques, juntament amb altres estructures que poden explicar-se per fusió de galàxies. En la nova visió, una galàxia el·líptica és el resultat d'un llarg procés on diverses galàxies menors, de qualsevol tipus, topen i es fusionen en una de més gran; un excel·lent exemple d'això en acció observat amb ajuda del Telescopi Spitzer és el que està tenint lloc al cúmul de galàxies CL0958+4702, a gairebé cinc mil milions d'anys llum de la nostra galàxia, on quatre grans galàxies estan fusionant-se entre si per donar lloc a una galàxia el·líptica molt més gran envoltada per un gran halo format per milers de milions d'estrelles expulsades durant la fusió. Es creu que totes les galàxies el·líptiques gegants tenen un forat negre supermassiu al centre. Exemples M32 M49 M59 M60 M87 M105 M110 Referències Vegeu també Cúmul de galàxies més brillant Galàxia cD Enllaços externs Fearsome Foursome: A Huge Galactic Merger D galaxy


text: Una galàxia espiral barrada és una galàxia espiral amb una estructura rectangular cap al centre. Es pensa que aquestes «barres» estan creades per inestabilitats del disc. La majoria de les galàxies espirals son d'aquest tipus, més concretament del tipus SB segons la classificació de les galàxies escrita per Edwin Hubble (d'ell prové el nom d'aquell telescopi espacial).


text: El Gènesi és el primer llibre de la Torà, i per tant el primer llibre del Tanakh, la Bíblia Hebrea, i de l'Antic Testament cristià. El nom del llibre en hebreu és בראשׁית Bərêšîth, que és la primera paraula que fou escrita i que significa «en el principi de». Els cinc llibres de la Torà han estat anomenats en hebreu amb la primera paraula del text. En grec s'anomena Γένεσις Genesis, que significa 'naixement', 'creació', 'causa', 'principi', 'font' o 'origen'. Continguts En el context teològic, el Gènesi és el llibre dels començaments: de la terra, del pecat, de la promesa de restauració i de l'elecció del poble Israel. Els temes principals són: La Creació: la presentació d'un Déu únic que ha creat tot el que existeix (dos relats diferenciats). La Caiguda: la desobediència d'Adam i Eva que ha introduït la mort, física i espiritual, al món i suposa la seva expulsió del Paradís. El Diluvi Universal: la corrupció i degradació subsegüent de la humanitat que provocà el diluvi, del qual només se salven els qui han entrat a l'Arca de Noè. Babel: el repoblament de la Terra, després de la confusió de les llengües a Babel. Abraham: l'elecció d'Abraham, escollit per Déu per ser pare del seu poble (el primer patriarca). Egipte: la sequera que fa que el patriarca Jacob, fill d'Isaac, i els seus dotze fills emigrin a Egipte. Tots ells es poden resumir en el cicle regal diví - traïció de l'home - aliança que ocupa tot l'Antic Testament. Així doncs, el Gènesi explica la història dels antecedents dels patriarques del poble d'Israel, des de la Creació fins a la instal·lació a Egipte de la família del patriarca Jacob. Alguns dels capítols del Gènesi són dels més coneguts de tota la Bíblia: Adam i Eva, Caín i Abel, l'Arca de Noè, la Torre de Babel o els patriarques Abraham, Isaac i Jacob són alguns dels exemples més clars. Autoria Segons la tradició jueva i cristiana, el llibre va ser escrit per Moisès, com la resta del Pentateuc, directament inspirat per Déu o adaptant relats orals ja existents. Per això, a vegades se l'anomena com Primer Llibre de Moisès. La hipòtesi documental, que estudia el llibre filològicament, afirma que és una barreja de com a mínim tres textos, que es poden reconèixer per la diferent manera d'anomenar Déu. Les històries repetides o divergents consoliden aquesta hipòtesi. Se n'han localitzat tres: l'home que fingeix que la seva esposa és sa germana per salvar-la; els dos relats diferents i consecutius de la Creació i les variacions en el sacrifici d'Isaac i les conseqüències posteriors. Genèricament, s'inclou dintre del gènere de crònica o llibre històric, si bé això no significa que el contingut sigui literal, només fa referència a la manera de narrar. De fet, la majoria de persones, creients o no, afirmen que tota la Bíblia s'ha de llegir metafòricament. Datació Les teories més comunament acceptades actualment (tot i que hi ha molta polèmica al seu voltant) afirmen que el Gènesi es va redactar aproximadament el , quan uns levites van fusionar tres llibres dels segles a aC que recollien la tradició oral del poble d'Israel. El Gènesi en hebreu Els fragments del Gènesi més antics conservat actualment són del i pertanyen als anomenats Manuscrits de la mar Morta. Són uns documents escrits en hebreu antic i sense vocals. A Jerusalem, es guarden uns escrits del reapareguts a mitjan coneguts com el Còdex d'Alep. El Gènesi en grec Segons la tradició, la Bíblia fou traduïda al grec antic al . Es conserven fragments grecs del Gènesi del . Al Vaticà es guarda una còpia quasi completa d'un Gènesi datat al segle IV (el Còdex Vaticanus) i una altra del (el Còdex Alexandrinus). Aquests són els llibres del Gènesi més antics que es conserven. Referències Bibliografia Armstrong, Karen. In the Beginning: A New Interpretation of Genesis. New York: Knopf, 1996. . Brueggemann, Walter. Genesis: Interpretation: A Bible Commentary for Teaching and Preaching. Atlanta: John Knox Press, 1986. . De La Torre, Miguel A. Genesis: Belief, A Theological Commentary on the Bible, Westminster John Knox Press, 2011. Fretheim, Terence E. “The Book of Genesis.” In The New Interpreter's Bible. Edited by Leander E. Keck, volume 1, pages 319–674. Nashville: Abingdon Press, 1994. . Hirsch, Samson Raphael. The Pentateuch: Genesis. Translated by Isaac Levy. Judaica Press, 2nd edition 1999. . Originally published as Der Pentateuch uebersetzt und erklaert Frankfurt, 1867–1878. Kass, Leon R. The Beginning of Wisdom: Reading Genesis. New York: Free Press, 2003. . Plaut, Gunther. The Torah: A Modern Commentary (1981), Sarna, Nahum M. The JPS Torah Commentary: Genesis: The Traditional Hebrew Text with the New JPS Translation. Philadelphia: Jewish Publication Society, 1989. . Speiser, E.A. Genesis: Introduction, Translation, and Notes. New York: Anchor Bible, 1964. . Enllaços externs Text complet del Gènesi


text: La geodèsica en la geodèsia és la línia més curta que va d'un punt a un altre dins una superfície. Per una esfera, la geodèsica coincideix amb l'ortodròmia, és a dir una línia que segueix un cercle màxim. Segons la teoria de la relativitat general, les partícules viatgen seguint una geodèsica a través de l'espaitemps, i per tant la seva trajectòria depèn de la curvatura. Aquesta curvatura és determinada per la distribució de l'energia, i la massa, segons l'equació d'Einstein. En general la geodèsica pot ser definida per qualsevol espai de Riemann. Referències Geometria Cartografia Geodèsia


text: Un supercúmul és un gran grup de cúmuls o grups galàctics més petits. S'anomenen grans estructures galàctiques o supercúmuls aquelles desviacions, respecte de la distribució uniforme de les galàxies. Així podem parlar de grups, cúmuls, supercúmuls (en funció de la quantitat de galàxies que els componen); i de filaments (grans estructures de forma allargada), i murs (grans estructures aplanades, formant una espècie de mur). La Via Làctia forma part del Grup Local de galàxies (que en conté més de 54), que al seu torn forma part del Supercúmul de la Verge, que forma part de la Supercúmul de Laniakea. La gran mida i la baixa densitat dels supercúmuls fa que, a diferència dels cúmuls, s'expandeixin segons la Llei de Hubble-Lemaître. S'estima que el nombre de supercúmuls a l'univers observable és de 10 milions. Existència L'existència de supercúmuls indica que les galàxies de l'Univers no estan distribuïdes uniformement; la majoria d'elles estan reunits en grups i cúmuls; els grups contenen fins a unes desenes de galàxies i els cúmuls fins a diversos milers de galàxies. Aquests grups i cúmuls i galàxies aïllades addicionals formen al seu torn estructures encara més grans anomenades supercúmuls. La seva existència va ser postulada per primera vegada per George Abell al seu catàleg Abell de cúmuls de galàxies de 1958. Els va anomenar «cúmuls de segon ordre», o cúmuls de cúmuls. Els supercúmuls formen estructures massives de galàxies, anomenades «filaments», «complexos de supercúmuls», «parets» o «llençols», que poden abastar entre diversos centenars de milions d'anys llum a 10.000 milions d'anys llum, que cobreixen més del 5% de l'univers observable. Aquestes són les estructures més grans conegudes fins ara. Les observacions dels supercúmuls poden donar informació sobre la condició inicial de l'univers, quan es van crear aquests supercúmuls. Les direccions dels eixos de rotació de les galàxies dins dels supercúmuls són estudiades per aquells que creuen que poden donar una visió i informació sobre el procés de formació primerenca de les galàxies en la història de l'Univers. Entre supercúmuls hi ha grans buits d'espai on hi ha poques galàxies. Els supercúmuls sovint es subdivideixen en grups de cúmuls anomenats grups i cúmuls de galàxies. Tot i que se suposa que els supercúmuls són les estructures més grans de l'univers segons el Principi cosmològic, s'han observat estructures més grans en estudis, inclosa la Gran Barrera Sloan. Model jeràrquic de formació de les grans estructures Dins el marc del model jeràrquic de formació de les grans estructures, les grans estructures galàctiques es formen per agregació d'estructures de massa menor. Aquest escenari seria el resultat de fluctuacions a petita escala en el moment de desacoblament, i recorre a un tipus de matèria negra, anomenada freda: és a dir, partícules no bariòniques que interaccionen sols per mitjà de la interacció dèbil. Aquestes partícules no han estat mai detectades fins al dia d'avui, malgrat que la seva existència, si fos real, resoldria una sèrie de problemes de la cosmologia i de l'astronomia. Supercúmuls de galàxies properes Supercúmuls de galàxies extremadament distants Referències


text: La gimnàstica artística és un esport olímpic que forma part d'una de les 5 disciplines que hi ha a la gimnàstica. Consisteix en diversos exercicis en diversos aparells. Aquests varien segons el sexe de l'esportista, havent-hi per tant dues modalitats, la femenina i la masculina. La gimnàstica artística femenina consta de 4 aparells: barra d'equilibri, exercici de terra, salt de poltre i barres asimètriques/paral·leles. En canvi la masculina en té dos més: exercici de terra, salt de poltre, cavall amb arcs, anelles, paral·leles i barra fixa. Aquest esport no és fàcil, ja que està compost per una gran varietat d'elements que requereixen una gran tècnica en cadascun dels aparells. S'hi interrelacionen constantment el risc, l'equilibri i la bellesa estètica dels moviments. Els exercicis són molt tècnics i difícils i exigeixen a la gimnasta una gran perfecció. Cal una gran capacitat de concentració, força, disciplina, agilitat i sobretot una gran coordinació. Durant els exercicis la gimnasta ha de transmetre a través dels seus moviments amplitud i agilitat. Aquests s'han d'executar amb una gran perfecció i han de tenir un valor de dificultat elevat. Modalitats Les competicions de gimnàstica artística (també coneguda com a gimnàstica esportiva) oficials tenen tres modalitats tant en categoria masculina com en femenina: Competició individual general En competició individual hi participen les millors 24 gimnastes de la competició classificatòria. Hauran de fer els seus millors exercicis en tots els 4 aparells i sumar les notes obtingudes. Només hi poden participar dos gimnastes de cada país. Finals individuals per aparells En la classificació per aparells hi competiran només aquelles 8 millors gimnastes de cada aparell de la competició classificatòria. Hauran de fer l'exercici de l'aparell en que s'hagin classificat, obtenint tan sols una nota. Competició per equips En la competició per equips hi participen els 8 millors equips de la competició classificatòria. Les 5 gimnastes de cada equip hauran de fer els seus exercicis ens els 4 aparells i finalment es sumaran totes aquestes notes, obtenint un resultat final. Història de la gimnàstica artística Gràcies a pintures, ceràmiques i altres testimoniatges històrics, sabem que ja es practicaven diferents modalitats de gimnàstica a l'antic Egipte, a Roma i sobretot a Grècia. La perfecció i la bellesa del cos era un dels seus ideals i, per aquest motiu, la gimnàstica estava basada a aconseguir uns objectius espirituals, morals i sobretot físics que eren la base per a una educació encaminada a la formació d'una persona perfecte. Tot i això, amb el pas del temps la gimnàstica va patir un gran menyspreu, ja que essencialment la practicaven els esclaus. Es va arribar a dir que aquelles persones que feien acrobàcies estaven endimoniades. Durant l'edat mitjana la gimnàstica es destinà exclusivament de l'entrenament de guerra. Però segles més tard, concretament al la gimnàstica va ressorgir a Europa gràcies a dos personatges molt importants, Friedrich Ludwig Jahn (alemany) i Pehr Henrik Ling (suec). Ells dos van començar a desenvolupar la gimnàstica moderna tal com i l'entenem avui en dia. L'any 1889 es va fundar la FIG (Federació Internacional de Gimnàstica). Aquest és l'organisme mundial que es dedica a regular les normes de la gimnàstica artística a nivell competitiu. També s'encarrega de celebrar periòdicament competicions i esdeveniments, el més important dels quals són els Campionats Mundials (World Championships), Avui en dia la gimnàstica artística és un esport popular per a nois i noies, tot i que no va ser fins a l'any 1928 que es va permetre participar a les dones en la categoria femenina a les olimpíades d'Amsterdam. Competicions de gimnàstica artística La FIG organitza el Campionat del Món de gimnàstica artística. Aquesta competició es pot considerar la més important de l'any. Competeixen gimnastes d'arreu del món classificades prèviament en competicions a nivell nacional molt dures. D'aquesta manera només les millors de les millors arriben a participar-hi. Però la competició més important que existeix en la gimnàstica artística són els Jocs Olímpics. Aquests són considerats la competició esportiva principal del món, on hi participen més de dos-cents estats en més de 26 esports. Se celebren cada 4 anys, i el període d'espera s'anomena Olimpíada. L'any 775 aC es creu que es va iniciar la celebració dels Jocs Olímpics de l'antiguitat a la vila grega Olímpica, al santuari de Zeus. Uns esports determinats se celebraven cada 4 anys durant els mesos de juny – agost. Aquesta gran competició buscava afavorir l'amistat dels pobles i ciutats i va contribuir al desenvolupament harmònic del cos i l'ànima. Però sobretot tenia una gran importància religiosa, ja que els esdeveniments esportius es feien en paral·lel amb sacrificis d'honor tant a Zeus com a Pèlops. Els guanyadors de les competicions eren admirats i immortalitzats en gran estàtues i poemes. Amb tot, hi havia altres classes de jocs en l'antiguitat, com ara els Jocs Pitis, els Jocs Nemeus i els Jocs Ístmics. Referències Gimnastes famosos Elena Gómez Servera Joaquim Blume Gervasi Deferr Simone Biles Nadia Comaneci Ray Zapata Roxana Popa Enllaços externs Federació Internacional de Gimnàstica Federació Catalana de Gimnàstica Federació Valenciana de Gimnàstica