text: El Museu Faller de Xàtiva se situarà en l'edifici del jardí del Palasiet - Portal de Xàtiva El Museu Faller de Xàtiva se situarà en l'edifici del jardí del Palasiet L'alcalde de Xàtiva, Alfonso Rus, va anunciar ahir que el Museu Faller de Xàtiva s'instal·larà en l'edifici del jardí del Palasiet. «Ara només hem d'adequar la zona i al més prompte possible posarem en funcionament aquest edifici tan demandat pel món faller», va ressaltar el dirigent. Rus va posar de manifest «la gran bellesa» d'aquest jardí, que el converteix en el lloc ideal per a acollir aquest museu. «Immediatament anem a iniciar un estudi i seguidament es distribuiran les sales correctament per a posar-ho en funcionament», va assegurar la màxima autoritat local. Per la seua banda, la regidora de Festes de l'Ajuntament de Xàtiva, Rosa Esteban, va manifestar que en aquesta infraestructura «es repassarà la història fallera de la ciutat». L'edil va avançar que el Consistori està estudiant la possibilitat que aquest nou espai en el jardí del Palasiet puga utilitzar-se com a lloc de reunió per a les comissions falleres de la localitat. Publicado el abril 30, 2011 mayo 3, 2011 Autor Portal de XàtivaCategorías Fallas, XàtivaEtiquetas el, faller, fallero, jardi, museo, museu, palasiet, Xàtiva Anterior Entrada anterior: El Departamento de Salud de Xàtiva-Ontinyent consigue el primer puesto de la Comunitat en cumplimiento de objetivos Siguiente Entrada siguiente: La urbanización El Palasiet abierta a la circulación de vehículos y paso de peatones


source: CulturaX

text: laterceravia.cat – Acord o desacord? – Miquel Roca Junyent (La Vanguardia) La CUP és coherent. Si les coses anessin bé o milloressin, això seria tant com consolidar el sistema; per tant, si els seus militants es declaren obertament i desacomplexadament antisistema, no tenen cap interès a ajudar per tal que les coses vagin bé o millorin. Pactar uns pressupostos construïts des de la lògica del sistema no interessa a la CUP; coherentment, hi estan en contra. El mateix, però a l'inrevés, haurien de comprendre els autors dels pressupostos. Si volen ser coherents amb ells mateixos, no poden acceptar les condicions de la CUP, perquè seria tant com acceptar que ells també es confessen antisistema. Amb un acord, uns o altres deixarien de ser coherents i l'experiència ja demostra a bastament que la CUP no està disposada –amb tota legitimitat– a renunciar a la seva coherència. No l'han trencada fins ara; no sembla que ho vulguin fer a partir d'ara. Primer van dir que només hi hauria investidura si renunciava Artur Mas. I ho van aconseguir. Després van manifestar que sense desobediència no hi ha futur. I així ho practiquen i així ho exigeixen als qui volen compartir amb ells el procés cap a les fites sobiranistes. I ara els pressupostos han d'explicitar les seves propostes ideològiques i estratègiques. Qui deixarà ara de ser coherent? Hi ha socis puntuals i d'altres més estables. La CUP no s'ha presentat com un soci puntual; el pacte amb ells s'ha justificat com una aposta per l'estabilitat. Però, segurament, en el moment de pactar es van descuidar de definir, els uns i els altres, què entenien per estabilitat. En tot cas, resulta evident que en tenen interpretacions ben diferents. Però el fet és que no se sap què preocupa més: si l'acord o el desacord. Segurament, deu ser molt difícil començar de nou, però les dificultats de continuar com ara són tan significatives que, com a mínim, valdria la pena una certa reflexió. Una tossuda voluntat d'anar endavant, com sigui, pot fer oblidar que els costos de la tossuderia poden ser molt alts. Com i amb qui? El què i el perquè? S'està convençut que tots ho responen igual? No ho sembla. Amb aquesta incertesa tan bàsica es fa difícil creure que només amb tossuderia es pot resoldre tot. Cal alguna cosa més. Sobretot, no confondre el desig amb la realitat. Només així, l'acord o el desacord podran ser coherents. Per La Tercera Via|2016-06-07T09:47:01+00:00juny 7th, 2016|Categories: Notícies, Opinió|Etiquetes: CUP, Junts pel Sí, Pressupost|0 Comentaris


text: Austeritat i bona gestió - Diari de Terrassa Austeritat i bona gestió De fet, aquests conceptes han d'anar estretament lligats a qualsevol càrrec públic, sigui quina sigui la institució on l'exerceix. Em revolto quan escolto les queixes del Govern, culpant Madrid de totes les deficiències. I és cert que cal aprovar un nou sistema de finançament general de les administracions; de la Generalitat, per descomptat, però també dels ajuntaments, igualment insuficientment finançats, però malgrat tot amb uns nivells d'eficiència que ja m'agradaria que tingués la Generalitat. I no et pots queixar si per una banda reclames més finançament i per l'altra et gastes fortunes en autèntics capricis o projectes megalòmans. Estic cansat de veure com el Govern va creant organismes, consorcis, delegacions, direccions generals, comissionats, oficines especials, grups d'estudi amb uns sous descomunals, per no fer res d'autènticament productiu. Si a tot plegat sumem el repartiment alegre i partidista de subvencions a entitats, clubs, mitjans de comunicació, grups i grupets d'un grapat de milions, any rere any, es perd tota legitimitat a l'hora de reclamar més i millor finançament. En els anys de treball i estudi, a la meva segona pàtria, Suïssa, vaig comprovar què entenen alguns països rics per austeritat i bona gestió. Parlo de molts anys enrere, quan aquí encara estàvem a les beceroles, en multitud d'infraestructures, equipaments i serveis, però he anat tornant al país, admirant els canvis progressius per adaptar-se a les noves realitats i estem molt lluny d'ells. No solament lluny, sinó mentalment als antípodes. Per tenir interioritzada l'austeritat i la bona gestió, res millor que governar un poble petit, i ser conscient dels estalvis petits, per arribar a obtenir-ne de més grans. Cada despesa ha de ser valorada i avaluada per decidir si cal fer-la o no, o si es pot fer, amb menys cost. Pràcticament cada dia hi ha decisions que comportaran major o menor despesa. S'ha de tenir sempre en el cap que els recursos són limitats i convé estalviar en tot lloc i moment. Alguns exemples aniran millor per entendre el que vull dir. Un poble petit pot tenir dos-cents o tres-cents punts de llum a carrers i places. Obrir o tancar l'enllumenat deu minuts abans o més tard pot suposar uns centenars d'euros al mes, i de rebot uns milers a l'any. Si parlem d'una ciutat amb milers o desenes de milers de punts, l'estalvi o la despesa es xifra en desenes de milers. I és diner llençat. El mateix podem dir per a les calefaccions de tots els edificis públics, des de l'Ajuntament fins a escoles, llars d'infants, equipaments culturals, esportius, de lleure, casals, centres cívics... Uns graus més o menys de temperatura suposen estalvis o despeses immenses. I ja no dic quan hi ha poc control i funcionen en dies de tancament, festes o amb les finestres obertes. I el que diem per a la calefacció ho podem dir per al subministrament d'aigua, de gas o d'altres energies que es poden utilitzar amb un control rigorós, o pel contrari amb una deixadesa o descontrol absoluts. De tot he vist i conegut al llarg i ample del nostre país. I és que no hi ha despesa petita que no espatlli el pressupost final, perquè tot suma, i moltes sumes fan una multiplicació. Al costat, però, d'aquestes despeses ordinàries, cal ser molt rigorós en les extraordinàries, en les quals alguns volen traslladar aspiracions i ambicions que no han pogut cobrir en la seva vida privada. He vist contractacions per a festes i festetes que són legals, però èticament i estèticament deplorables. Quan penses que en alguns llocs gasten en una nit el que costa mantenir tots els serveis socials d'un any, se't regira l'estómac i, quan veus alguns capricis artístics o monumentals, per passar a la posteritat, penses en la necessitat que aquest càrrec polític es dediqui a altres activitats. Per això, considero que l'escola municipal és la millor abans d'arribar a càrrecs de més rellevància o de major volum de gestió. No sempre s'encerta, però, en general qui ha estat al capdavant d'un Ajuntament gasta millor. És més conscient de les proporcions i de la necessitat d'estudiar més les inversions, abans de dur-les a terme. Pel que he vist i comprovat en aquests quaranta-dos anys de vida municipal i de governs de la Generalitat, estem molt lluny d'aplicar l'austeritat i la bona gestió en tots els àmbits. És més, considero que anem per mal camí i sense ànims de redreçar la situació. Es prefereix reclamar més i millor finançament a l'Estat, sense procedir prèviament a retallar despesa inútil. Es necessiten més diners, perquè s'han muntat més organismes per gastar. I gasten sense aportar ingressos ni progrés. És pura burocràcia, vestida d'excuses per posar-hi gent del partit. Aquesta espiral gastadora ha de tenir un final proper perquè cap país la pot mantenir. I, si els que governen no han estat capaços ni valents per retallar-la, han de ser uns altres els qui s'atreveixin a fer-ho. Per això, ens hem de preparar per rellevar els equips pocs austers i eficients, al capdavant dels ajuntaments i lògicament també al capdavant del Govern de la Generalitat. Pel que fa als ajuntaments tindrem la gran ocasió el maig de 2023, amb les eleccions municipals. Serà el moment de renovar consistoris, consells comarcals i diputacions. El primer nivell, el més proper i més essencial.


text: Turisme rural: anàlisi d'Escapada Rural i Vrbo (Top Rural) DMS3 > El blog de màrqueting digital > Blog de comunicació i màrqueting digital > Turisme rural: anàlisi d'Escapada Rural i Vrbo (abans Top rural i HomeAway) 07-07-2020 (original de 24-05-2016) | Blog de comunicació i màrqueting digital A DMS3 ens dediquem a assessorar i gestionar el màrqueting d'empreses relacionades amb el turisme rural. Inevitablement, doncs, ens hem mirat de prop els portals de turisme rural més influents del nostre entorn, això és, Vrbo (fins fa molt poc anomenada HomeAway o Top Rural) i Escapada Rural, que acumulen bona part de les peticions i de les reserves. A l'inici d'un negoci en turisme rural, la presència en aquest portals és tant o més necessària que a Booking i altres portals genèrics del sector. Escapada Rural i Vrbo (fins fa poc es deia HomeAway i abans Top Rural) són dos portals turístics que comercialitzen tot tipus d'allotjaments rurals de diferents llocs d'Espanya. A les respectives pàgines web mostren els preus i fotos de cada casa perquè el consumidor final pugui decidir si són del seu interès o no. Característiques de Vrbo Actualment a part de les cases rurals destaca apartaments, cases, villes i pisos arreu del món. Fins fa molt poc, aquest portal turístic es caracteritzava per oferir diferents tarifes als propietaris que volien llogar les seves cases rurals. La tarifa plata pagaves 13,75€ al mes durant 12 mesos, la tarifa Or 36€ al mes, eficàcia 56,67€, prestigi 108€ i l'exclusiva 333,33€ al mes. Depenent del preu a pagar tenies més beneficis. Amb HomeAway ja es van notar els canvis i ara amb Vrbo s'han acabat de definir. Actualment és comissionable. Cobren al propietari un 15% de comissió per venda efectuada. Escapada Rural es defineix com una plataforma web dedicada a la promoció d'allotjaments rurals a tota Espanya. Des del 2007 s'ha convertit en un referent del sector del turisme rural recolzant al propietari i inspirant al viatger. En l'actualitat té el cercador més gran d'allotjaments rurals d'Espanya i Portugal. També compta amb una gran comunitat de viatgers, amb més d'1.400.000 membres registrats. Els propietaris disposen de calendaris i preus amb eines senzilles d'utilitzar i es fa un assessorament amb tallers "Presència i promoció a Internet". A Escapada rural t'hi pots promocionar de forma gratuïta, ja que et pots donar d'alta gratis. No obstant, si vols millorar la promoció, tenen unes quotes especials per a propietaris. (Les tarifes no surten publicades a la pàgina web)


text: Redacció, Baix Llobregat | Actualitzat el 28 Maig 2018 a les 10:25 Línia Mar s'està convertint, amb esforç i perseverança, en una publicació única i singular. Així es desprèn de les vostres felicitacions, algunes de les quals recollim en aquest suplement especial. Passen els anys, canvien els polítics, els líders veïnals, les entitats, els professionals del món de l'esport... Canvien les ciutats, però també ho fa el país. I en un context més convuls que mai, tant en termes polítics com econòmics, Línia Mar segueix al peu del canó, informant amb rigor de tot el que ens interessa al Delta del Llobregat. Del que ens toca de prop.


text: El 8è festival de curtmetratges de Montornès de Segarra bat rècords de participació. Lo Cercacurts, neix d'una trobada entre amants del setè art dins un mateix entorn: Montornès de Segarra, una pintoresca població aturonada que presideix la vall de Cercavins solcada pel riu que bateja l'orònim i que ha inspirat el nom d'un festival que cerca films curts, preferentment de temàtica rural. El Festival és la comunió de dues passions: l'amor per un poble i l'entusiasme per l'art del curtmetratge. El certamen és obert a tot tipus de públic amb imaginació per dur a terme un film de curta durada amb preferència per la temàtica rural però que també admet curtmetratges de temàtica lliure. La finalitat de Lo Cercacurts és promoure l'art del curtmetratge i alhora difondre els atractius de Montornès i de la comarca de la Segarra. Lo Cercacurts es va iniciar l'any 2007. L'edició d'enguany, la vuitena, que se celebrarà del 4 al 13 de juliol, va ser presentat en roda de premsa a la sala Montsuar de la Fundació Pública Institut d'Estudis Ilerdencs (IEI). L'acte de presentació va comptar amb la participació de la vicepresidenta de l'IEI, Rosa Pujol, de l'alcaldessa de Montornès de Segarra, Marta Huguet, i el director del festival, Robert García. El format del festival consta de cinc sessions de projeccions de curtmetratges en les categories de públic, rural, lliure, Terres de Lleida i català. Al llarg de les edicions celebrades, el certament ha deixat un pòsit de creativitat, de tècnica audiovisual i narrativa, a més d'un bagatge històric i del valor social que transmet el festival donat que s'identifica amb la creença en les possibilitats pròpies i en les conviccions arrelades al territori. També cal destacar el coratge i l'aposta dels organitzadors per un format molt original i totalment aconseguit. En la present edició, i vist l'èxit de participació en les anteriors, s'ha mantingut l'experiència d'expandir el festival a altres municipis com Guissona, Florejacs o Tàrrega. Des de l'organització es valora molt positivament la qualitat dels treballs presentats tant a nivell professional, tècnic i creatiu. Enguany el jurat a estat presidit, com en anteriors edicions, per la directora i vicepresidenta de l'acadèmia del cinema espanyol, Judith Colell, i haurà d'escollir entre una trentena d'obres finalistes de les 380 presentades. Els films que participen en el festival són de procedència catalana, de l'estat espanyol, França i Anglaterra. Cal destacar que en la present edició, gràcies al fet que les obres es podien presentar a través de dues plataformes digitals diferents, s'ha incrementat molt el nombre d'obres i també la seva localització.


text: Alberto Fernández Díaz recorda Forn i fa una crida a superar la «situació» actual | NacióDigital per Andreu Merino, Ajuntament de Barcelona, 12 de juny de 2019 a les 11:39 | Enguany han estat 30 dels 41 integrants del plenari els que han dit adeu. Entre ells alguns històrics com Alberto Fernández Díaz (PP) que ha exercit de regidor del 1987 al 1999 i des del 2003 fins a l'actualitat. En el seu discurs de comiat, Fernández Díaz ha assegurat que un cop abandonades les seves responsabilitats públiques mantindrà intacte el seu "compromís barceloní". Barcelona, Política, Alberto Fernández Díaz, Barcelona, PP, ple municipal, Juanjo Puigcorbé, ERC, crítiques, Joaquim Forn, error històric


text: XXIV LLIGA FEMENINA DEL CD TERRASSA – Federació Catalana de Tennis XXIV LLIGA FEMENINA DEL CD TERRASSA Torna, un anys més, la Lliga Femenina que organitza el CD Terrassa. La competició, pensada per a jugadores a partir dels 30 anys, es continuarà jugant els cap de setmana amb format de dos partits individuals i 1 de dobles. La lliga, compta amb 5 categories i continua amb el format d'ascens i descens esportiu per la temporada següent. Els clubs poden inscriure als seus equips fins al proper dimarts 11 de setembre, a través del Portal FCT.


text: Morella encara un cap de setmana carregat d'activitats culturals - Diari Millars, informació local en valencià. El dissabte tindrà lloc l'acte d'entrega de les Creus de Santa Llúcia als col·lectius que han fet front a la COVID-19. La ciutat de Morella està immersa en la seua programació del mes d'agost amb activitats per a tots els públics. Així, el cap de setmana s'intensifiquen els actes entre els quals destaquen els concerts de diferents àmbits des del divendres fins al diumenge. Tot i això, en els pròxims dies també hi ha espai per a l'esport amb el Trofeu Ciutat de Morella i l'acte cívic d'entrega de les Creus de Santa Llúcia, màxima distinció de la ciutat, als col·lectius que han fet front a la pandèmia de la COVID-19. L'alcalde de Morella, Rhamsés Ripollés, ha destacat que "durant aquest mes d'agost hi ha una intensa programació que és possible gràcies a la col·laboració de les associacions locals i les seues iniciatives per a organitzar-les". L'edil ha explicat que "aquest cap de setmana hi ha diferents actuacions musicals amb el concert de cloenda del Festival Internacional de Música, també de l'Associació Musical Mestre Candel, música al carrer amb Dats it brass band, Morella Sonora o la música tradicional valenciana amb el concert de CITRA". Finalment, Rhamsés ha recordat que "és aconsellable adquirir les entrades de manera anticipada d'aquelles activitats en les quals estan disponibles a la web municipal". Aquesta vesprada tindrà lloc l'últim recital d'orgue del XXXVIII Festival Internacional de Música de Morella Ricardo Miravet a la Basílica Arxiprestal a les 20.00 hores a càrrec de Johannes Skudlik, Organista titular de Landsberg a Alemanya. A la nit hi ha programat un teatre d'humor amb l'obra Meloncolía al Teatre Municipal a les 22.30 hores. El divendres, les activitats començaran amb el concert infantil de Dani Miquel a la Carpa de l'Espai Firal a les 18.00 hores. A les 20.00 hores tindrà lloc el concert de cloenda del Festival Internacional de Música a la Basílica Arxiprestal. Es tracta del concert de música de trobada Lamentatio, 300 aniversair del naixement de Pasqual Fuentes. Finalment, l'Associació Musical Mestre Candel oferirà el seu Concert de Festes a la plaça de bous a les 22.30 hores. El dissabte, el Teatre Municipal acollirà el concert Pasión andalusa de Morella Sonora a les 12.00 hores. A la vesprada se celebrarà l'acte d'entrega de les Creus de Santa Llúcia al Pla dels Estudis a les 19.30 hores. Les distincions d'aquest any posen en valor aquells col·lectius que han fet front a la pandèmia de la COVID-19. A continuació, a les 21.30 hores, actuació musical de Dats it brass band de Toulusse pels carrers de la ciutat. Aquesta banda oferirà diferents actuacions en punts de la localitat. El diumenge començarà amb la missa de la Mare de Déu d'agost a les 11.30 hores a la Basílica Arxiprestal. També aquest dia es celebrarà el trofeu Ciutat de Morella amb un partit de futbol que enfrontarà al Morella F. C. amb el C. D. Calanda al camp de la Fàbrica Giner a les 12.00 hores. El cap de setmana conclourà amb el concert CITRA a les 19.30 hores amb cants i músiques tradicionals valencianes al Teatre Municipal. Post més nousUnes Festes de Benicarló marcades per les restriccions i la prudència davant la pandèmia


text: Accés gratuït, 20.000 persones i un DJ: tot el que cal saber de la pantalla gegant a plaça Catalunya - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio El Barça i l'Ajuntament de Barcelona han arribat a un acord perquè la final de la Champions de Torí es pugui seguir des d'aquest indret emblemàtic de la ciutat Redacció Esport3 19/05/2022 - 17.58 Actualitzat 19/05/2022 - 18.22 El Barça ha explicat els detalls del dispositiu que organitzarà conjuntament amb l'Ajuntament de Barcelona per a la instal·lació d'una pantalla gegant per veure la final de la Champions a la plaça de Catalunya, tal com va confirmar dimecres el mateix president Joan Laporta a les jugadores. Els aficionats blaugranes que estiguin a la ciutat i que vulguin viure plegats la final a Barcelona es podran reunir, sempre tenint en compte un seguit d'aspectes. L'accés a la plaça serà lliure i gratuït però, per qüestions de seguretat, l'aforament quedarà limitat a un màxim de 20.000 persones. Les activitats previstes per amenitzar l'espera començaran una hora abans del partit, a les 18.00 hores i comptaran amb música a càrrec d'un DJ i un "speaker" que animarà el públic. El club també ha informat que dins del recinte, on es prohibirà l'entrada de begudes alcohòliques, hi haurà punts de servei de menjar i beure i un quiosc de venda d'articles oficials del FC Barcelona. Un cop finalitzi el partit es procedirà al desallotjament de la plaça i es desmantellarà l'operatiu. En cas de victòria, els aficionats no caldrà que vagin gaire lluny a celebrar el títol. Només creuant el semàfor del carrer Pelai s'arriba a la font de Canaletes. Una altra pantalla a Mollet del Vallès La rua, preparada per si es guanya La rua de celebració que aquesta setmana va anunciar l'alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, està prevista per a diumenge a la tarda, tan bon punt l'equip arribi de Torí, si acaba guanyant el ceptre europeu. El recorregut previst és des del passeig de Colom fins a la plaça Sant Jaume, amb visites tant a l'Ajuntament com al Palau de la Generalitat. Si l'equip de bàsquet guanyés l'Eurolliga, també s'afegiria a la comitiva, igual que l'equip de futbol sala, que oferirà així la seva Champions.


source: wikipedia

text: Làbac (del llatí abăcus, i grec άβαξ-ακος, que significa "taula") és una eina per al càlcul manual d'operacions aritmètiques, que consisteix en un marc amb filferros paral·lels per on es fan córrer boles. S'hi poden representar nombres enters o decimals. Per a representar un nombre es fa servir la base decimal on cada fil de boles representa les unitats, desenes, centenes, etcètera. L'àbac generalment s'utilitza per a efectuar les operacions aritmètiques bàsiques (suma, resta, multiplicació i divisió). A més dels àbacs basats en boles o pedres també s'han desenvolupat àbacs que fan servir els nombres decimals. El primer va ser l'àbac de Gerbert, que el va inventar al voltant de l'any 1000 després d'haver après els nombres decimals a Vic i a Ripoll sota la protecció del comte Borrell II de Barcelona. L'àbac neperià incorpora unes regletes que contenen la taula de multiplicar facilitant aquesta operació que amb l'àbac de Gerbert requereix la memorització de les taules. Les regletes de Genaille-Lucas milloren les de Napier i permeten llegir directament el resultat de la multiplicació sense fer sumes intermèdies. A l'Amèrica precolombina també s'havien desenvolupat instruments de càlcul basats en boles anomenats yupana i un sistema d'enregistrament de dades i nombres anomenat quipu. El seu funcionament es desconeix perquè els espanyols varen prohibir-ne i perseguir-ne l'ús i ensenyament. Els investigadors creuen que el yupana es feia servir emprant els nombres de Fibonacci. Història En èpoques molt primerenques l'home primitiu va trobar materials per a idear instruments per a comptar. És probable que el seu inici fos una superfície plana i pedres que es movien sobre línies dibuixades amb pols. Avui dia es tendeix a pensar que l'origen de l'àbac es troba a l'Xina, on l'ús d'aquest instrument encara és notable, igual que al Japó. Àbac a Mesopotàmia L'àbac Sumeri apareix en el període comprès entre els anys 2700-2300 aC. Aquest era format per una taula de successives columnes que delimitaven les successives ordres de magnitud el sistema sexagesimal que empraven. No obstant diferents experts sostenen que els sumeris "podien haver utilitzat l'àbac per a les operacions d'addició i sostracció; tanmateix, aquest mecanisme primitiu resultava difícil d'utilitzar per a càlculs més complexos". Àbac a l'antic Egipte L'historiador grec Heròdot esmenta l'ús de l'àbac a l'antic Egipte. Descriu que els egipcis manipulaven els còdols de dreta a esquerra, en contraposició a la direcció esquerra-dreta emprada pels grecs. S'han trobat diverses restes arqueològiques en forma de discs de diferents mides, fet que porta a pensar als arqueòlegs que foren emprats com a comptes de l'àbac. Tanmateix, no s'han trobat descripcions de paret d'aquest instrument, fet que suscita algun dubte sobre l'abast de la utilització d'aquest instrument. Àbac a Pèrsia Durant la Dinastia Aquemènida, al voltant de 600 aC els perses començaren a estendre l'ús de l'àbac. Sota els imperis Arsàcides i Sassànida Iranians, els estudiosos d'aquests intercanviarien coneixements i invencions amb els pobles veïns (Índia, Xina, i l'Imperi Romà). Es considera que aquest intercanvi de coneixement i tecnologia portà l'expansió en l'ús de l'àbac a la resta de països. Àbacs on les xifres es representen per la posició d'un conjunt de pedres o indicadors Les diferents civilitzacions han desenvolupat o adaptat diferents àbacs. En general fan servir un sistema de numeració posicional de base decimal i quinària i les diferències entre els uns i els altres es troben en si les pedres estan unides o no a la taula, si els decimals també són en base deu o base dotze, la posició cap on es desplacen les pedres per adoptar valors significatius i en el cas de l'àbac xinès més pedres per permetre emprar nombres en base 16. En aquests àbacs les operacions d'addició i sostracció són gairebé immediates afegint o traient les pedres que representen un nombre de les que representen l'altre i arranjant el resultat. Les multiplicacions es basen a sumar repetides vegades el nombre, però aprofitant les propietats de la base decimal i quinària el nombre de sumes es redueix. Així multiplicar per deu és desplaçar les pedres una columna, multiplicar per cinc és desplaçar-les mitja i arranjar-les, o multiplicar per 8 és multiplicar per 10 i restar el doble. Pel que fa a les divisions es basen a restar repetidament del dividend el divisor i comptar quantes vegades es pot fer l'operació, però aprofitant principis com l'anterior per reduir el nombre de moviments. La multiplicació i la divisió requereixen més moviments que amb els àbacs que empren símbols per representar les xifres, però no cal aprendre les taules de multiplicar per a emprar-los. Àbac grec de Salamina L'àbac grec de Salamina és una taula de marbre trobada a Salamina el 1846. Està datat al voltant de l'any 300 aC. Les mides de la taula de marbre són de 150 × 75 × 4,5 cm. A la taula hi apareixen cinc grups de marques. Els tres conjunts de símbols grecs arranjats al llarg de les vores esquerra, dreta i la de davall de la taula són els nombres del sistema acrofònic. Al centre de la taula – un conjunt de 5 és línies paral·leles dividides al mig per una línia vertical, coberta d'una semicircumferència en la intersecció de la línia horitzontal de més a baix i la línia vertical. Sota d'una escletxa horitzontal àmplia hi ha un altre grup d'onze línies paral·leles. Aquestes es divideixen en dues seccions per una línia perpendicular a elles però amb la semicircumferència en la part superior de la intersecció; les terceres, sisenes i novenes d'aquestes línies estan marcades amb una creu al punt on s'encreuen amb la línia vertical. Àbac romà Consisteix en una tauleta amb solcs. A la dreta hi ha una columna de tres solcs identificats amb els símbols S (semiunça), (Quart d'unça) i Z o 2 (terç d'unça). Seguint cap a l'esquerra hi ha una columna de dos solcs, un a baix i un altre a dalt identificats amb el símbol θ (que vol dir unça). Llavors venen 7 columnes de dos solcs cada una, identificades successivament de dreta a esquerra amb I (unitats), X (desenes), C (centenes), CI (milers), CCI (desenes de milers), CCCi (Centenes de milers) i |X| (Milions). A les columnes de solcs corresponents des de les unitats fins als milions, la columna de davall conté quatre pedretes i la de damunt en té una. Per representar una xifra de l'1 al 4 es desplaça cap amunt el corresponent nombre de pedres del solc de davall. Per representar el 5 es desplaça la pedra del solc del damunt. Les xifres del 6 al 9 es representen deixant a dalt la pedra del solc del damunt i desplaçant del solc de davall tantes pedres com unitats passen de 5. La columna de les unces serveix per representar fraccions duodecimals. Al solc de davall hi ha 5 pedres i al de damunt n'hi ha una. Cada pedra del davall representa una dotzena part i la del damunt sis dotzenes parts. Afegint les dues es poden representar des d'una fins a onze dotzenes parts. El solc S té una pedra que desplaçant-la representa mitja unça o, cosa que és el mateix, 1/24 part d'unitat. El també en té una per representar 1/48 part i el 2 en té dues i permet representar 1 o 2 terços d'unça o 1/36 o 2/36 parts d'unitat. Àbac xinès El suanpan és un àbac d'origen Xinès descrit per primera vegada en un llibre del 190 de la Dinastia Han, titulat Notes Suplementàries sobre l'Art de les Xifres escrit per Xu Yue. Els famosos panorama Al llarg del riu durant el festival Qing Ming pintat per Zhang Zeduan (1085-1145) durant la Dinastia Song (960-1279) podria contenir un suanpan al costat d'un llibre de comptes i les prescripcions del metge al taulell d'un apotecari). Tanmateix, la identificació de l'objecte com a àbac és una qüestió discutida. El suanpan 5+1 va aparèixer durant la dinastia Ming, una il·lustració en un llibre de 1573 sobre el suanpan mostrava un suanpan amb un gra a damunt i cinc al davall. La similitud de l'àbac romà amb el xinès suggereix que un podria haver inspirat l'altre, ja que hi ha una alguna evidència de relació comercial entre l'Imperi Romà i la Xina. Tanmateix, no es pot demostrar cap connexió directa, i la similitud entre els àbacs pot ser fortuïta, havent sorgit tots dos del fet de comptar amb cinc dits de cada mà. On el model romà i el xinès tenen 4 més 1 grans per lloc decimal, la versió antiga del suanpan xinès en te 5 més 2, fet que simplifica els algoritmes aritmètics, i també permetent utilitzar-lo amb un sistema de numeració hexadecimal. En comptes de córrer en filferros com en els models xinesos i japonesos, els grans del model romà corren en solcs, presumiblement fent molt més lents els càlculs aritmètics. Un altre origen possible del suanpan són les barres de comptes xineses, que operaven amb un sistema de valor posicional decimal amb un lloc buit com a zero. Hi ha dos tipus de grans en el suanpan, els de la part de baix, sota de la barra de separadors, i els de la part superior damunt d'aquesta. Els de la part de baix s'anomenen de vegades grans de terra o grans d'aigua, i tenen un valor d'1 a la seva columna. Els de la part superior s'anomenen a vegades grans del cel i tenen un valor de 5 a la seva columna. Les columnes són com els llocs en xifres decimals: una de les columnes, normalment la de la més a la dreta, representa el lloc de les unitats; a l'esquerra d'aquesta les desenes, els centenars, els milers, etcètera, i si hi ha columnes a la dreta de les unitats, són el lloc de dècimes, lloc de les centèsimes, etcètera. El suanpan és un àbac de 2:5: dos grans de cel i cinc grans de terra. Per, de fet, representar nombres decimals i sumar o restar tals nombres, estrictament es necessita només un gra superior i quatre grans inferiors a cada columna. Així aquests grans extres es podrien utilitzar per representar nombres hexadecimals en el suanpan i sumar-los o restar-los. També, alguns mètodes "antics" per multiplicar o per dividir nombres decimals utilitzen aquells grans extres com la "tècnica de Gra Extra" o la "Tècnica del Gra suspès". Àbac japonès El soroban (算盤, そろばん) o àbac japonès, és una evolució de l'àbac xinès que va ser importat al Japó al en el període Muromachi. Va prendre la seva forma actual en els anys 1930. No implica més que el mínim de boles requerides per efectuar les operacions sobre l'àbac. És a dir una de sola quinària (dalt de l'àbac) i 4 d'unàries (a baix). En general un soroban té almenys una quinzena de columnes, però pot arribar a tenir-ne fins a 21, 23, 27 o 31 columnes. Àbac rus L'àbac rus, el sxioti (счёты), normalment té una coberta inclinada única, amb deu grans a cada filferro, excepte un filferro que té quatre grans, per a fraccions de quart de ruble (aquest filferro és normalment prop de l'usuari). Els models més vells tenen un altre filferro de 4 grans per a quarts de copec, que es varen encunyar fins a 1916. L'àbac rus s'utilitza sovint verticalment, amb els filferros d'esquerra a dreta a la manera d'un llibre. Normalment els filferros es dobleguen amb un bony cap amunt en el centre, perquè els grans tendeixin a desplaçar-se cap a qualsevol dels dos costats. Es posa a zero quan tots els grans estan cap a la dreta. Durant la manipulació, els grans es mouen cap a l'esquerra. Per facilitar la visualització, els 2 grans mitjans a cada filferro (el 5è i el 6è gra) normalment són d'un color diferent dels altres vuit grans. De la mateixa manera, el gra esquerre del filferro de milers (i el filferro d'un milió, si és que hi és present) pot tenir un color diferent. Com a mecanisme simple, barat i fiable, l'àbac rus era en ús a totes les botigues i mercats per tota l'Anterior Unió Soviètica, i el seu ús s'ensenyava a moltes escoles fins als anys 1990. Ni tan sols la invenció el 1874 de la calculadora mecànica els havia reemplaçat a Rússia. L'àbac rus només va començar a perdre popularitat després de la producció en sèrie de les calculadores electròniques que va començar a la Unió Soviètica el 1974. Avui es considera arcaic i ha estat substituït per la calculadora. Àbacs on les xifres es representen emprant símbols En els àbacs com el romà els nombres es representen mitjançant unes sèries de dígits i cada un d'aquests dígits es representa emprant pedres que cal comptar per a saber a quina xifra correspon. Els càlculs s'aconsegueixen movent aquestes pedres que en afegir-ne o traure'n generen les noves xifres que componen el nombre resultat de l'operació. A partir del segle X apareixen nous àbacs on les xifres es representen amb símbols. En aquests àbacs les operacions es fan manipulant aquests símbols en alguns casos emprant mecanismes que els faciliten. Àbac de Gerbert En aquest àbac es fa servir la numeració decimal que Gerbert va aprendre a Vic i a Ripoll entre els anys 967 i 970 on va estudiar sota la protecció del Comte Borrell II de Barcelona. Es creu que Gerbert va ser la primera persona a fer servir la paraula llatina abacus. L'àbac de Gerbert ha estat descrit amb detall pel seu deixeble Bernelinus. El seu funcionament l'explica Gerbert en la seva obra Regula de abaco computi, en què les regles per a efectuar les operacions aritmètiques de suma resta i multiplicació coincideixen amb les actuals mentre que per a la divisió fa servir un mètode de divisió complementària. Aquest àbac està format per trenta columnes destinades a contenir les xifres que representen els nombres. Les tres columnes de la dreta estan reservades pels decimals. Les altres 27 columnes es troben agrupades en blocs de tres en tres. A cada bloc de tres columnes, la de la dreta està encapçalada pel símbol S (singular), la del mig pel D (desenes) i la de l'esquerra pel C (centenes). Els nombres es representen ubicant a les columnes peces que tenen escrites cada una de les 9 xifres decimals. El zero no calia en aquest àbac, perquè l'absència de peça indica que el nombre no té cap quantitat de la columna corresponent. Àbac neperià Amb l'àbac de Gerbert per fer les operacions cal memoritzar les taules de multiplicar. El 1617 John Napier va publicar la invenció d'un àbac basat en varetes. Amb aquest àbac, els productes es redueixen a operacions de suma i els quocients a restes. L'àbac consta d'un tauler amb vora en què es col·locaran les varetes per a efectuar les operacions de multiplicació o divisió. El tauler té la seva vora esquerra dividida en 9 caselles en les quals s'escriuen els nombres de l'1 al 9. Les varetes estan dividides en 9 quadrats, excepte el superior, cada quadrat està dividit en dues meitats per un traç diagonal. A la primera casella de cada vareta s'escriu el nombre, omplint les següents amb el nombre multiplicat per dos, tres, quatre i així successivament fins a nou. Els dígits resultats del producte s'escriuen un a cada costat de la diagonal i en aquells casos en què sigui inferior a 10, s'escriuen en la casella inferior, escrivint en la superior un zero. Per calcular un producte amb aquest àbac, per exemple per multiplicar el nombre 46785399 per 7, es posen al tauler les varetes corresponents al nombre, tal com es mostra a la figura, llavors es llegeix el resultat en la faixa horitzontal corresponent al 7, per fer-ho només calen sumes senzilles de nombres d'una xifra cada un, portant-ne en els dígits situats a diagonal. Àbac de regletes de Genaille-Lucas Les regletes de Genaille-Lucas són una millora de les de Napier. Varen ser desenvolupades el 1885 per Henri Genaille a partir de la proposta teòrica del matemàtic Édouard Lucas. Amb aquestes regletes l'àbac proporciona directament el resultat sense necessitat de fer les sumes. La diferència amb les regletes de Napier és que a la part que correspon a les unitats, en comptes de tenir un resultat en té tants de possibles com poden resultar d'afegir-hi el ròssec del producte de la xifra anterior, llavors a la part que correspon a les desenes, en comptes del nombre de desenes hi ha un o dos triangles que fan la funció de fletxes indicant quina de les unitats de la xifra següent és la que té acumulades les desenes de l'actual. Per exemple, a la figura de la dreta es representa la multiplicació de 52.749 per 4. En multiplicar 4 per 9 sempre queden 3 desenes a afegir al següent dígit, per això la primera regleta a la fila del 4 hi ha un triangle que engloba tots els resultats possibles i apunta al resultat de la següent xifra més 3 unitats. En canvi en multiplicar 7 per 7 pot ser que calgui afegir 4 o 5 unitats a la següent xifra depenent del ròssec anterior. Per això a la tercera regleta a la fila del 4 hi ha dos triangles, un que engloba els resultats possibles 8 i 9 que apunta a la següent xifra més 4 unitats i un altre que engloba els resultats possibles 0 i 1 i que apunta al resultat de la següent xifra més 5 unitats. Tal com s'aprecia a la figura el resultat de la multiplicació (210.996) es llegeix directament. Àbacs a l'Amèrica precolombina Algunes fonts esmenten l'ús d'un àbac anomenat nepohualtzintzin en la cultura Maia antiga. Aquest àbac de mesoamericà utilitzava un sistema de base-20 de 5 dígits. La paraula Nepohualtzintzin ve del Nahuatl i és format per les arrels; Ne - personal; pohual o pohualli - el compte; i tzintzin - elements similars petits. I el significat complet era: "comptant amb elements similars petits per algú". El seu ús s'ensenyava al "Kalmekak" als "temalpouhkeh", que eren estudiants dedicats a dur els comptes dels cels, des de la infantesa. Malauradament el Nepohualtzintzin i el seu ensenyament varen ser entre les víctimes de la destrucció dels conqueridors espanyols, que els hi varen atribuir un origen diabòlic en observar les enormes propietats de representació, precisió i velocitat dels càlculs. Aquesta eina aritmètica es basava en el sistema vigesimal (base 20). Per als asteques el compte per vintenes era completament natural. El Nepohualtzintzin estava dividit en dues parts principals separades per una barra o cordó intermedi. En la part esquerra hi havia quatre grans, que a la primera fila tenen valors unitaris (1, 2, 3, i 4), i en el costat dret hi ha tres grans amb valors de 5, 10, i 15 respectivament. Per saber el valor dels grans respectius de les files superiors, n'hi ha prou amb multiplicar per 20 (cada fila), el valor que els correspondria si estiguessin a la primera fila. Tot plegat, hi havia 13 files amb 7 grans en cada una, el que comprenia 91 grans a cada Nepohualtzintzin. Aquest era un nombre bàsic a entendre, 7 vegades 13, una relació estreta concebuda entre fenòmens naturals, el submón i els cicles dels cels. Un Nepohualtzintzin (91) representa el nombre de dies que dura una estació de l'any, dos Nepohualtzitzin (182) és el nombre de dies del cicle del blat de moro, des de la seva sembra fins a la seva recol·lecció, tres Nepohualtzintzin (273) és el nombre de dies de la gestació d'una criatura, i quatre Nepohualtzintzin (364) completa un cicle i s'aproxima a un any (es queda curt en 1 dia i 1/4). Val la pena esmentar que el Nepohualtzintzin permetia representar ordres de magnitud entre 10 i 18 en coma flotant, cosa que permet calcular tant quantitats astronòmiques així com infinitesimals amb precisió absoluta, el que traduït a aritmètica informàtica moderna vol dir que no es permeten errors d'arrodoniment. La redescoberta del Nepohualtzintzin va ser deguda a l'enginyer mexicà David Esparza Hidalgo, que en els seus viatges per tot Mèxic va trobar gravats diversos i pintures d'aquest instrument i en va reconstruir uns quants fets d'or, jade, incrustacions de closca, etc. També s'han trobat Nepohualtzintzin molt antics atribuïts a la cultura Olmeca. George I. Sanchez, "Aritmètica en Maia", Texas d'Austin, 1961 va trobar un altre àbac en base 5, i base 4 al Yucatán que també calculava dades del calendari. Això era un àbac digital, en una mà es feien servir 0, 1, 2, 3 i 4; i en l'altra mà es feien servir 0, 1, 2 i 3. Observeu l'ús del zero al començament i al final dels dos cicles. El quipu dels Inques era un sistema de cordons en els quals es feien nusos utilitzats per a enregistrar dades numèriques, com avançats bastons de recompte - però no es feien servir per realitzar càlculs. Els càlculs es feien utilitzant un yupana (paraula quítxua que vol dir "eina de compte") que encara era en ús després que els espanyols envaïssin el Perú. El principi de funcionament d'un yupana és desconegut, però el 2001 el matemàtic italià Nicolino De Pasquale va proposar una explicació de la base matemàtica d'aquests instruments. Comparant la forma d'uns quants yupanas, els investigadors trobaven que els càlculs es basaven a fer servir la successió de Fibonacci 1, 1, 2, 3, 5 i potències de 10, 20 i 40 com valors posicionals per a les diferents àrees de l'instrument. Emprant la successió de Fibonacci es mantindria el nombre de grans dins d'una àrea qualsevol al mínim. Abacista Abacista era el nom donat a un partidari d'emprar l'àbac com a instrument de càlcul a partir del , quan a Europa l'instrument havia estat gradualment substituït. Galeria d'imatges Referències Bibliografia Vegeu també Regle de càlcul Abacista Bibliografia addicional Enllaços externs Abacus in Various Number Systems at cut-the-knot


text: Una abadia (del llatí abbatia, que deriva del sirià abba, que vol dir "pare") és un monestir cristià amb territori propi, governat per un abat o abadessa, que és el pare o mare espiritual de la comunitat, i que s'elegeix per un determinat nombre d'anys o per tota la vida. Per tal que un monestir es regeixi per un abat i tingui categoria d'abadia, cal que es compongui d'un mínim de quinze monjos amb els vots solemnes fets. En bona part de la Catalunya occidental l'abadia és la casa on viu el rector; és a dir, la rectoria de la Catalunya oriental. Referències Monestirs


text: Un adagi (del llatí adagium), altrament dit màxima, és una sentència moral, un refrany o una norma, manifestada en llenguatge concís i ponderat, que conté una regla de comportament moral o profitós. Un adagi, per tant, és una expressió curta, fàcil de memoritzar que conté algun element de coneixement o experiència important, considerat cert per molta gent, i / o que ha guanyat certa credibilitat a través del seu ús continuat. Els adagis poden ser observacions interessants, guies ètiques pràctiques, o comentaris pessimistes sobre la vida en general o algun dels seus aspectes. Alguns adagis són producte de la saviesa popular, que intenta resumir alguna veritat bàsica; aquest tipus es coneix generalment com a proverbi o refrany. Per la seva banda, una expressió no necessàriament molt bonica o graciosa, però que gaudeix d'una especial profunditat o un bon estil, es coneix com a aforisme, mentre que una amb humor o ironia rep el nom de epigrama. A través de l'ús excessiu, un adagi pot esdevenir un clixé. Al llarg de la història Els adagis que van ser recopilats i utilitzats per antics escriptors van inspirar a l'humanista holandès Erasmus Roterodamus a publicar la seva pròpia col·lecció. Va revisar el seu volum de 800 entrades diverses vegades fins que l'edició final d'Adagia, publicada el 1536, incloïa més de 4.000 adagis. Des de llavors hi ha hagut moltes col·leccions, normalment en llengües vernacles. En l'actualitat Els adagis emprats poden rebre noms propis i ser anomenats "lleis", en una imitació humorística de les lleis físiques, o principis. Alguns adagis, com la Llei de Murphy, són formulats de manera informal i després reben un nom, mentre que altres, com el Principi de Peter, tenen noms ja des de la seva mateixa formulació; es pot argumentar que el segon tipus no constitueix un adagi "veritable", però ambdós tipus solen ser difícils de distingir. Usos Els adagis formulats en obres de ficció populars solen derivar cap a la cultura popular, especialment quan hi ha una subcultura devota del gènere que correspongui, com és el cas de les novel·les de ciència-ficció. Moltes professions i subcultures creen els seus propis adagis, que poden llavors ser considerats com una mena d'argot; aquest tipus d'adagis poden arribar a ser emprats pel públic en general, a vegades sent alterats en el procés. Les comunitats virtuals com les que es desenvolupen en fòrums o Grups de notícies d'Internet, també solen crear els seus propis adagis. Referències Vegeu també Apotegma: Ensenyament breu i graciosa, de vegades anecdòtica. Aforisme: Expressió d'un principi de manera concisa i coherent que generalment és resultat de l'experiència. Parèmia: Qualsevol enunciat breu, sentenciós i enginyós que transmet un missatge instructiu, incitant a la reflexió intel·lectual i / o moral. Pot tractar-se d'un refrany, una màxima, un proverbi, 1 apotegma, etc. Proverbi: Sentència d'origen popular que expressa un pensament moral, consell, ensenyament o crítica de manera culta. Refrany: Dit de sapiència popular i tradicional escrit en un sol vers i amb rima. Enllaços externs Dites populars catalanes The 2004 Edge Annual Question: What 's Your Law? : Col·lecció de adagis moderns de diverses personalitats científiques recollida per John Brockman aEdge (en anglès) Sociolingüística Gèneres literaris


text: Adam (, ‘tel·lúric’; ) fou el primer home, segons el Gènesi, i com a tal el veneren el judaisme, el cristianisme, l'islam i altres religions menors. Alguns investigadors veuen en el mite mesopotàmic d'Adapa un antecedent al mite d'Adam. Adapa priva la humanitat i a si mateix de la immortalitat. Etimologia El nom d'Adam prové de l'hebreu adamah, que significa ‘terra’, ‘sòl'. El derivat «Adam», però, va agafar el significat d‘humanitat’. Narració bíblica D'acord amb la narració bíblica, fou creat per Déu a la seva imatge i semblança, de la pols de la terra i de l'alè de Déu, i posat al jardí de l'Edèn com a amo absolut, amb l'única condició de no menjar el fruit de l'arbre del coneixement. Adam vivia feliç al paradís, on era dominador de tots els animals (als qui posà un nom) i no li faltava el menjar. Però aviat es va adonar que tots els animals tenien parella i se sentí sol. Déu va adormir-lo, li va treure una costella i en feu una femella, qui Adam batejà amb el nom d'Eva. La serp va enganyar Eva qui va convèncer Adam per menjar de l'arbre prohibit. Aleshores van ser expulsats del jardí de l'Edèn i condemnats a sofrir malalties, dolors, patiments per guanyar-se l'aliment i a envellir i morir. Fills i filles Segons el Gènesi, amb Eva van ser pares de Caín, Abel i Set, fet a la seva imatge, de qui provindria tota la humanitat, ja que és l'avantpassat de Noè. El Llibre dels Jubileus () anomena els noms de dues filles d'Adam i Eva: Azura, qui seria esposa de Set, i Avan, qui acompanyaria Caín i li donaria fills. Adam va tenir el seu fill Set a l'edat de cent trenta anys i després encara va viure vuit-cents anys més, en què va engendrar fills i filles, i va morir a nou-cents trenta anys. Adam en el judaisme Segons la tradició jueva, la primera esposa d'Adam s'anomenava Lilit i Eva fou en realitat la segona dona. En tota la Bíblia només és citada en un passatge: Els animals feréstecs es trobaran amb les hienes, i el sàtir cridarà el seu company. També hi descansarà el dimoni Lilit, serà el seu lloc de repòs. (Isaïes, 34:14) Aquesta creença jueva tan antiga es deu al fet que el Gènesi explica dues vegades la creació de l'home i la dona. La primera: I Déu va crear l'home a la seva imatge, a la semblança de Déu el va crear; creà l'home i la dona. (Gen, 1:27) La segona: I de la costella que havia tret de l'home, el Déu Etern en va fer una dona i la dugué a l'home. (Gen, 2:22) Segons el Gènesi Rabba, midràs del sobre el llibre del Gènesi, Adam tenia vint anys i Eva encara no havia estat creada, quan Jahvè va demanar a l'home que posés nom a totes les bèsties, aus i altres éssers vivents. Quan desfilaren davant d'ell en parelles, mascle i femella, Adam sentí gelosia del seu amor, i encara que va copular amb cada femella animal per torn, no trobà satisfacció en l'acte. Per això va exclamar: Totes les criatures tenen la parella apropiada, menys jo!, i pregà a Jahvè que remeiés aquesta injustícia. Així, Déu va crear-li una femella amb qui poder estar junts. Aleshores van viure feliços i abonats al plaer que es donaven mútuament. Al cap d'un temps, però, Jahvè va dormir Adam i de la seva costella en va crear una altra dona, Eva, que era molt més assenyada i menys luxuriosa. Aleshores Lilit fou repudiada i segons algunes versions jueves abandonà l'Edèn. Amb tot, però, una serp (representació del dimoni) es va aparèixer a Eva i la va convèncer per menjar de l'arbre prohibit. Així fou com els primers homes es veieren obligats a abandonar l'Edèn. Després d'instal·lar-se a la Terra, Adam repudià Eva pel pecat comès i durant cent trenta anys va dormir a les nits tot sol. Durant aquest període, Lilit s'apropava periòdicament a Adam qui, captivat per la seva bellesa, acabava mantenint relacions amb ella de les quals en van néixer els dimonis i esperits coneguts com a plagues de la humanitat o lilim. Finalment, Adam s'apropà a Eva, es perdonaren i construïren una família molt nombrosa. Al cap de molts anys, una jove descendent de Caín, primogènit d'Adam, anomenada Naamà va tornar a la casa d'Adam i va mantenir relacions luxurioses amb ell. De resultes en va néixer Asmodeu i altres dimonis. Segons l'historiador jueu del Flavi Josep, quan ja era molt vell, Adam va predir uns cataclismes mundials a base de foc i aigua. Aleshores, uns descendents seus va començar la construcció de dues columnes gegants -una de maó i una de pedra- amb l'objectiu d'anotar-hi tota la saviesa (ciència i invents) adquirida per tal que, després dels cataclismes, les futures generacions poguessin aprendre ràpidament els coneixements ja adquirits. Aquestes columnes eren anomenades Pilars dels fills de Set. Adam en el cristianisme En el cristianisme primitiu i al Nou Testament se'l vincula amb Jesucrist, donant-li el significat a aquest últim d'un segon Adam que dona la vida i resurrecció en contrast al primer Adam que portà la mortalitat. La teologia cristiana interpreta la caiguda d'Adam com la causa del pecat original. Adam en l'islam Segons l'islam, Adam va construir el primer altar a Déu. Uns dos mil anys després, el seu descendent Abraham, ajudat pel seu fill Ismael, van reconstruir aquest temple, que avui dia es coneix com la Kaba, situada a la Meca, la mesquita més important de l'islam. Les escriptures islàmiques no detallen el paper d'Eva com a temptadora, sinó que el diable apareix com a instigador de la parella per desobeir Déu. Adam és considerat el primer dels set grans profetes. En l'Alcorà es diu que fou creat de la pols, fou col·locat al paradís, fou expulsat per haver pecat i demanà perdó a Déu rebent misericòrdia d'ell. Notes Referències Bibliografia Vegeu també La vida d'Adam i Eva Personatges del Gènesi Profetes de l'islam Sants de l'Antic Testament


text: El terme addicció és utilitzat en un ventall ampli de contexts per a descriure una inclinació, una obsessió, una obligació o una dependència física o psicològica excessiva. Alguns exemples d'addicció poden ser l'addicció a les drogues (drogoaddicció), als videojocs, al joc (ludopatia), al tabac (tabaquisme), a l'alcohol (alcoholisme), a l'ordinador, a la pornografia, al menjar, entre d'altres. En terminologia mèdica, una addicció és un estat en què el cos depèn d'una substància per a funcionar normalment, i desenvolupa una dependència física cap a aquesta, com en el cas de la drogoaddicció. Quan la droga o la substància de què algú depèn se li retira, això causa en el malalt una síndrome d'abstinència, que presenta un conjunt característic de símptomes. En el camp de la psicologia, una addicció no està associada necessàriament amb un ús abusiu d'una substància, ja que aquesta forma d'addicció es pot generar fins i tot seguint la medicació d'un tractament mèdic convencional, prescrit per un metge. L'OMS, per exemple, ha utilitzat els termes "habituació", "farmacodependència", "ús perjudicial" i altres per a referir-se a l'ús de substàncies, cosa que reflecteix la discussió a l'interior dels diversos comitès que s'han format per discutir el tema. En l'actualitat existeix un cert consens, no completament acceptat, que distingeix almenys dos fenòmens relacionats amb l'ús de substàncies psicoactives: addicció i dependència. Aquests dos fenòmens són completament diferenciables tant en la clínica com en la neurobiologia, conducta i tractament. Tanmateix, els dos grans manuals de consens al voltant dels trastorns psiquiàtrics (el DSM IV de l'American Psychiatric Association, i la CIE-10, de l'OMS) presenten una barreja dels seus signes característics. Originalment, addicte era qui seguia cegament al líder sense criticar ni dir res (en llatí a-dicti: 'no dicció'). Després es va anomenar addictus a un 'esclau' per deutes. D'allà addictio: 'adjudicació, cessió al millor postor, consagració, dedicació'. No obstant això, l'ús comú del terme addicció ha ampliat el seu camp semàntic a la dependència psicològica. En aquest context, s'utilitza el terme en la drogoaddicció i els problemes d'abús de substàncies però també es refereix als comportaments que no es reconeixen generalment com a problemes d'addicció, com l'addicció al menjar, al joc o als ordinadors. En aquest tipus d'accepció, el terme denota el comportament compulsiu d'un individu en realitzar alguna activitat específica, tot i les conseqüències perjudicials que pugui tenir per a la seva salut, el seu estat mental o la seva vida social. Clínica El consum de substàncies psicoactives com les drogues és probablement una de les activitats més antigues de l'ésser humà. La importància de l'espai psíquic per a l'espècie humana, és amb seguretat el motiu pel qual aquestes conductes han tingut i segueixen tenint una alta freqüència en totes les societats. Els éssers humans han usat psicotròpics per als més diversos fins: millora de l'estat d'ànim, control de l'ansietat, del dolor, comunicació amb una realitat no ordinària, socialització i un simple benestar. Dependència i addiccions La distinció entre "dependència" i "addicció" és una preocupació actual dels investigadors. La dependència és l'ús d'una substància per evitar els efectes que tindria la seva carència. En aquest sentit els diabètics que han d'utilitzar insulina constitueixen un grup dependent. La dependència a substàncies psicoactives és l'ús de substàncies amb l'objecte d'evitar els efectes que provoca la seva suspensió (ús preventiu) o bé de disminuir els símptomes de la suspensió quan ja s'ha produït (ús pal·liatiu). Típicament les benzodiazepines provoquen dependència. Se les utilitza per a induir el somni, per exemple, però el seu ús continuat provoca, finalment, que el son sigui induït només gràcies al seu consum. Un subjecte que fa algun temps que consumeix benzodiazepines per dormir, tindrà després grans dificultats per agafar el son sense consumir. S'ha fet dependent. El seu consum de benzodiazepines, llavors, es fa de manera preventiva (en prevenció de no poder dormir), o bé, per a induir el somni quan descobreix que d'altra manera no pot aconseguir-ho (ús pal·liatiu). Tolerància i síndrome d'abstinència Les substàncies capaces de provocar dependència indueixen un fenomen anomenat "tolerància", que consisteix en la disminució dels efectes típics d'una substància quan s'usa de manera regular, o bé, cosa que és el mateix, un efecte que es manté similar encara quan s'augmenti la quantitat de substància. És el fenomen habitual en els bevedors d'alcohol, que són capaços de tolerar grans quantitats d'alcohol quan fa anys que en consumeixen. Passa també de manera marcada amb els efectes euforitzants de la cocaïna. La tolerància apareix sobre alguns efectes de les substàncies psicoactives i no sobre altres. Un fenomen que està estretament lligat a la tolerància és el de síndrome d'abstinència, o simplement abstinència. La síndrome d'abstinència és un fenomen agut que passa en interrompre el consum d'una substància en un subjecte que fa molt de temps que la fa servir de manera més o menys contínua. Cada substància té una síndrome d'abstinència característica, i entre aquests el de l'alcohol és sens dubte el més greu. La síndrome d'abstinència a l'alcohol varia entre lleu, moderat i greu. La síndrome greu té una significativa mortalitat si no és tractat a temps, constituint una real emergència mèdica. La síndrome greu d'abstinència a l'alcohol es coneix com a delírium trèmens (del llatí, que vol dir "deliri tremolós", en al·lusió als seus dos grans símptomes). Tanmateix, no totes les substàncies addictives provoquen abstinència. Per exemple, la síndrome és intens (i greu) en el consum d'alcohol. També és molt notori en el consum d'opiacis. Tanmateix, és poc notori o inexistent en el consum de cocaïna i nicotina. La síndrome d'abstinència és el conjunt de reaccions físiques o corporals que succeeixen quan una persona amb addicció a una substància (alcohol o begudes amb etanol, tabac o altres drogues) deixa de consumir-la. Aquesta síndrome també pot presentar-se en algunes patologies psicològiques com la dependència emocional, en què no es depèn d'una substància o una droga, però sí d'un afecte desmesurat cap a una altra persona, i l'individu presenta somatització (procés pel qual es confonen problemes emotius o psicològics amb dolors físics). Encara que els símptomes varien en forma i intensitat segons el producte emprat i el temps que fa que es desenvolupa la dependència, en tots els casos es deuen al fet que s'ha alterat el funcionament normal del sistema nerviós central. La síndrome d'abstinència es denomina col·loquialment mono. La tolerància i la síndrome d'abstinència són fenòmens reversibles. Un subjecte que s'ha fet dependent, pot deixar de consumir una substància i en un temps variable perdre la tolerància que tenia. En termes pràctics això significa que, si torna a consumir, sentirà els mateixos efectes que un subjecte verge d'experiència. Acostuma a passar als consumidors d'alcohol quan han passat un llarg període sense consumir (per exemple, un any). Quan tornen a consumir una petita dosi, que normalment no els faria efecte, pateixen una intensa embriaguesa. La síndrome d'abstinència també és reversible i té un tractament eficaç. El més greu, el de l'alcohol, té una durada que, en el pitjor dels casos, no supera els 10 a 12 dies. Després d'aquest temps, l'individu pot tornar a fer una vida normal. D'aquesta manera, en ser reversibles i tenir un tractament eficaç, dependència i abstinència en estricte rigor no representen un greu problema sanitari. Síndrome d'abstinència neonatal Quan una dona embarassada és addicta, les substàncies que consumeix arriben al torrent sanguini del fetus a través de la placenta. En néixer, la dependència del nadó que fa a la droga continua, però no la seva administració, per la qual cosa pateix diversos trastorns en el seu sistema nerviós i en el seu organisme en general. Abstinència en nounats. A més de les dificultats específiques de la síndrome, d'acord amb la substància emprada per la mare, un nadó pot presentar altres problemes: Creixement deficient. Naixement prematur. Convulsions. Defectes congènits. Plor excessiu i molt fort. Mala alimentació; pobra succió de llet materna. Morts prematures. Sensibilització i addiccions El que sí que representa un problema greu és l'addicció, que consisteix en el consum compulsiu d'una substància. L'addicció sembla estar relacionada amb el fenomen de la sensibilització. La sensibilització és un fenomen oposat a la dependència. Consisteix en l'augment d'alguns efectes de les substàncies psicoactives amb l'ús regular d'elles. Per exemple, és molt evident amb els efectes neuromotors de la cocaïna. L'ús regular de cocaïna (en qualsevol de les seves formes) provoca hipertonia i conductes estereotipades tant en humans com en animals d'experimentació, així com fenòmens paranoics i il·lusions angoixants, alhora que els efectes euforitzants disminueixen producte de la tolerància. Els consumidors d'alcohol de molts anys s'embriaguen amb dosis cada vegada menors d'alcohol. Atès que la sensibilització és un fenomen que roman per molts anys (tal vegada és irreversible) s'ha utilitzat com un dels models per explicar l'addicció. La conducta compulsiva de consum sembla, igualment, no ser reversible, encara que sí que pugui ser controlada amb entrenament. L'addicció, és a dir, la conducta compulsiva de cerca i consum de substàncies, malgrat tots els problemes personals, físics i socials que li porti a l'individu, és en rigor el real problema, i el que porta a demanar ajuda al subjecte i a la seva família. La conducta compulsiva apareix només en algunes condicions especials. Hi ha almenys tres elements que disparen la compulsió per consumir: els estímuls ambientals associats a drogues, els estats afectius desagradables (com la tristesa o l'estrès) i provar la substància o una altra semblant. Qualsevol d'aquests tres és capaç de desencadenar un intens desig de consumir i l'aparició de conductes de cerca (el que s'anomena estratègies de consum). Hi ha substàncies que són capaces de provocar una intensa dependència i síndrome d'abstinència, però que no provoquen addicció, Per exemple, les benzodiazepines. Els subjectes consumeixen benzodiazepines de manera preventiva o pal·liativa, però no existeixen estímuls ambientals o interns que els provoquin el desig compulsiu de consumir-les. És també l'experiència dels subjectes que consumeixen opiacis com pal·liatiu del dolor crònic (per exemple, càncer). D'altra banda, hi ha substàncies que no provoquen dependència ni síndrome d'abstinència notable, i que tanmateix són intensament addictives. Entre elles, les més importants són, sens dubte, la nicotina i la cocaïna. En animals de laboratori aquestes dues han demostrat ser les substàncies més ràpidament addictives, encara que no provoquin síndrome d'abstinència. L'alcohol té efectes mixtos, segons el període de consum. En el curt termini provoca tolerància, però si el consum és abusiu i per llarg temps, apareixerà la compulsió. El cànnabis és una substància conflictiva. No s'ha aconseguit que els animals de laboratori se l'inoculin a si mateixos amb facilitat, com passa ràpidament amb totes les altres, fet que concorda amb els escassos efectes addictius i de dependència en éssers humans. Context, tolerància i addicció Tolerància i addicció són fenòmens que depenen del context. Rates de laboratori entrenades per realitzar alguna tasca sota efectes de l'alcohol, presenten una resposta tolerant davant una dosi d'alcohol de prova, a diferència de rates control que són entrenades sense alcohol i que reben una dosi equivalent d'alcohol però un cop acabat l'entrenament, i que presenten embriaguesa davant d'una dosi de prova. D'igual manera, el context és capaç d'extingir la resposta tolerant. Un subjecte que tolera grans dosis de cocaïna en un context de festa, on està acostumat a fer-ho, pot patir una severa intoxicació si consumeix la mateixa quantitat en un lloc desacostumat. L'addicció també és dependent del context. Les respostes sensibilitzades neuromotores a la cocaïna són molt més evidents en rates que reben una dosi de cocaïna a la gàbia experimental, on "esperen" rebre-la, que si la reben en la seva gàbia-dormitori, on no esperen rebre-la. Sensibilització i dependència (tolerància) parcialment se superposen. Per exemple, en animals d'experimentació, la tolerància precedeix i emmascara la sensibilització. Tanmateix, quan desapareix la tolerància, es fa evident la sensibilització davant dosi de prova. La sensibilització i la tolerància també semblen dependre del mode de consum. Les dosis que es consumeixen o inoculen de manera contínua o semicontínua, provoquen tolerància i abstinència en animals de laboratori. Les dosis discontínues (per exemple, diverses vegades al dia, però amb intervals importants entre elles), tendeixen més aviat a provocar sensibilització. Cal tenir cura perquè aquests fenòmens permeten fonamentar l'existència una distinció notable entre els fenòmens de tolerància-abstinència-dependència, amb els fenòmens de sensibilització-addicció. Aquestes diferències tenen també una rellevant base neurobiològica. En resum, les substàncies psicoactives poden o no provocar dependència, però el clínicament important és la seva capacitat per provocar conductes compulsives com a resposta a estímuls específics, que poden ser interns o externs. Neurobiologia del consum de psicotròpics Fenòmens homeostàtics Hi ha almenys tres tipus de tolerància. La tolerància metabòlica, en la qual l'organisme és capaç de sintetitzar enzims, en general en el fetge; la tolerància farmacològica, vinculada al canvi en els receptors neuronals (up i down-regulation) lligats a proteïnes G i AMP cíclic; i la tolerància condicionada, vinculada a fenòmens d'aprenentatge, com la que ocorre durant l'entrenament en tasques psicomotores sota efecte d'alcohol, per exemple. La tolerància farmacològica consisteix en la dessensibilització de receptors específics per a les substàncies psicoactives, a través de mecanismes lligats a AMP cíclic. Tipus d'addiccions La sensació de benestar o plaer que produeix el consum d'algunes substàncies és provocada per transformacions bioquímiques en el cervell, de tal manera que l'absència de consum provoca l'efecte contrari: malestar generat per la manca de químics que alleugin la tensió. El plaer que provoca la substància a l'addicte és poc durador i segons transcorre el temps, el plaer és menor. Aquesta insensibilització progressiva s'anomena tolerància. Si les drogues s'usen com una fugida de problemes que no se saben resoldre, la probabilitat d'addicció és molt més alta que si és per motius lúdics. Encara que sempre hi ha, en major o menor mesura, algun tipus de risc. Drogodependència La drogodependència o drogoaddicció és un tipus d'addicció considerada com malaltia crònica, recurrent i tractable que consisteix en l'abús de drogues, sovint ocasiona danys en la salut. El DSM-IV-TR (2002) "El Manual diagnòstic i estadístic dels trastorns mentals" fa que per poder ser diagnosticada com a tal, la dependència a substàncies ha de comportar un patró desadaptatiu de consum que comporta malestar o deteriorament (físic, psicològic o social) i al costat del que s'han de donar, almenys, tres dels següents criteris en algun moment d'un període continuat de 12 mesos: Tolerància. Abstinència. La substància és consumida en quantitats majors o durant més temps del que es pretenia en un principi. Hi ha un desig persistent o esforços infructuosos d'interrompre el consum o de controlar-ho. Es fa servir molt de temps en activitats relacionades amb l'obtenció de la substància, consum o recuperació dels seus efectes. Es dona una important reducció de les activitats quotidianes del subjecte a causa de la ingesta de la substància. Es continua consumint la substància malgrat tenir consciència dels seus potencials riscos. La CIM-10 (Organització Mundial de la Salut, 2005) fa que per poder parlar de dependència han de presentar tres o més dels següents criteris en un període de 12 mesos: Fort desig de consumir la substància (craving). Dificultats per a controlar el dit consum. Síndrome d'abstinència en interrompre o reduir el consum. Tolerància. Abandó progressiu d'interessos aliens al consum de la substància. Inversió cada vegada més gran de temps en activitats relacionades amb l'obtenció de la substància o amb la recuperació dels seus efectes. Persistència en l'ús de la substància malgrat percebre de forma clara els seus efectes perjudicials. Els anteriors criteris fan referència tant a aspectes relacionats amb la dependència física com amb la psicològica. Alcoholisme L'alcoholisme o dipsomania és una dependència amb característiques d'addicció a les begudes alcohòliques. La seva causa principal és l'addicció provocada per la influència psicosocial en l'ambient social en què viu la persona. Es caracteritza per la necessitat d'ingerir substàncies alcohòliques de manera relativament freqüent, segons cada cas, així com per la pèrdua de l'autocontrol, dependència física i síndrome d'abstinència. L'alcoholisme suposa un seriós risc per a la salut que sovint comporta el risc d'una mort prematura com a conseqüència d'afeccions de tipus hepàtiques com la cirrosi hepàtica, hemorràgies internes, intoxicació alcohòlica, hepatocarcinoma, accidents o suïcidi. L'alcoholisme no està fixat per la quantitat ingerida en un període determinat: persones afectades per aquesta malaltia poden seguir patrons molt diferents de comportament, existint tant alcohòlics que consumeixen diàriament, com alcohòlics que beuen setmanalment, mensualment, o sense una periodicitat fixa. Si bé el procés degeneratiu tendeix a escurçar els terminis entre cada ingesta. El consum excessiu i prolongat d'aquesta substància va obligant a l'organisme a requerir quantitats creixents per sentir els mateixos efectes, a això se'n diu "tolerància augmentada" i desencadena un mecanisme adaptatiu del cos fins que arriba a un límit en el qual s'inverteix la suposada resistència i llavors "assimila menys", per això tolerar més alcohol és en si un risc d'alcoholització. Les defuncions per accidents relacionats amb l'alcohol (xocs, atropellaments i suïcidis) ocupen els primers llocs entre les causes de mort en molts països. Els problemes socials que es deriven de l'alcoholisme poden incloure la pèrdua del lloc de treball, problemes financers, conflictes conjugals i divorcis, condemnes per crims tals com conducció sota la influència de l'alcohol, desordres públics o maltractaments, marginació, manca de respecte de gent que arriba a veure en l'alcoholisme com un mal que l'alcohòlic s'infligeix a si mateix i que veuen com fàcilment evitable. Estudis exhaustius, mostren que l'alcoholisme no només afecta els alcohòlics sinó que pot afectar profundament a qualsevol persona de la seva comunitat que estigui al seu voltant. En els col·legis sobretot en secundària es presenta greument aquest problema, cada vegada és més baixa l'edat en què s'inicien en el consum de l'alcohol i molts és només per mostrar "valor" davant els seus amics. Existeix una senzilla fórmula per esbrinar si s'està consumint una quantitat excessiva d'alcohol amb els perjudicis que això suposa, mitjançant el càlcul dels grams d'alcohol. Aquesta fórmula consisteix a multiplicar la quantitat de beguda en ml o cc pel nombre de graus d'alcohol i per 0,8, i aquest resultat es divideix entre 100 per conèixer els grams d'alcohol de la beguda en qüestió. Es considera un consum excessiu diari, 40 grams d'alcohol en homes, a causa de la seva suposada major tolerància a l'alcohol, i 20 grams d'alcohol en dones. Un detall que es pot esmentar també en la ingesta desmesurada d'alcohol són els patrons de personalitat de les persones addictes a aquestes substàncies. Molts alcohòlics arriben a l'alcoholisme per beure per a sortir d'un estat de dificultat per socialitzar, o per problemes de baixa autoestima. En alguns casos també el major o menor efecte que produeix en relació al temps d'ingestió fins al moment en què la tolerància i processament deixen de ser efectius. Una persona amb un complex d'inferioritat, entre altres exemples, és més propensa a la poca resistència a l'alcohol, però no és una regla general. Tabaquisme El tabaquisme és l'addicció al tabac provocada, principalment, per un dels seus components actius, la nicotina; l'acció d'aquesta substància acaba condicionant l'abús del seu consum. El tabaquisme és una malaltia crònica sistèmica que pertany al grup de les addiccions i està catalogada en el Manual diagnòstic i estadístic dels trastorns mentals DSM-IV de l'American Psychiatric Association. Actualment es creu que és la principal causa mundial de malaltia i mortalitat evitable. Es considera una malaltia addictiva crònica amb possibilitats de tractament. Segons l'Organització Mundial de la Salut el tabac és la primera causa de malaltia, invalidesa i mort prematura del món. A Europa el tabaquisme provoca cada any 1,2 milions de morts. Està directament relacionat amb l'aparició de 29 malalties, de les quals 10 són diferents tipus de càncer, i és la principal causa del 95% dels càncers de pulmó, del 90% les bronquitis i de més del 50% de les malalties cardiovasculars. A Espanya cada any moren més de 50.000 persones a causa del consum de tabac, més que pels accidents de trànsit i el consum de totes les drogues il·legals juntes. No existeix avui dia una opinió unànime sobre la importància de la dependència física a la nicotina com major o únic component de l'addicció. Allen Carr, creador d'un conegut mètode per deixar de fumar, afirmava que encara que l'ansietat provocada per la retirada de la nicotina és físicament real, és molt més lleu del que aparenta. Per tant, aquesta ansietat, tot i que existent, podria estar multiplicada en la ment del fumador per factors socials, situacions d'estrès o els seus propis temors, cosa que, si fos certa, agregaria un component psicològic molt important a l'addicció física. Dependència moderada-intensa: consum de més de 20 cigarretes al dia, fumen el primer cigarret a la primera mitja hora després d'aixecar-se. Dependència lleu: consum de menys de 20 cigarrets al dia, fumen el primer cigarret després de mitja hora d'aixecar. Addiccions a activitats Les addiccions a activitats estan relacionades amb una baixa autoestima i seguretat en un mateix (autoconfiança), que generen frustració i por. Aquestes, mal gestionades, indueixen a la procrastinació i l'evitació. Les activitats exercides de forma compulsiva ajuden a no pensar el que crea angoixa i a deixar-ho per a després. Un cop acabades l'angoixa és major, i sovint se suma a la culpabilitat, amb la qual cosa la fugida cap endavant és reprendre novament l'activitat, encara que racionalment no tingui gens d'interès per a la persona i aquesta sigui conscient que afecta negativament la seva salut, feina o vida afectiva. Qualsevol activitat per a no fer o pensar en el que fa por pot ser addictiva: exercici físic, videojocs, jocs de cartes, comprar, mirar la televisió, etc. Addicció als jocs La Ludopatia o Ludomania és un impuls irreprimible de jugar tot i ser conscient de les seves conseqüències i del desig d'aturar-se. Es considera com un trastorn del control dels impulsos, i per això l'American Psychological Associació no ho considera com una addicció. Si bé el sistema DSM (III, III-R i IV1) i la CIE-102 inclou aquest trastorn entre les alteracions degudes a un baix control dels impulsos, el cert és que els criteris diagnòstics operatius DSM tenen exactament el mateix disseny que el de les addiccions a substàncies, fet que mostra la concepció subjacent per a la malaltia en aquest sistema: es tracta d'un problema addictiu "sense substància" inclòs en un apartat que no és el seu. La definició de ludopatia està subjecta a debat. La ludopatia es caracteritza per greus dificultats en limitar la quantitat de diners o temps emprat en el joc, cosa que origina conseqüències adverses per al jugador, per a altres o per a la comunitat. La recerca realitzada per diversos governs a Austràlia va conduir a una definició universal que sembla l'única basada en estudis que no utilitza criteris diagnòstics. La majoria de les altres definicions es poden sintetitzar en un tipus de joc que produeix danys o perjudicis en el jugador o a altres persones de qualsevol manera. No obstant aquestes definicions estan vinculades amb descripcions del tipus de dany o l'ús de criteris diagnòstics com els del South Oaks Gambling Screen, Canadian Problem Gambling Index o els del Victorian Gambling Screen. Addicció a la feina Col·loquialment, un addicte al treball o, en anglès,workaholic, és una persona a qui li agrada, estima i és addicta a la feina. No hi ha una definició mèdica per tal condició. Tanmateix algunes formes d'estrès, i trastorns de personalitat obsessius-compulsius poden estar relacionats amb el treball. Encara que el terme workaholic generalment té una connotació negativa, s'usa a vegades per persones que expressen forta motivació cap a una carrera o ofici. El "treball" en qüestió, normalment associat a un lloc de treball pagat, també pot fer referència a activitats com ara esports, música, arts, o addicció a Internet, a través del manteniment d'una pàgina o un espai, personal o organitzacional. El nom com a tal deriva del terme alcohòlic. El primer registre de la seva utilització data de 1968 en una impremta, després popularitzat el 1971 per Wayne Oates, en el seu llibre Confessions d'un workaholic. Però el terme no va obtenir molta difusió, sinó fins a la dècada de 1990, on es va expandir gràcies a la seva relació amb les teories d'auto ajuda, moviment centrat en les addiccions, formant analogies entre les conductes danyoses socialment com l'addicció al treball i drogoaddicció, inclosa l'addicció a l'alcohol. Encara que el terme workaholic no és una accepció admesa dins de la terminologia psicològica, s'ha estès per referir-se a aquelles persones que perden el seu temps a la feina, o problemes relacionats al mateix, els qui porten una vida molt atrafegada i que va en detriment amb la seva salut i funcions fisiològiques, vides socials, familiars i personals o senzillament contra el seu temps lliure Addicció al sexe La hipersexualitat o addicció al sexe és el desig de mantenir un nivell de comportament sexual humà prou alt per a ser considerat clínicament significatiu. Es té una necessitat incontrolable pel sexe de tota classe, des de relacions sexuals amb altres persones fins masturbació o consum de pornografia. La hipersexualitat es caracteritza per una freqüent estimulació genital que, una vegada assolida, pot no resultar en la satisfacció emocional (o sexual) a llarg termini de l'individu. En canvi, va acompanyada a vegades de sentiments de malestar i culpa. Es pensa que aquesta insatisfacció és la que encoratja l'elevada freqüència d'estimulació sexual, així com símptomes psicològics i neurològics addicionals. El concepte d'hipersexualitat substitueix els antics conceptes de "nimfomania" (o "furor uterí") i "satiriasi". La nimfomania es considerava com un trastorn psicològic exclusivament femení que es caracteritza per una libido molt activa i una obsessió amb el sexe. En els homes el trastorn era anomenat satiriasi. Actualment, els termes "nimfomania" i "satiriasi" no apareixen llistats com trastorns específics en el DSM-IV, encara que romanen com a part del CIE-10. El llindar de què constitueix la hipersexualitat està subjecte al debat, i els crítics pregunten si pot existir un llindar diagnòstic. El desig sexual varia considerablement en els humans; el que una persona consideraria com desig sexual normal podria ser entès per altres com excessiu i per altres com baix. El consens entre aquells que consideren la hipersexualitat com un trastorn és que el llindar s'assoleix quan el comportament causa incomoditat o impedeix el funcionament social. Els hipersexuals poden tenir problemes laborals, familiars, econòmics i socials. El seu desig sexual els obliga a anar sovint a prostíbuls, comprar articles pornogràfics, realitzar amb freqüència trucades a línies eròtiques i mantenir relacions sexuals amb desconeguts, que fa que la vida giri al voltant del sexe. La hipersexualitat pot expressar també en aquells amb trastorns bipolars durant períodes de mania. Persones que pateixen de trastorn bipolar poden presentar contínuament enormes oscil·lacions en la libido, depenent del seu estat d'ànim. Algunes vegades aquesta necessitat psicològica d'activitat sexual és molt més alta del que ells reconeixen com a normal, i de vegades està molt per sota d'això. La hipersexualitat és una de les dependències menys conegudes i visibles, ja que les persones que el pateixen solen mantenir-la oculta i dissimular-la, sobretot amb les persones conegudes (amb les quals hi ha fins i tot tímids). S'estima que fins al 6% de la població el pateix, i que només el 2% dels afectats són dones. Té tractament sempre que la persona que el pateix sigui capaç de reconèixer-ho. Addiccions a menjar i a no fer-ho Algunes alteracions de la conducta alimentària, com l'anorèxia, la bulímia i l'obesitat, es poden considerar conseqüència d'una autoestima ferida enfront de la qual la persona reacciona compulsivament amb un comportament addictiu inconscient resultat dels efectes de la persecució inútil de metes inassolibles. La majoria de persones anorèxiques reconeixen que el seu estat de desnutrició és addictiu perquè satisfà una necessitat emocional important, com per exemple l'autocontrol o l'asexualitat, i els cal per a alleujar la tensió nerviosa o l'estrès. A la bulímia i l'obesitat el fet d'aplacar el dolor crònic d'una gana real o imaginària es pot entendre també com una addicció, en aquest cas a menjar. Seria al principi un mecanisme de defensa no racional per a no fer conscient el fracàs i dolor associat que representaria adonar-se de l'enorme diferència entre l'ideal imposat per la societat. Aquesta activitat compulsiva satisfà mancances afectives i els cal per a alleujar-les i calmar l'ansietat. Dependència emocional El dependent emocionalment a una altra persona sol oblidar-se de si mateix per centrar-se en els problemes de l'altre (la seva parella, un familiar, un amic, etc.), és per això que és molt comú que es relacioni amb gent "problemàtica", justament per poder rescatar i de crear d'aquesta manera un llaç que els uneixi. Així és com el codependent, en preocupar-se per l'altre, oblida les seves pròpies necessitats i quan l'altra persona no respon com el codependent espera, aquest es frustra, es deprimeix i intenta controlar encara més. Amb la seva constant ajuda, el codependent busca generar, en l'altre, la necessitat de la seva presència, i al sentir necessitat creu que d'aquesta manera mai no van a abandonar-lo. És molt comú que en una relació, el dependent emocional no pugui posar límits i senzillament tot ho perdoni, malgrat que l'altra persona arribi a ferir-lo de manera deliberada, això és simplement perquè el codependent confon la "obsessió" i "addicció" que sent per l'altre amb un immens amor que tot ho pot. Per tant, el codependent és incapaç d'allunyar-se per si mateix d'una relació malaltissa, per més insana que aquesta sigui, i és molt comú que arribin a pensar que més enllà d'aquesta persona s'acaba el món, fins que reconeixen la seva condició psicològica i busquen ajuda, per acabar amb la codependència o no tornar a generar la seva codependència en altres persones o en futures relacions. Vegeu també Llei de prevenció i assistència en matèria de substàncies que poden generar dependència Referències Enllaços externs Addiccions