text: La radiació còsmica de fons (també anomenada fons còsmic de microones o CMB, de l'anglès Cosmic microwave background) és una radiació residual isòtropa procedent del període del desacoblament, quan l'Univers tenia només 400.000 anys. Es correspon a una radiació de cos negre amb un pic a una temperatura de 2,725 K i a una freqüència de 282 GHz (longitud d'ona 1,06 mm), en el rang de les microones. La seva existència va ser predita pels cosmòlegs George Gamow, Ralph Alpher i Robert Hermann el 1948, com una conseqüència del big bang. Gamow, Alpher i Hermann van calcular que tenia una temperatura d'uns 5 kelvin, però llavors la tecnologia de detecció de microones no estava gaire avançada i no hi va haver massa interès per part dels astrònoms per a intentar detectar-la. No va ser fins al 1965 quan Arno Penzias i Robert Wilson van observar una radiació de fons de l'esmentada temperatura, descobriment que els va valer el Premi Nobel de Física el 1978. Actualment, la majoria de cosmòlegs consideren la radiació còsmica de fons la millor evidència del big bang. A principis dels anys 90, el satèl·lit COBE de la NASA va aportar noves dades sobre la radiació còsmica de fons creant un mapa de microones de l'Univers primitiu. Actualment, el satèl·lit WMAP, també de la NASA, continua la tasca del seu predecessor amb mesures molt més precises. Característiques La radiació de fons de microones és isòtropa fins a una part entre 105: les variacions del valor eficaç són només 18 μK. L'espectrofotòmetre FIRAS (The Far-Infrared Absolute Spectrophotometer per les seves sigles en anglès) en el satèl·lit COBE de la NASA mesurà acuradament l'espectre de la radiació de fons del microones. El FIRAS comparà el CMB amb un cos negre de referència i no es va poder veure cap diferència en els seus espectres. Qualsevol desviació del cos negre que pogués seguir estant sense detectar en l'espectre del CMB sobre el rang de longituds d'ona des de 0,5 a 5 mm hauria de tenir un valor d'unes 50 parts per milió del pic de brillantor del CMB. Això va fer l'espectre del CMB: el cos negre mesurat de la manera més precisa en la natura. Aquesta radiació és una predicció del model del big bang, ja que segons aquest model, l'Univers primigeni era un plasma compost principalment per electrons, fotons i barions (protons i neutrons). Els fotons estaven constantment interaccionant amb el plasma mitjançant la dispersió Thomson. Els electrons no es podien unir als protons i altres nuclis atòmics per formar àtoms perquè l'energia mitjana del plasma era molt alta, de manera que els electrons interaccionaven constantment amb els fotons mitjançant el procés conegut com a dispersió Compton. A mesura que l'Univers es va anar expandint, el refredament adiabàtic (del qual el desplaçament cap al roig cosmològic és un símptoma actual) feu que el plasma es refredés fins a fer possible que els electrons es combinéssin amb protons i formessinn àtoms d'hidrogen. Això va ocórrer quan la temperatura va arribar als 3.000 K, uns 380.000 anys després del big bang. A partir d'aquest moment, els fotons van poder viatjar lliurement a través de l'espai sense col·lidir amb els electrons dispersos. Aquest fenomen és conegut com a era de la recombinació i descomposició; la radiació de fons de microones és precisament el resultat d'aquest període. En anar expandint-se l'Univers, aquesta radiació també va disminuir la seva temperatura, la qual cosa explica per què avui dia és només d'uns 2,7 K. La radiació de fons és el soroll que fa l'Univers. Es diu que és el ressò que prové de l'inici de l'Univers, és a dir, el ressò que va quedar de la gran explosió que va donar origen a l'Univers. Els fotons han continuat refredant-se des de llavors; actualment, han caigut a 2,725 K i la seva temperatura continuarà caient segons s'expandeixi l'Univers. De la mateixa manera, la radiació del cel que mesurem ve d'una superfície esfèrica, anomenada superfície de l'última dispersió, en què els fotons que es van descompondre en la interacció amb matèria en l'Univers primigeni, fa 13.700.000.000 anys, estan observant actualment la Terra. El big bang suggereix que el fons de radiació còsmic omple tot l'espai observable i que gran part de la radiació de l'Univers està en el CMB, que té una fracció d'aproximadament 5·10-5 de la densitat total de l'Univers. Dos dels grans èxits de la teoria del big bang són les seves prediccions d'aquest espectre de cos negre gairebé perfecte i la seva predicció detallada de les anisotropies en el fons còsmic de microones. El recent WMAP ha mesurat precisament aquestes anisotropies sobre el cel per complet a escales angulars de 0,2°. Aquestes es poden utilitzar per a estimar els paràmetres del model lambda-CDM estàndard del big bang. Alguna informació, com la forma de l'Univers, es pot obtenir directament del CMB, mentre d'altres, com la constant de Hubble, no estan restringides i han de ser inferides d'altres mesures. Història Aquesta radiació va ser predita per George Gamow, Ralph Alpher i Robert Hermann el 1948. És més, Alpher i Herman van poder estimar que la temperatura del fons de radiació de microones era 5 K, encara que dos anys després, la reestimaren en 28 K.<ref> G. Gamow, "L'Origen dels Elements i la Separació de les Galàxies," Physical Review' '74 '(1948), 505. G. Gamow, "L'evolució de l'Univers", Nature' '162 '(1948), 680. R. A. Alpher i R. Herman, "Sobre les Abundàncies Relatives dels Elements," Physical Review' '74 '(1948), 1577.</ref> Hi havia diverses estimacions prèvies de la temperatura de l'espai (vegeu cronologia), però aquestes havien patit dos defectes. Primer, van ser mesurades en temperatura efectiva de l'espai i no suggereixen que l'espai fos emplenat amb un espectre de Planck tèrmic. Segon, són dependents del nostre lloc especial en l'extrem de la Via Làctia i no suggereixen que la radiació sigui isòtropa. A més, produiria prediccions molt diferents si la Terra estigués localitzada en qualsevol lloc de l'Univers. Els resultats del 1948 de Gamow i Alpher no van ser àmpliament discutits. No obstant això, van ser redescoberts per Robert Dicke i Iàkov Zeldóvitx a principis dels anys 1960. La primera apreciació de la radiació del CMB com un fenomen detectable va aparèixer en un breu article dels astrofísics soviètics A. G. Doroshkevich i Igor Dmitriyevich Novikov, a la primavera del 1964. El 1964, David Todd Wilkinson i Peter Roll, i els col·legues de Dicke en la universitat de Princeton, van començar a construir un radiòmetre de Dicke per mesurar el fons de radiació de microones. No obstant això, durant els anys 1970, el consens va ser que la radiació de fons de microones és un romanent del big bang. Això va ser en gran part perquè les noves mesures en un rang de freqüències van demostrar que l'espectre era un tèrmic cos negre, un resultat que el model de l'estat estacionari no podia reproduir. Harrison, Peebles i Yu, i d'altra banda Zeldóvitx, es van adonar que l'Univers primigeni hauria de tenir inhomogeneïtats en un nivell de 10–4 o 10–5 .<ref> E. R. Harrison, "Fluctuacions en el llindar de la cosmologia clàssica", Phys Rev' 'D1 (1970), 2726. P. J. E. Peebles i J. T. Yu, "Les pertorbacions adiabàtiques verges en un Univers en expansió", Astrophysical Journal' '162 '(1970), 815. Ia. B. Zeldóvitx, "Una hipòtesi, unificant l'estructura i l'entropia de l'Univers," Notícies mensuals de la Reial Societat Astronòmica' '160 '(1972).</ref> Rashid Sunyaev, després, va calcular la petjada observable que aquestes inhomogeneïtats tindrien en el fons de radiació de microones. Incrementalment, els límits estrictes de l'anisotropia del fons de radiació de microones van ser establerts per experiments basats en la Terra, però l'anisotropia es va detectar per primera vegada pel radiòmetre de microones diferencial del satèl·lit COBE. Inspirat pels resultats del COBE, una sèrie d'experiments en la Terra o basats en globus van mesurar les anisotropies del fons de radiació de microones en petites escales angulars durant la dècada següent. L'objectiu primari d'aquests experiments va ser mesurar l'escala del primer pic acústic, per al qual el COBE no tenia suficient resolució per a resoldre'l. El primer pic en l'anisotropia va ser detectat temptativament per l'experiment Toco i el resultat va ser confirmat pels experiments Boomerang i MÀXIMA. Aquestes mesures van demostrar que l'univers era aproximadament pla i podia descartar les cordes còsmiques com un gran component en la formació d'estructures còsmiques i suggereix que la inflació còsmica era la teoria correcta per a la formació d'estructures. El segon pic va ser detectat amb indecisió per diversos experts abans de ser detectat definitivament pel WMAP, que també n'ha detectat vacil·lantment el tercer pic. Diversos experiments per a millorar les mesures de la polarització i el fons de microones en petites escales angulars estan en curs. Aquests són el DASI, WMAP, Bumerang i el Cosmic Background Imager. Els experiments esdevenidors en aquest camp són el satèl·lit Planck, el telescopi cosmològic d'Atacama i el telescopi del Pol Sud. Cronologia del fons de radiació de microones 1940. Andrew McKellar: la detecció observacional d'una temperatura bolomètrica mitjana de 2,3 K basada en l'estudi de les línies d'absorció interestel·lar és informada des de l'observatori Dominion, Colúmbia britànica 1946. Robert Dicke descobreix "la radiació de la matèria còsmica" a <20 K; no es refereix a la radiació de fons. 1948. George Gamow calcula una temperatura de 50 K (assumint un univers de 3.000 milions d'anys), comentant: "està d'acord raonablement amb la temperatura actual de l'espai interestel·lar", però no esmenta el fons de radiació. 1948. Ralph Alpher i Robert Herman estimen "la temperatura de l'Univers" en 5 K. Encara que no esmenten específicament el fons de radiació de microones, se'n pot inferir. 1950. Ralph Alpher i Robert Herman reestimen la temperatura a 2 K. 1953. George Gamow: s'estima en 7 K. 1956. George Gamow: s'estima en 6 K. Anys 1960. Robert Dicke reestima una temperatura de la radiació de fons de microones de 40 K. 1964. A. G. Doroshkevich i Igor Novikov publiquen un breu article, en què diuen que el fenomen de la radiació de fons de microones és detectable. 1964-65. Arno Penzias i Robert Woodrow Wilson mesuren la temperatura com aproximadament 3 K. Robert Dicke, P. J. E. Peebles, P. G. Roll i D. T. Wilkinson interpreten la radiació com una signatura del big bang. 1983. Comença l'experiment soviètic RELIKT-1 sobre l'anisotropia del CMB. 1990. S'obtenen mesures del FIRES de la forma de cos negre de l'espectre del CMB amb exquisida precisió. 1992. El descobriment de l'anisotropia per la nau espacial RELIKT-1 va ser reportat oficialment al gener del 1992 en el seminari d'Astrofísica de Moscou. 1992. El COBE DMR revela la temperatura d'anisotropia primària per primera vegada. 2002. El DASI descobreix la polarització del CMB. 2004. El CBI obté l'espectre de polarització del CMB. Relació amb el big bang El model estàndard calent del big bang de l'Univers requereix que les condicions inicials per a l'Univers siguin un camp gaussià gairebé invariant o espectre de Harrison-Zeldóvitx. Això és, per exemple, una predicció del model d'inflació còsmica i significa que l'estat inicial de l'Univers és aleatori, però d'una forma clarament especificada en què l'amplitud de les inhomogeneïtats verges és 10-5. Per tant, els postulats sobre les inhomogeneïtats en l'Univers necessiten ser estadístiques per naturalesa. Això porta a la variància còsmica, en què les incerteses en la variància de les fluctuacions de les escales majors observades en l'Univers tenen dificultats per comparar-se de manera precisa a la teoria. Temperatura La radiació del fons còsmic de microones i el desplaçament cap al roig cosmològic es consideren conjuntament com la millor prova disponible per a la teoria del big bang. El descobriment del CMB a mitjans dels anys 1960 va reduir l'interès en alternatives com la teoria de l'estat estacionari. El CMB proporciona una imatge de l'Univers quan, d'acord amb la cosmologia convencional, la temperatura va baixar prou com per a permetre que els electrons i protons formessin àtoms d'hidrogen, fent així l'Univers transparent a la radiació. Quan es va originar uns 400.000 anys després del big bang, aquest període és conegut generalment com el "període de l'última dispersió" o el període de la recombinació o el desacoblament, la temperatura de l'Univers era d'uns 3.000 K. Això es correspon amb una energia d'uns 0,25 eV, que és molt menor que els 13/6 eV de l'energia de ionització de l'hidrogen. Des de llavors, la temperatura de la radiació ha caigut en un factor d'aproximadament 1,100 a causa de l'expansió de l'Univers. Segons s'expandeix l'Univers, els fotons del fons còsmic de microones es desplacen cap al vermell, fent que la temperatura de radiació sigui inversament proporcional al factor d'escala de l'Univers. Estudi de les anisotropies La radiació de fons apareix a primera vista isòtropa, és a dir, independent de la direcció en què es mesuri. Aquest fet era de difícil explicació segons el model original del big bang i va ser una de les causes que va portar a la formulació del model inflacionari del big bang. Una de les prediccions d'aquest model és l'existència de petites variacions en la temperatura del fons còsmic de microones. Aquestes anisotropies o inhomogeneïtats van ser detectades finalment en els anys 90 per diversos experiments, especialment, pel satèl·lit de la NASA COBE (Cosmic Background Explorer) entre 1989 i 1996, que va ser la primera experiència capaç de detectar irregularitats i anisotropies en aquesta radiació. Les irregularitats es consideren variacions de densitat de l'Univers primitiu i el seu descobriment llança indicis, la formació de les primeres estructures de gran escala i la distribució de galàxies de l'Univers actual. El 2001, l'agència espacial americana NASA va llançar el WMAP (Wilkinson Microwave Anisotropy Probe), un nou satèl·lit capaç d'estudiar amb gran detall la radiació còsmica de fons, que aconseguí el mapa més complet de les anisotropies en la radiació de fons de microones. Altres instruments han detectat encara amb més detall i a major resolució angular les anisotropies del CMB, com el Cosmic Background Imager, però en només unes zones del cel. Les dades aportades pel WMAP el 2003 i 2006 revelen un univers en expansió format per un 4% de matèria bariònica, un 22 % de matèria fosca i un 74 % d'energia fosca. El 2009, l'ESA va llançar el Planck, un satèl·lit de capacitats molt majors encara que el WMAP. L'anisotropia del fons de radiació de microones està dividida en dos tipus: anisotropia primària -deguda a efectes que ocorren en l'última superfície de dispersió i en l'anterior- i l'anisotropia secundària -que és deguda a efectes, com les interaccions amb gasos calents o potencials gravitacionals, entre l'última superfície de dispersió i l'observador. Anisotropia primària L'estructura de les anisotropies del fons de radiació de microones és determinada principalment per dos efectes: oscil·lacions acústiques i difusió humida (també anomenada humitat sense col·lisions o seda humida). Les oscil·lacions acústiques sorgeixen a partir de la competència en el plasma fotó-barió en l'Univers primigeni. La pressió dels fotons tendeixen a eliminar les anisotropies, mentre que l'atracció gravitacional dels barions -que es mouen a velocitats molt menors que la velocitat de la llum- els fa tendir a col·lapsar per formar densos halos. Aquests dos efectes competeixen per crear oscil·lacions acústiques que donen al fons de radiació de microones la seva característica estructura de bec. Els pics es corresponen, aproximadament, amb ressonàncies en les quals els fotons es desacoblen quan una manera particular es troba en el seu bec d'amplitud. Els pics contenen interessants signatures físiques. L'escala angular del primer pic determina la curvatura de l'Univers (però no la topologia de l'Univers). El segon pic -realment la proporció dels becs imparells amb els pics parells- determina la reduïda densitat bariònica. El tercer pic es pot utilitzar per a extreure informació sobre la densitat de matèria fosca. Les localitzacions dels pics també donen important informació sobre la naturalesa de la densitat de pertorbacions primigènia. Hi ha dos tipus fonamentals de densitat de pertorbacions -anomenades adiabàtica i isocurvatura. Una densitat de pertorbació general n'és una barreja d'aquests dos tipus i existeixen diferents teories que intenten explicar l'espectre de densitat de pertorbació primigeni que prediu diferents barreges. Per densitats de pertorbació adiabàtiques, la sobredensitat fraccional en cada component de matèria (barions, fotons...) és la mateixa. És a dir, si hi ha un 1 % més d'energia en barions que la mitjana en un punt, llavors amb una densitat de pertorbació adiabàtica pura hi ha també un 1% més d'energia en els fotons i un 1 % més d'energia en neutrins, que la mitjana. La inflació còsmica prediu que les pertorbacions primigènies són adiabàtiques. Amb la densitat de pertorbacions de la isocurvatura''', la suma de les sobredensitats fraccionals és zero. És a dir, una pertorbació en què en algun punt hi ha un 1 % més d'energia en barions que la mitjana, un 1% més d'energia en fotons que la mitjana i un 2 % menys energia en neutrins que la mitjana, seria una pertorbació d'isocurvatura pura. Les cordes còsmiques es produirien principalment per pertorbacions d'isocurvatura primigènies. En l'espectre del CMB, es poden distingir aquests dos tipus de pertorbacions perquè els becs es produeixen en diferents localitzacions. La densitat de pertorbacions d'isocurvatura produeixen una sèrie de pics en les escales angulars (l-valors dels pics): estan aproximadament en les relacions 1: 3: 5 ..., mentre que la densitat de pertorbacions adiabàtiques produeixen pics les ubicacions de les quals són en les relacions 1: 2: 3. Les observacions són consistents amb el fet que la densitat de pertorbacions primigènia és completament adiabàtica, i proporcionen la clau per al suport de la inflació i descarten molts models de formació d'estructures incloent-hi, per exemple, la teoria de cordes. La humitat sense col·lisions és causada per dos efectes, quan el tractament del plasma primigeni com un fluid comença a trencar-se: L'increment del camí lliure mitjà dels fotons en el plasma primordial arriba a estar incrementalment enrarit en un univers en expansió. El gruix de l'última superfície de dispersió, que causa l'increment del camí lliure mitjà durant el desacoblament, fins i tot mentre la dispersió Compton hi continua passant. Aquests efectes contribueixen per igual a la supressió d'anisotropies en petites escales i donen lloc a la característica cua humida exponencial vista en anisotropies en escales angulars molt petites. La primesa de l'última superfície de dispersió es refereix al fet que el desacoblament dels fotons i barions no ocorre instantàniament, sinó que requereix una fracció apreciable de l'edat de l'Univers per sobre d'aquesta època. Un mètode per a quantificar exactament quant de temps va durar aquest procés utilitza la funció de visibilitat de fotons. Aquesta funció es defineix de manera que, definint-la com a P(t), la probabilitat que un fotó de l'última dispersió del CMB entre ti t + dt està donada per P(t)dt. El màxim de la funció de visibilitat (el temps en què és més probable que un fotó determinat de l'última dispersió del CMB) és conegut de manera molt precisa. Els resultats del primer any de WMAP diuen que el temps en què P (t) és màxim entre 372.000 anys (± 14.000). Sovint es considera el "temps" en què es va formar el fons de radiació de microones. No obstant això, per a comprendre quant de temps es va necessitar per al desacoblament de fotons i barions, cal una mesura de l'amplada de la funció de visibilitat. L'equip del WMAP troba que P(t) és major que la meitat del seu valor màxim (l'amplària sencera a la meitat del màxim) en l'interval 115.000 anys (± 5000). Segons aquesta mesura, el desacoblament va durar uns 115.000 anys i quan es va completar, l'Univers tenia uns 487.000 anys. Anisotropia tardana Després de la creació del CMB, aquest és modificat per diversos processos físics col·lectivament coneguts com a anisotropia tardana o anisotropia secundària. Després de l'emissió del CMB, la matèria ordinària en l'Univers estava formada principalment d'hidrogen neutre i àtoms d'heli, però de les observacions de les galàxies sembla que gran part del volum del medi intergalàctic (IGM) actualment consisteix en material ionitzat (ja que hi ha algunes línies d'absorció a causa d'àtoms d'hidrogen). Això implica un període de reionització en què el material de l'Univers es col·lapsa en ions d'hidrogen. Els fotons del CMB s'escampen en càrregues lliures com electrons que no estan lligats a àtoms. En un univers ionitzat, tals electrons han estat alliberats d'àtoms neutres per radiació ionitzant (ultraviolada). Avui, aquestes càrregues lliures són d'una densitat prou baixa en gran part del volum de l'Univers que no afecten els mesuraments del CMB. No obstant això, si l'IGM va ser ionitzat en temps molt primerencs quan l'Univers era molt dens, llavors hi hauria dos efectes principals en el CMB: Les anisotropies a petita escala són eliminades (just com quan s'observa un objecte a través de la boira, els detalls de l'objecte apareixen difuminats). La física de com els fotons s'escampen en electrons lliures (difusió Thomson) indueix a la polarització de les anisotropies en grans escales angulars. Aquesta polarització de gran angular està correlada amb la pertorbació de temperatura de gran angular. Aquests dos efectes han estat observats pel satèl·lit WMAP, proporcionant proves que l'Univers va ser ionitzat en temps molt primigenis, amb un desplaçament cap al roig de més de 17. La procedència detallada d'aquesta primerenca radiació ionitzant continua sent debatuda pels científics. Es pot incloure la llum dels estels des de la primera població d'estrelles (població III), les supernoves en les quals es van convertir aquestes estrelles al final de les seves vides o la radiació ionitzant produïda per l'addició de discos de forats negres massius. El període després de l'emissió del fons de radiació de microones i abans de l'observació de les primeres estrelles és conegut de forma gairebé còmica pels cosmòlegs com les edats fosques i és un període que està sota un intens estudi pels astrònoms (vegeu la radiació de 21 centímetres). Altres efectes que ocorren entre la reionització i la nostra observació del CMB que causen les anisotropies són l'efecte Suiàiaev-Zeldóvitx, en el qual un núvol d'electrons d'alta energia dispersa la radiació, transferint alguna energia als fotons del CMB i l'efecte Sachs-Wolfe, que causa que els fotons del fons de radiació de microones estiguin gravitacionalment desplaçats cap al vermell o cap al blau a causa de camps gravitacionals canviants. Polarització El departament té com a polaritzat un nivell d'uns quants microkelvins. Hi ha dos tipus de polarització, anomenats modes E i B. Això presenta una analogia amb l'electroestàtica, en què el camp elèctric (camp E) té un rotacional evanescent, mentre que el camp magnètic (camp B) té una divergència evanescent. Els modes E apareixen de manera natural des de la difusió Thomson en un plasma heterogeni. Els modes B, que no han estat mesurats i es pensa que tenen una amplitud de com a màxim 0,1 μK, no es produeixen únicament a partir del plasma. Són un senyal de la inflació còsmica i són determinats a partir de la densitat de les ones gravitatòries primigènies. La detecció dels modes B és extremadament difícil, particularment perquè el grau de contaminació de fons és desconegut i el senyal de les lents gravitacionals barregen la força relativa del mode E amb el mode B. Observacions del fons de microones Després del descobriment del CMB, s'han realitzat centenars d'experiments del fons còsmic de microones per mesurar i caracteritzar la naturalesa de la radiació. L'experiment més famós és probablement el satèl·lit COBE de la NASA, que orbità entre 1989-1996, que va detectar i quantificar les anisotropies de gran escala al límit de les seves capacitats de detecció. Inspirat pels resultats inicials del COBE, un fons extremadament isòtrop i homogeni, una sèrie d'experiments basats en pilotes i sòl van quantificar les anisotropies del CMB en petites escales angulars durant la dècada següent. El principal objectiu d'aquests experiments era mesurar a escala angular el primer pic acústic, per al qual el COBE no tenia suficient resolució. Aquestes mesures podrien excloure les cordes còsmiques com la principal teoria de la formació d'estructures còsmiques i suggereixen que la inflació còsmica és la teoria adequada. Durant els anys 1980, el primer pic va ser mesurat amb una sensibilitat creixent i l'any 2000, l'experiment Boomerang reportà que les fluctuacions de major energia ocorrien a escales d'aproximadament un grau. Juntament amb altres dades cosmològiques, aquests resultats impliquen que la geometria de l'Univers és plana. Diversos interferòmetres van proporcionar mesures de fluctuacions de gran precisió durant els tres anys següents, incloent-hi el Very Small Array, Degree Angular Scale Interferometer (DASI) i el Cosmic Background Imager (o CBI). La primera detecció del DASI va ser la polarització del CMB mentre que el CBI va obtenir l'espectre de polarització del CMB. En juny del 2001, la NASA va llançar una segona missió espacial per al CMB, el WMAP, per realitzar mesures molt més precises de les anisotropies a gran escala de tot el cel. Els primers resultats d'aquesta missió, revelats el 2003, van ser mesures detallades de l'espectre de potència angular en les escales més baixes, acotant diversos paràmetres cosmològics. Els resultats són àmpliament consistents amb els esperats de la inflació còsmica, així com altres teories competidores i estan disponibles detalladament en el centre de dades de la NASA per al Fons Còsmic de Microones. Encara que el WMAP va proporcionar mesures molt exactes de les fluctuacions a grans escales angulars en el CMB (estructures que són tan grans en el cel com la Lluna), no tindrien resolució angular suficient per a mesurar les fluctuacions a petita escala que havien estat observades utilitzant interferòmetres terrestres, com el Cosmic Background Imager. Una tercera missió espacial, el Planck, va ser llançada el 2009. El Planck utilitzà dos radiòmetres HEMT així com un bolòmetre i mesurà el CMB a escales menors que el WMAP. A diferència de les dues missions espacials prèvies, el Planck és una col·laboració entre la NASA i l'Agència Espacial Europea (ESA''). Els seus detectors van ser provats en el telescopi Viper en l'experiment ACBAR, que ha produït les mesures més precises a petites escales angulars fins a la data, i en el telescopi de pilotes Archeops. Els instruments terrestres addicionals com el telescopi del Pol Sud a l'Antàrtida, el proposat Projecte Clover, el telescopi cosmològic d'Atacama i el projecte Quiet a Xile proporcionarà dades addicionals no disponibles en les observacions de satèl·lit, possiblement incloent-hi la polarització del mode B. És possible "veure" la radiació de fons de microones amb una cosa tan comuna com un televisor analògic -és a dir, un dels antics aparells no preparats per rebre la televisió digital terrestre- que sintonitzi un canal en què no hi hagi cap emissora emetent; part (un 1%) de la "neu" que es pot veure a la pantalla és aquesta radiació de fons captada per l'antena de l'aparell. Referències Enllaços externs Pàgina de la sonda WMAP . Una col·lecció d'arxius sonors del CMB i arxius de pel·lícules per la Universitat de Virgínia . [Enllaç desaparegut] web Satèl·lit Planck de la ESA. Radiació còsmica de fons Radiació


source: wikipedia

text: {{Infotaula ésser viu | periode = Oligocè inferior – recent | imatge = Halichoerus grypus young.jpg | peu = Foca grisa (Halichoerus grypus) | categoria_subdivisio = Gèneres | subdivisio = Acrophoca † Afrophoca † Callophoca † Cystophora Devinophoca † Erignathus Gryphoca † Hadrokirus † Halichoerus Homiphoca † Hydrurga Leptonychotes Lobodon Manatus † Mesotaria † Messiphoca † Miophoca † Mirounga Monachus Monotherium † Ommatophoca Pachyphoca † Paleophoca † Palmidophoca † Phoca Phocanella † Piscophoca † Platyphoca † Pliophoca † Pontophoca † Pristiphoca † Properiptychus † }} Les foques, llops marins o de mar, vells marins, o serenes en rossellonès (Phocidae) són la família de carnívors més adaptada a la vida aquàtica, amb totes les característiques que això comporta. Són parents propers dels Otariidae (lleons marins) i se'n distingeixen fàcilment per l'absència d'orelles i per arrossegar les potes al darrere quan es desplacen sobre terra en lloc d'utilitzar-les per a caminar. Popularment duien els noms de vellmarí, bou marí, ca marí, llop marí, llop de mar, vaca marina, porc marí, etc. Els científics calculen que les poblacions actuals de foques de l'Àrtic representen només un 10% del que fou la població original. Les foques vivents es divideixen en: Cystophora Erignathus Halichoerus Hydrurga Leptonychotes Lobodon Mirounga Monachus Ommatophoca Pagophilus Phoca'' Cladograma Referències


text: Un fermió és qualsevol partícula elemental o sistema lligat que presenta un espín semienter i amb un comportament que s'ajusta a l'estadística de Fermi-Dirac. Entre els fermions trobem partícules elementals com els leptons i els quarks, entre els sistemes lligats trobem partícules compostes com els barions o nuclis atòmics com en el cas del triti o l'heli 3. Tota la matèria està formada per fermions. Els fermions reben el nom en honor del físic italià Enrico Fermi (1901-1954). La principal diferència entre els fermions i els bosons, l'altre grup de partícules elementals que conforma el model estàndard, rau en el fet que els fermions obeeixen el principi d'exclusió de Pauli, que estableix que dues partícules no poden ocupar el mateix estat quàntic alhora. Fermions elementals El model estàndard reconeix dos tipus de fermions elementals: els quarks i els leptons . En total, el model distingeix 24 tipus diferents de fermions. Hi ha sis quarks (quark u, quark d, quark s, quark c, quark b i quark t) i sis leptons (electró, neutrí electrònic, muó, neutrí muònic, leptó tauó i neutrí tauó), juntament amb l' antipartícula corresponent de cadascun d'ells. Matemàticament, hi ha moltes varietats de fermions, amb els tres tipus més comuns: Fermions de Weyl (sense massa), Fermions de Dirac (massius) Fermions Majorana (cadascun la seva pròpia antipartícula). Es creu que la majoria dels fermions del model estàndard són fermions de Dirac, encara que es desconeix en aquest moment si els neutrins són fermions de Dirac o de Majorana (o tots dos). Els fermions de Dirac es poden tractar com una combinació de dos fermions de Weyl. El juliol de 2015, els fermions de Weyl s'han realitzat experimentalment en semimetalls de Weyl . Fermió de Dirac Un fermió de Dirac és un fermió que no és la seva pròpia antipartícula, anomenats així per Paul Dirac. Tots els fermions al Model Estàndard, excepte possiblement els neutrins, són fermions de Dirac. Fermió de Majorana Un fermió de Majorana és un fermió que és la seva pròpia antipartícula, anomenats així per Ettore Majorana. No es coneixen fermions de Majorana a la natura. Leptons La primera família de leptons està formada per l'electró, el positró i el neutrí. L'electró té càrrega elèctrica negativa de -1.6 × 10-19 coulombs i massa de 9.10 × 10-31 kg. Es representa habitualment com a e-. El positró, l'antipartícula (simetria C, de càrrega) de l'electró té la mateixa massa, i càrrega positiva. Es representa per e+. El neutrí, segons els últims experiments de detecció de neutrins solars, tindria massa, encara que aquesta no s'ha pogut determinar amb precisió fins avui, i seria petita. Aquests leptons, juntament amb els quarks u, d, formen el primer de tres grups de partícules, o generacions. Les altres generacions només es diferencien d'aquesta en la massa. En la segona família, el leptó similar a l'electró és el muó, i l'anàleg del neutrí és el neutrí muònic. En la tercera generació, la partícula similar a l'electró és el tau. Al neutrí li correspon el neutrí tauònic. Quarks El quark u i el quark d són els components del protó (uud), del neutró (udd), i els altres hadrons. Es creu que només poden existir en grups de dos, o tres (o més recentment, cinc). Es diferencien dels leptons pel fet que tenen càrregues de +2/3, o -1/3 (-2/3, o +1/3 els antiquarks). Tots els quarks tenen un espín de 1⁄2 ћ. La segona generació està formada pel quark c i el quark s. La tercera és la que formen el quark t i el quark b. Les estimacions de les masses dels quarks u, i d, són objecte de controvèrsia, i encara s'investiguen; de fet, hi ha autors que suggereixen que el quark u podria essencialment no tenir massa. Fermions composts Les partícules compostes, com els àtoms i les molècules, poden ser fermions o bosons. Els fermions estan formats per un nombre senar de fermions, mentre que els bosons en tenen un nombre parell. El 6liti, per exemple, és un fermió compost, mentre que el 7liti és un bosó compost. A temperatures ordinàries, els dos isòtops tenen les mateixes propietats, però a temperatures molt baixes apareixen propietats quàntiques completament diferents. Quan el 7liti es refreda, es converteix en un condensat de Bose-Einstein. Quan un gas de fermions, per exemple un de format per 6liti, es refreda per sota de la temperatura de Fermi, apareix un gas de Fermi degenerat, en el qual els àtoms s'agrupen en parells de Cooper. Els fermions poden mostrar un comportament bosònic quan s'uneixen de manera fluixa en parelles. Aquest és l'origen de la superconductivitat i la superfluïdesa de l'heli-3: en els materials superconductors, els electrons interaccionen mitjançant l'intercanvi de fonons, formant parells de Cooper, mentre que a l'heli-3, els parells de Cooper es formen mitjançant fluctuacions de spin. Les quasipartícules de l'efecte Hall quàntic fraccionat també es coneixen com a fermions compostos ; consisteixen en electrons amb un nombre parell de vòrtexs quantificats units. Referències Bibliofgrafia


text: La República de Finlàndia (en finès: Suomen Tasavalta o Suomi; en suec: Republiken Finland o Finland) és un estat del nord-est d'Europa, a Escandinàvia, voltat per la mar Bàltica al sud-oest, pel golf de Finlàndia al sud-est (que la separa d'Estònia) i pel golf de Bòtnia a l'oest. Finlàndia té fronteres per terra amb Suècia al nord-oest, amb Noruega al nord i amb Rússia a l'est. La capital, i ciutat més important del país, és Hèlsinki. Les illes Åland, a la costa sud-occidental, estan sota sobirania de Finlàndia, tot i que estan poblades per parlants suecs, i disposen d'una àmplia autonomia. De fet, el país és oficialment bilingüe arran del poblament per parlants suecs de certes àrees costaneres. Nom L'origen del nom Suomi ("Finlàndia" en finès) és incert, però la paraula pot haver evolucionat a partir de la paraula protobàltica "*zeme" que significa "terra". A més de les llengües estretament relacionades amb el finès (les llengües baltofineses), aquesta paraula també s'utilitza en les llengües bàltiques, letó i lituà. Alternativament, la paraula indoeuropea "*ghm-on", que significa "humà" (cf. gòtic "guma" i llatí "homo"), s'ha suggerit a través d'un préstec com a "*ćoma". La paraula es referia originalment només a la província de Finlàndia Pròpia i, posteriorment, a la costa nord del golf de Finlàndia, on no s'inclogueren zones septentrionals com Ostrobòtnia fins al . S'ha suggerit que la paraula finlandesa Suomi es troba per primera vegada als Annales regni Francorum de l'any 811, que esmenten una persona anomenada Suomi entre la delegació danesa en un tractat de pau amb els francs. Si és així, també és l'evidència més antiga del canvi del monoftong protofinès al diftong finès . Tanmateix, alguns lingüistes històrics consideren poc probable aquesta interpretació del nom, suposant una altra etimologia o que l'ortografia es va originar com un error d'escriba (en aquest cas el canvi de so > podria haver passat molt més tard). La majoria de les llengües del món utilitzen el nom Finland (o derivats), que té les seves arrels en el terme llatí fenni. El nom va ser conegut en ser utilitzat per primera vegada per l'historiador romà Tàcit a la seva obra Germània l'any 98. El nom llatí pot haver estat manllevat de les llengües germàniques.Una de les mencions estrangeres més antigues de Finlàndia es troba a la pedra rúnica U 528, que data de la dècada del 1030. Història La important presència de població d'origen suec a Finlàndia s'explica perquè el país ha estat lligat tradicionalment amb el Regne de Suècia, des del , quan Eric X de Suècia envaí Finlàndia i convertí la població al cristianisme per força; el territori finlandès fou subjugat completament durant els dos segles subsegüents. Aquest període es caracteritzà pel conflicte de poder intern i la competència entre els regnes nòrdics. La conquesta de Finlàndia creà conflictes amb els russos, que no tenien cap connexió amb Suècia, fins al 1808, any en què amb la Guerra de Finlàndia fou conquerida pels exèrcits d'Alexandre I de Rússia, amb algunes ocupacions anteriors per part de Rússia durant el . Amb l'ocupació russa, Finlàndia passà a ser un gran ducat en unió personal amb l'Imperi rus fins al final del 1917. D'aquella època, prové el desenvolupament d'un important moviment nacionalista finlandès (el 1835 es publicà el poema èpic nacional, el Kalevala; el 1892 el finès aconsegueix un estatus legal paral·lel al del suec...). El 6 de desembre de 1917, poc després de la Revolució bolxevic a Rússia, Finlàndia declarà la independència i, el 1918, després de la Guerra Civil finlandesa, es va elegir Carles I com a monarca del Regne de Finlàndia. Pocs mesos després, el mateix monarca renunciaria al tron, convertint-se Finlàndia en una república. que fou reconeguda definitivament en el tractat de Tartu del 1920. Durant la Segona Guerra mundial, però, Finlàndia va ser ocupada per tropes soviètiques dues vegades, durant la Guerra d'Hivern de 1939-1940 i durant la Guerra de Continuació de 1941-1944. En aquesta darrera ocasió, comptà amb el suport de l'Alemanya nazi i fou seguida per la Guerra de Lapònia de 1944-1945, quan Finlàndia va forçar la retirada de les tropes alemanyes fora del nord del país. Després de la Segona Guerra mundial, Finlàndia va passar a ser un país no alineat, sobretot arran del pacte d'amistat, cooperació i assistència mútua amb la Unió Soviètica (1948). Arran de la dissolució de la Unió Soviètica i del pacte esmentat, Finlàndia va entrar a la Unió Europea el 1995. Política Finlàndia és una democràcia parlamentària. La presidència de la república disposa de bastants poders, però actualment juga un rol menys marcat en la vida política que fa vint anys. El govern (valtioneuvosto en finès) és dirigit pel primer ministre, que és escollit pel parlament. El govern està constituït pel primer ministre, diferents ministres del govern central i per un membre d'ofici, el canceller de justícia. El Parlament de Finlàndia (Eduskunta en finès, o Riksdag en suec) és unicameral, està compost per 200 diputats i té constitucionalment l'autoritat legislativa suprema a Finlàndia. Pot modificar la constitució, revocar el govern, i oposar-se als vetos presidencials. Els seus actes no poden ser judicialment discutits. Les lleis poden ser proposades pel govern o per un dels membres de l'Eduskunta, que són escollits per sufragi proporcional per una durada de quatre anys. El sistema judicial comprèn els tribunals de grans instàncies que jutgen afers civils i penals, corts d'apel·lació i una Cort Suprema. El contenciós administratiu és responsabilitat dels tribunals administratius, de les corts administratives d'apel·lació i de la Cort administrativa Suprema. Algunes jurisdiccions administratives particulars estan encarregades de tractar litigis, per exemple, en el camp de les aigües. El parlament, des que el sufragi universal fou instaurat el 1906 tot donant vot a les dones, ha estat dominat pels partits agraris (Keskusta), socialdemòcrates (SDP) i socialistes democràtics (Vasemmistoliitto). S'ha de dir que el ventall polític ha estat més marcat per la influència de corrents antisocialistes (en el sentit soviètic) que en altres països similars, tenint almenys un contacte amb l'URSS. La constitució i el seu lloc en el sistema judicial són únics, en el sentit que no hi ha Cort constitucional i que la Cort Suprema no pot intervenir en una llei amb el sol pretext que sigui anticonstitucional. El valor constitucional d'una llei depèn d'un simple vot parlamentari. Els altres països europeus que no disposen d'un òrgan suprem constitucional són els Països Baixos i el Regne Unit (aquest últim no té constitució). El sistema judicial està dividit en dues branques: tribunals amb jurisdicció criminal o civil, i tribunals especials amb la responsabilitat del plet entre allò públic i els òrgans administratius de l'estat. La llei finlandesa està jerarquitzada: els tribunals locals per sota dels tribunals d'apel·lació regionals, i aquests per sota de la Cort Suprema. D'acord amb Transparency International, Finlàndia té el nivell més baix de corrupció política de tots els països analitzats en aquest estudi. Política de defensa Article principal: Forces Armades de Finlàndia Les Forces Armades de Finlàndia (finès: Puolustusvoimat, suec: Försvarsmakten) es componen de 230.000 efectius en cas de mobilització total. Empren un sistema de conscripció universal masculina, voluntari per a les dones. Es basen en un model de defensa territorial en el qual la reserva hi té molt de pes. El pressupost de defensa de Finlàndia és aproximadament d'uns 2.900 milions d'euros o un 1,4% del PIB. El servei a l'estranger voluntari és molt popular i les tropes serveixen a tot el món en missions de l'ONU, de l'OTAN i de la UE. La disposició a la defensa de la pàtria contra un enemic superior és del 76%, una de les taxes més altes d'Europa. Subdivisió administrativa Fins al 2009, Finlàndia es dividia en 6 províncies (lääni, en plural läänit), que al seu torn es dividien en 20 regions, dividides en 74 subregions, que a la vegada es divideixen en 432 municipis. Actualment, les províncies han estat abolides, i s'han constituït agències regionals administratives. Les províncies existents fins al 2009 sorgiren d'una reforma administrativa que, el 1997, va reduir a 6 les 12 províncies tradicionals de Finlàndia. Geografia Finlàndia és coneguda com el país dels cent mil llacs, i en realitat en té, exactament 187.888, i també 179.584 illes. Un d'aquests llacs, el Saimaa, és el cinquè més gran d'Europa. El paisatge finlandès és majoritàriament pla, amb alguns turons, i el seu punt màxim, l'Haltitunturi (1.328 m), es troba als Alps Escandinaus, a l'extrem nord de Lapònia, a la ratlla de Noruega. A part de la munió de llacs i estanys, el paisatge està dominat per extensos boscos boreals (un 68%) i pocs terrenys que es poden conrear. La majoria de les illes es troben al sud-oest, una bona part a l'arxipèlag de les illes Åland, i al llarg de la costa meridional del golf de Finlàndia. Finlàndia és un dels pocs països del món que encara creix, i això és arran de l'ajustament isostàtic que s'esdevé des de la darrera glaciació, que fa que la superfície del país creixi uns 7 km l'any. El clima a la zona meridional és un clima nòrdic temperat. A la Finlàndia septentrional, particularment a Lapònia, hi domina un clima subàrtic, caracteritzat per hiverns freds i ocasionalment severs, i estius relativament moderats. Una quarta part del territori finlandès s'estén per damunt del cercle polar àrtic, i com a conseqüència s'hi pot experimentar el sol de mitjanit durant unes setmanes, i és més acusat el fenomen en les zones més septentrionals del país. En el punt més al nord de Finlàndia, el sol no es pon durant 73 dies a l'estiu, i no s'alça durant 51 dies a l'hivern. Ciutats Economia Finlàndia té una alta industrialització i en gran part una economia de lliure mercat, amb una producció per capita similar a la del Regne Unit, França, o Itàlia. El nivell de vida a Finlàndia és alt. El seu sector econòmic clau és la manufactura -principalment la fusta, enginyeria, metalls, telecomunicacions (especialment Nokia), i indústries electròniques. El comerç és important, amb exportacions equivalents a gairebé un terç del producte interior brut. Excepte la fusta i alguns minerals, Finlàndia depèn d'importacions, com ara matèries primeres, i alguns components per a béns manufacturats. A causa del clima, el desenvolupament de l'agricultura es limita al manteniment de productes d'autosuficiència. La silvicultura, una important exportació beneficiosa, proporciona una segona ocupació a la població rural. Una ràpida i creixent integració amb l'Europa occidental -Finlàndia va ser un dels 11 països que va adoptar l'euro- dominarà el panorama econòmic en els propers set anys. El creixement era anèmic el 2002, però va disminuir en el 2003 a causa de la depressió global. Demografia i etnografia La capital és Hèlsinki, amb mig milió d'habitants, i un milió a l'aglomeració urbana que inclou ciutats com Espoo i Vantaa, totes dues pels volts dels dos-cents mil habitants. Fora d'aquesta àrea, les ciutats principals, amb més de cent mil habitants cadascuna, són Tampere, Turku i Oulu. Hi ha dos idiomes oficials a Finlàndia: el suomi o finès, parlat majoritàriament (pel 91,9% de la població com a llengua materna) i el suec, parlat per la minoria més important del país, els suecs de Finlàndia (5,5% de parlants). Paral·lelament, existeixen a Lapònia al voltant de 7.000 parlants de tres llengües diferents de lapó o saami. El grup ètnic dominant és el caucàsic europeu del nord, els finlandesos. Hi ha petites minories nacionals que inclouen russos, jueus, romanís i tàrtars. Segons dades del 2004, la major part de finlandesos (83,8%) són membres de l'Església luterana de Finlàndia, amb una minoria d'un 1,1% pertanyent a l'Església ortodoxa. Les dues són esglésies oficials de l'estat. La resta consisteix en grups relativament petits (1,1% en total) de protestants (no luterans), catòlics romans, musulmans, jueus, i un 14,0% no religiós; encara que ha davallat notablement el nombre de persones que van a l'església amb regularitat. Després dels successius conflictes armats que van afectar Finlàndia en la dècada dels 40, un 12% de la població de Finlàndia va haver de tornar-se a ubicar. El cost de les reconstruccions, l'atur i la incertesa quant a les possibilitats d'independència del país respecte de la Unió Soviètica van conduir a una emigració considerable, que es va reduir a principis dels 70. Des de finals dels 90, les fronteres acullen refugiats i immigrants amb una taxa similar a la dels països escandinaus, encara que el seu total numèric sigui a Finlàndia molt menor. Una porció considerable d'aquests immigrants procedeix de l'antiga Unió Soviètica, al·legant compartir amb els finlandesos un parentiu ètnic (finès). Vegeu també Himmeli Llista de les banderes de Finlàndia Ähtäri Llista de peixos de Finlàndia Gastronomia de Finlàndia Nota Enllaços externs Les saunes. Vídeo. Bloc Europa. CCMA 4 de gener de 2011. Les saunes formen part de la tradició i la cultura de Finlàndia. Durada 4m 34s (consulta 3 d'abril de 2016) Finlàndia, un país de boscos. Vídeo. Valor Afegit. CCMA. 11 de gener de 2012. Els boscos de Finlàndia són uns dels més ben gestionats del món. Durada 5m 57s. (Consulta 3 d'abril de 2016)


text: França ( ), oficialment la República Francesa ( ), és un estat constituït per una metròpoli i per territoris d'ultramar. És l'estat més gran de la Unió Europea; a l'Europa occidental, limita a l'oest amb l'oceà Atlàntic; al nord amb el canal de la Mànega, el pas de Calais –que la separa del Regne Unit– i la mar del Nord; a l'est amb Bèlgica, Luxemburg, Alemanya, Suïssa i Itàlia, i al sud amb Andorra, Espanya, Mònaco i la mar Mediterrània. Abasta 543,801 km2 i té una població total de 66,7 milions de persones. És una república semipresidencialista unitària que es divideix en 18 regions, amb capital a París, la ciutat més gran del país i el principal centre cultural i comercial. La França Europea inclou igualment l'illa mediterrània de Còrsega, al nord de l'illa italiana de Sardenya. Els anomenats territoris d'ultramar, repartits arreu del món, es componen de nombroses illes i enclavaments continentals, com ara la Guaiana Francesa, l'illa de la Reunió o els Terres Australs i Antàrtiques Franceses. Durant l'edat del Ferro, el que avui és la França metropolitana va ser habitada pels gals, un poble celta. L'àrea va ser annexada al 51 aC per Roma, i el territori va portar el nom de Gàl·lia fins al 486, quan els francs germànics van conquerir la regió i van formar el Regne de França. Amb la seva victòria a la Guerra dels Cent Anys (1337-1453), França va esdevenir una gran potència europea en la baixa edat mitjana, enfortint la construcció de l'Estat i la centralització política. Durant el Renaixement, la cultura francesa va florir i es va establir un imperi colonial global, que al seria el segon més gran del món. Al va ser dominada per guerres civils religioses entre catòlics i protestants (hugonots). França es va convertir en el poder cultural, polític i militar dominant l'Europa en temps de Lluís XIV. A l'acabament del , la revolució francesa va enderrocar la monarquia absoluta; va establir una de les primeres repúbliques de la història moderna i va redactar la Declaració dels Drets de l'Home i del Ciutadà, que expressa els ideals de la nació actuals. Al Napoleó va obtenir el poder i va establir el Primer Imperi Francès. Després del col·lapse de l'Imperi, França va patir una successió de governs tumultuosos que van culminar amb l'establiment de la Tercera República Francesa el 1870. França va ser un participant important en la Primera Guerra Mundial, de la qual va sortir victoriós, i va ser una de les potències aliades a la Segona Guerra Mundial, malgrat ser ocupada per les potències de l'Eix el 1940. Després de l'alliberament el 1944, es va establir la Quarta República i va ser posteriorment dissolta en el curs de la guerra d'Algèria. La Cinquena República, dirigida per Charles de Gaulle, es va formar el 1958 i es manté fins avui en dia. Algèria i gairebé totes les altres colònies van obtenir la seva independència en la dècada del 1960 amb la mínima controvèrsia, i en general conserven estretes relacions econòmiques i militars amb França. França ha estat durant molt temps un centre mundial de l'art, la ciència i la filosofia. És el quart país amb més monuments declarats Patrimoni de la Humanitat a Europa per la UNESCO i rep al voltant de 83 milions de turistes estrangers a l'any, més que qualsevol altre país del món. França és un país desenvolupat amb la sisena economia més gran del món per PIB nominal i el novè més gran per paritat de poder adquisitiu. En termes de la riquesa total de les llars, ocupa el quart lloc del món. França s'exerceix bé en les classificacions internacionals d'educació, salut, esperança de vida i desenvolupament humà. França segueix sent una gran potència al món; és membre fundador de les Nacions Unides, on és un dels cinc membres permanents del Consell de Seguretat de l'ONU, i membre fundador de la Unió Europea (UE). També és membre del Consell d'Europa, formava part de l'Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmic (OCDE), de la Francofonia i del Grup dels vuit (G8). Militarment, és membre de l'Organització del Tractat de l'Atlàntic Nord (OTAN). Geografia Geografia física La part europea de França és la França metropolitana i està situada en una de les extremitats occidentals d'Europa. Limita amb la mar del Nord al nord, amb el canal de la Mànega al nord-oest, amb l'oceà Atlàntic a l'oest i amb la mar Mediterrània al sud-est. Políticament, fa frontera amb Bèlgica i Luxemburg al nord-est, amb Alemanya i Suïssa a l'est, amb Itàlia i Mònaco al sud-est, i amb Espanya i Andorra al sud-oest. Les fronteres meridionals i orientals del país corresponen als massissos muntanyosos dels Pirineus, els Alps i el Jura; la frontera nord-est correspon amb el riu Rin, mentre que la resta de fronteres no corresponen a cap element natural. La França metropolitana comprèn diverses illes, incloses Còrsega i les illes costaneres. Es troba entre les latituds 42° 19'46 "N i 51° 5'47" N i entre les longituds 4°46' O i 8°14'42" E, i per tant es troba dins de la zona temperada del nord. La part continental cobreix al voltant de 1000 km de nord a sud i d'est a oest. França també es compon de molts territoris fora del continent europeu, anomenats territoris d'ultramar, la qual cosa li permet estar present en tots els oceans del món excepte l'oceà Àrtic. Aquests territoris tenen diferents estatuts de l'administració territorial francesa i es troben a: L'Amèrica del Nord: la col·lectivitat territorial de Saint-Pierre i Miquelon. El Carib: Els departaments de Guadeloupe i Martinica i les col·lectivitats territorials de Saint Barthélemy i Saint-Martin (Antilles Franceses). L'Amèrica del Sud: El departament de la Guaiana Francesa. L'oceà Índic occidental: El departament de la Reunió i la col·lectivitat departamental de Mayotte. L'oceà Pacífic: la col·lectivitat territorial de Wallis i Futuna, el país d'ultramar de la Polinèsia Francesa i la col·lectivitat sui generis de Nova Caledònia. L'Antàrtida i l'oceà Índic meridional: Les Terres Australs i Antàrtiques Franceses. França és fronterera amb el Brasil i Surinam a la Guaiana Francesa, i també amb els Països Baixos a través de la part francesa de Sant Martí. El territori europeu de França cobreix 551.500 km2, que el converteixen en l'estat més gran de la Unió Europea. La superfície total de França, amb els seus departaments i territoris d'ultramar (amb exclusió de la Terra Adèlia), és de 643,801 km2, el 0,45% de la superfície total de la Terra. França posseeix una àmplia varietat de paisatges; des de les planes costaneres al nord-oest a les serralades dels Alps al sud-est, el massís Septentrional al sud i els Pirineus al sud-oest. Deixant de banda els territoris d'ultramar, França ha duplicat la seva superfície inicial al llarg de la seva història annexionant-se alguns territoris dels voltants mitjançant tractats o conquestes, d'entre els quals destaca la totalitat d'Occitània, situada al sud de França, que representa la conquesta més important. Altres antigues regions històriques que són part de França són la Bretanya, Arpitània, Alsàcia i Lorena i Còrsega. Una part de Catalunya també roman actualment sota administració francesa d'ençà del 1659; l'anomenada Catalunya del Nord, situada a l'extrem sud-est de l'Estat; així com una part del País Basc a l'extrem sud-oest. A causa dels seus nombrosos departaments i territoris d'ultramar dispersos en gairebé tots els oceans del planeta, França posseeix la segona zona econòmica exclusiva (ZEE) més gran del món, que abasta 11.035.000 km2, just darrere de la ZEE dels Estats Units (11.351.000 km2), i davant de la ZEE d'Austràlia (8.148.250 km2). La seva ZEE cobreix aproximadament el 8% de la superfície total de totes les ZEE del món. Amb 4.810,45 metres sobre el nivell del mar, el Mont Blanc, situat als Alps a la frontera entre França i Itàlia, és el punt més elevat de França, de la Unió Europea i de l'Europa occidental. França també té extensos sistemes fluvials, com el Sena, el Loira, la Garona i el Roine, que divideix el massís central dels Alps i desemboca a la mar Mediterrània a la Camarga. Còrsega es troba davant la costa mediterrània. Geologia, orografia i hidrografia La França metropolitana compta amb una àmplia varietat de conjunts topogràfics i paisatges naturals. Gran part del territori actual de França va sorgir durant diversos episodis tectònics com l'aixecament varisc a l'era Paleozoica. Les muntanyes dels Alps, els Pirineus i el Jura són al seu torn molt més joves i tenen formes menys erosionades -el pic més elevat dels Alps, el Mont Blanc, fa 4.809 metres sobre el nivell del mar-. Tot i que el 60% dels municipis estan classificats com a propensos a tenir riscos sísmics, els terratrèmols no són gaire habituals a França. Aquests massissos delineen diverses conques sedimentàries, inclosa la conca d'Aquitània al sud-oest i la conca de París, al nord. A més, diverses vies naturals, com ara la vall del Roine, permeten una fàcil comunicació entre localitats. Les costes ofereixen paisatges contrastants: penya-segats (a la costa Blava, per exemple), els aiguamolls i les zones forestals de Sologne o les llargues platges sorrenques del Llenguadoc. El sistema fluvial de França s'organitza principalment al voltant de quatre grans rius i dos de menors: el Loire, el Sena, la Garona i el Roine, i el Mosa i el Rin - que a França te menys importància que a la resta d'Europa-. La conca francesa dels primers quatre rius correspon al 62% del territori metropolità. França compta amb 11 milions de quilòmetres quadrats d'aigües marines sota la seva jurisdicció, dins dels tres oceans dels quals el 97% són a ultramar. Biodiversitat i medi ambient La majoria del territori metropolità de França correspon al bioma de bosc temperat de frondoses, encara que també hi ha el bosc temperat de coníferes als Alps i el bosc mediterrani al sud-est. La quantitat de cérvols en estat salvatge s'està incrementant gràcies a polítiques orientades amb aquest objectiu, a part que es garanteix la protecció de les espècies autòctones no domèstiques, amb la creació de parcs i reserves naturals, així com per la reintroducció d'espècies que van ser exterminades al país (l'os bru, el linx i el bisó europeu, entre d'altres). A la França metropolitana hi ha 136 espècies d'arbres, cosa excepcional tractant-se d'un país europeu. Al país hi ha 9 parcs nacionals i 46 parcs naturals. Les espècies vegetals conreades per a consum humà directe i per a la producció agroindustrial ocupen grans espais de la superfície francesa, destacant la vinya i el blat entre moltes altres. Es practica una intensiva criança i explotació de bous, porcs, ovelles, cabres i cavalls. També abunden espècies menors com els conills i l'aviram. La producció agropecuària representa un 56% (del qual les terres de cultiu són un 33%, les collites permanents un 3%, i les pastures permanents un 20%), la massa forestal el 28%, i «altres» el 16%. Els boscos s'estenen sobre la superfície de la França metropolitana fins a cobrir més de 140.000 km2. Les zones especialment protegides conformen el 8% del territori nacional. El subsòl proporciona materials de construcció en abundància (grava, sorra, calç) i matèries primeres (caolí, talc, sofre, potassa), però és pobre en productes energètics i minerals. La Guaiana Francesa, per la seva banda, té el 90% del seu territori cobert per la selva tropical. Organització territorial Les principals divisions administratives franceses són les regions, un total de 18 (de les quals 13 pertanyen a la França Europea). El següent tipus de divisió administrativa és el departament, un total de 101 (de les quals 5 són d'ultramar). La següent divisió administrativa és el districte o arrondissement, i n'existeixen 329. Els districtes se subdivideixen en 3879 cantons per motius administratius i electorals. Finalment, també els districtes són dividits en 36.571 municipis o communes. Les regions, els departaments i els municipis són coneguts com a "col·lectivitats territorials" (collectivités territoriales), la qual cosa vol dir que els residents poden elegir els membres d'una assemblea local i un cap executiu, mentre que els districtes i els cantons són meres divisions administratives i/o electorals sense autonomia. Fins al 1940 els districtes també eren col·lectivitats territorials amb una assemblea local (el consell de districte), però van ser eliminades durant el règim de Vichy, i abolides en la Quarta República el 1946. Tres comunes o municipis importants –París, Lió i Marsella– es divideixen en arrondissement o districtes municipals per a la seva administració territorial amb batlles locals i disposen d'una certa autonomia financera i administrativa al si del mateix consell municipal. El departament de París només es constitueix d'una sola comuna o municipi, i les quatre regions d'ultramar –Guadaloupe, Martinica, Guaiana Francesa i l'Illa de la Reunió– són constituïdes només per un departament. La regió de Còrsega, que comprèn dos departaments, té un estatut especial de col·lectivitat territorial lleugerament diferent de les altres regions europees (n'és considerat una, malgrat no ser una regió continental). Totes les regions, continentals o d'ultramar, són parts integrants de la Unió Europea. Des de la promulgació de les lleis Defferre de 1982 i 1983, i les lleis Raffarin del 2003 i 2004, França s'ha constituït com un estat descentralitzat. La reforma constitucional de febrer del 2003 precisa que l'organització de la República és descentralitzada. La descentralització, que ve acompanyada en la seva primera etapa de la desconcentració, afavoreix l'aparició de poders locals veritables, encara que l'equilibri entre el poder central i local encara produeix debats. Per tant, França està immersa en un procés lent de devolució de poders administratius. A més de les col·lectivitats territorials d'exercici ple –la comuna, el departament i la regió– també existeix un esglaó intermunicipal que exercirà a poc a poc més competències. De fet, les comunes o municipis han estat convidades a agrupar-se sota el règim de la mancomunitat que disposa d'ara endavant d'autonomia financera i fiscal, i d'una autoritat de persona moral i jurídica reconeguda. El 2006, 2.573 comunitats (comunitats de comunes o municipis, comunitats d'aglomeració i comunitats urbanes) han reconfigurat el territori nacional amb 90% del total de les comunes o municipis i el 85% de la població francesa. Algunes mancomunitats agrupen comunes de departaments o fins i tot de regions diferents. Algunes mancomunitats existeixen també amb col·lectivitats locals de països veïns, la qual cosa facilita la gestió d'equipaments comuns, principalment en matèria de transportació. Un nou esglaó s'ha creat amb l'elaboració dels països, que agrupen comunes i mancomunitats en ens més grans per tal d'agrupar el conjunt de les comunes d'un territori en particular, fins i tot aquelles que són excloses de les mancomunitats ja existents. Demografia Amb una població estimada de 64 milions, França és el 21è país més poblat del món. Les zones metropolitanes més poblades de França són París, Lió, Marsella, Tolosa, Lilla, Burdeus, Niça, Nantes Estrasburg i Rennes. França, ha tingut un creixement poblacional natural (que exclou la migració) superior a la majoria dels països de la Unió Europea i el 2003 va ser responsable de la immensa majoria del creixement natural del bloc. El 2020 la taxa de natalitat estimada és d'1,78 fills per dona, el país més fecund d'Europa, per davant d'Irlanda que té 1,77. i la taxa de creixement poblacional de 0,574%. La taxa neta de migració estimada per al 2008 és positiva, d'1,48 migrants per 1.000 habitants. El 2006, l'Institut Nacional d'Estadística i d'Estudis Econòmics (INSEE, en francès), va estimar que 4,9 milions d'immigrants vivien a França, és a dir el 8% de la població. Ja que els nens nascuts de pares immigrants en sòl francès es consideren francesos, el nombre de ciutadans d'origen estranger és de 6,7 milions (segons l'estimació de 1999), és a dir el 10% de la població francesa. Etnografia Des de temps prehistòrics, França ha estat un encreuament de comerç, migració i invasions. Quatre són els grups ètnics principals de França: precèltics, celtes, llatins i germànics (francs, visigots, burgundis i vikings). A més d'aquestes poblacions "històriques", nous pobles han immigrat a França des del : belgues, italians, espanyols, portuguesos, polonesos, romanesos, grecs, jueus de l'Europa Oriental i del Magrib, àrabs i amazics del Magrib, Afro-francesos i xinesos entre d'altres. S'estima que el 40% de la població francesa descendeix, en diverses proporcions, d'aquests grups migratoris, cosa que fa de França un dels estats més diversos ètnicament d'Europa, malgrat l'estereotip popular de França com a nació gal·la. No obstant la integració dels pobles europeus va ser més fàcil que no pas els pobles no-europeus, la qual cosa ha produït barreres culturals i discriminació social. Llengües La llengua oficial de la República Francesa és el francès, i d'acord amb el segon article de la constitució francesa, el govern té l'obligació de comunicar-se principalment en francès. A més, tot i que segons la llei Toubon de 1994, la publicitat comercial pot utilitzar les llengües regionals, sempre ha d'utilitzar també el francès. Des de 1882, data en què la Tercera República va instaurar l'educació primària universal, l'ús de les llengües regionals va ser durament reprimit, amb l'objectiu de crear unitat nacional. Amb aquesta política, el francès s'ha imposat a la resta de llengües regionals i variants lingüístiques que es parlen arreu del territori francès. Tot i que no gaudeixen de cap reconeixement oficial, algunes d'aquestes llengües s'ensenyen en les escoles públiques com a segona llengua optativa—com és el cas del català al departament dels Pirineus Orientals—i a les universitats. La immigració ha portat moltes llengües estrangeres, en especial l'àrab. El 1999, un projecte encomanat pel govern francès identificà 75 llengües que qualificarien per al reconeixement en la ratificació de la Carta Europea de les Llengües Regionals o Minoritàries, de les quals 24 són autòctones a la metròpoli, i les altres són dels territoris d'ultramar. El Consell Constitucional, tanmateix, bloquejà la signatura de la Carta, en argumentar que contradeia la provisió constitucional de la Cinquena República que establia que el francès era la llengua de la República. Tot i que el govern no els ha donat l'estatus d'oficialitat, la Delegació General de la Llengua Francesa, va adquirir la funció addicional d'observar i estudiar les "llengües de França", i el seu títol ha esdevingut la "Delegació General de la Llengua Francesa i les Llengües de França". Més recentment, en la llei de revisió constitucional del juliol 2008, el 75è article de la constitució va ser modificat, en un primer intent per a reconèixer la diversitat lingüística de l'Estat i ara estableix "les llengües regionals pertanyen al patrimoni de França". Malgrat tot, les llengües regionals estan minvant ràpidament. Religió França és un estat laic; la llibertat religiosa és un dret constitucional. Segons el concepte de laïcitat francès, vigent des de 1905, el govern té la prohibició legal de reconèixer cap "religió", però reconeix les "organitzacions religioses", sense esmentar res de la doctrina religiosa. Les organitzacions religioses, al seu torn, no han d'intervenir en la política i el govern francesos. D'acord amb l'enquesta de l'Eurobaròmetre, el 2010 el 44% va respondre que és cristià (41% va dir ser catòlic, 2% protestant i 1% d'altres cristians), el 29% s'identifica com agnòstic o no creient, el 13% com a ateu, 2% com musulmà, 1% com budista mentre el 4% va dir ser una altra religió i el 7% no va respondre l'enquesta. Una enquesta prèvia del Eurobaròmetre el 2005, el 34% dels ciutadans francesos van respondre que "creien en l'existència d'un déu", mentre que el 27% va respondre que "creien en l'existència d'algun esperit o força de vida"; el 33% negava l'existència de qualsevol deïtat, esperit o força de vida. Tot i que només l'1% dels francesos són jueus, la comunitat jueva és la més gran d'Europa, amb 600.000 adherents. El nombre total de musulmans varia segons la font, tot i que el Ministeri de l'Interior va estimar el nombre total entre 5 i 6 milions. Política i govern França és una república unitària, "indivisible, laica, democràtica i social" amb un règim semipresidencial, segons la constitució de la Cinquena República aprovada per referèndum el 28 de setembre, 1958. El poder executiu es divideix en dos: el president de la República, cap d'Estat, electe per sufragi universal, per un mandat de cinc anys; i el govern, encapçalat pel primer ministre; designat pel president, sovint el líder del partit o coalició amb més representació a l'Assemblea Nacional. Abans de 1962, el President de la República Francesa era elegit per mitjà del sufragi universal indirecte d'un ampli col·legi electoral. Aquest col·legi electoral havia estat ampliat per evitar la preponderància del poder legislatiu sobre el poder executiu, que s'havia produït durant la Quarta República Francesa i que havia provocat el bloqueig de les institucions. El novembre de 1962, el president de la República va demandar, per referèndum que fos elegit per sufragi universal directe, utilitzant l'article 11 de la constitució i no l'article 89. L'article 11 permet sotmetre a referèndum les lleis sobre els poders públics i l'organització de les institucions o fins i tot els tractats internacionals, mentre que l'article 89 permet sotmetre una revisió constitucional al poble només després de l'acord parlamentari o congressista. Amb aquest esdeveniment el govern de Pompidou va ser deposat per una moció de censura. En la constitució de la Cinquena República, el poder executiu va ser reforçat en detriment del poder legislatiu. El president va adquirir poders com ara el dret a la dissolució de l'Assemblea Nacional (article 12 de la constitució), el dret a sotmetre al poble un referèndum (article 11 de la constitució), el poder de nomenar el Primer ministre (article 8 de la constitució) o fins i tot el dret de donar un missatge al Parlament (article 18 de la constitució). Quant al govern, el president determina i dirigeix la política de la nació. Disposa igualment del poder reglamentari que el permet aplicar lleis. Fixa, també, 3/4 de les ordres del dia de l'Assemblea nacional. Després de la reforma constitucional del 2001, el President de la República n'és elegit per cinc anys per sufragi universal directe. La pena de mort a França es va abolir l'any 1981, convertint-se així l'últim Estat de la Comunitat Europea en fer-ho, i encara queden partits polítics a favor de restablir-la. El poder legislatiu recau sobre el Parlament de França, un cos legislatiu bicameral compost per: l'Assemblea Nacional (Assemblée Nationale en francès), integrat per 577 diputats, representants de circumscripcions locals i electes per un mandat de cinc anys; i el Senat, integrat per 348 membres, electes per un col·legi electoral per un mandat de sis anys. L'Assemblea Nacional té el poder de destituir el gabinet o govern executiu amb una moció de censura. Per això, el primer ministre i el seu gabinet de ministres són determinats pel partit o coalició de partits amb majoria a l'Assemblea. Si el president de la República i la majoria de l'Assemblea són de partits diferents, hi ha una "cohabitació". Els francesos a l'estranger són representants per l'Assemblea dels Francesos de l'Estranger. Els senadors són elegits indirectament per aproximadament 150.000 "grans electors" (grands électeurs), que són principalment càrrecs electes locals. Entre els grans electors hi ha consellers regionals, consellers de departament, batlles, consellers municipals i llurs delegats, i els diputats de l'Assemblea Nacional. Aquest sistema introdueix un biaix en la composició del Senat, ja que afavoreix les àrees rurals. Els poders legislatius del Senat són limitats; quan no hi ha cap acord entre les cambres, l'Assemblea Nacional té l'última paraula, llevat dels casos de les lleis constitucionals i lleis orgàniques. La judicatura està integrada per diverses corts. Els casos civils són jutjats per les Corts de Gran Instància (Grande instance) i els Tribunals d'Instància (Tribunaux d'instance). Els casos criminals són jutjats pels Tribunals Correccionals (Tribunaux correctionnels) i els Tribunals de Policia (Tribunaux de police). Totes les decisions finals d'aquestes corts i tribunals poden dirigir-se a una de les trenta-cinc Corts d'Apel·lació. A més, totes aquestes corts i tribunals són controlades per la Cort de Cassació, així com les altres corts professionals especialitzades. La Cort de Justícia de la República (Cour de Justice de la République), és la cort pels casos d'alta traïció, integrada per membres de l'Assemblea Nacional i alguns senadors, la qual jutja els casos relacionats amb el president i els ministres. Paral·lelament a la judicatura, existeix una jerarquia de corts administratives, controlades pel Consell d'Estat, la qual examina els casos d'apel·lació. El Consell d'Estat, té un cert control sobre el govern i l'administració en assegurar que les accions es conformen a la llei. No obstant això, ni la judicatura ni les corts administratives dictaminen els casos relacionats amb la constitució, tasca que pertany al Consell Constitucional. El Consell examina les lleis per determinar llur concordança amb la constitució, abans de llur promulgació, en el cas de les lleis orgàniques, o per petició del President de la República, el President del Senat, el President de l'Assemblea Nacional, el Primer Ministre; o per petició de seixanta senadors o seixanta diputats. Economia L'economia francesa està en una transició d'una economia rica i moderna en què el paper del govern i la intervenció eren significatives a una amb més participació de les empreses privades i que funciona segons els mecanismes de mercat. El govern ha privatitzat parcialment o totalment moltes companyies de béns i serveis; hi ha participació privada en algunes empreses importants com ara Air France, Renault, i Thales, tot i que el govern encara manté un control significatiu en els sectors energètic, del transport públic i de la indústria de la defensa. França promou el capitalisme, però busca assolir la igualtat social per mitjà de la legislació, les polítiques tributàries, i la despesa social, per reduir la disparitat de la renda. Com a membre del G8, el grup de les nacions més industrialitzades, l'economia francesa és la vuitena més gran del món, amesurat en el seu Producte interior brut en paritat de poder adquisitiu, o la sisena en termes nominals. França és el cinquè exportador de béns i el quart exportador de serveis més gran del món. Tot i així, la balança comercial va tenir un dèficit de 53.400 milions de dòlars el 2007. El principal índex borsari francès és el CAC 40. L'Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmic, de la qual França és membre, va reportar, el 2005, que, entre els països del G8, França encapçala la llista en productivitat (en PIB per hores treballades). Tot i així, el PIB per capita de França és 30% inferior al dels Estats Units, efecte atribuïble al percentatge de la població activa; el 2004, el 68,8% de la població entre els 15 i els 64 anys treballava, en comparació amb el 80% al Japó, el 78,9% al Regne Unit, el 77,2% als Estats Units i el 71% a Alemanya. El 2007, el govern va iniciar una reforma laboral. La càrrega tributària francesa és una de les més elevades d'Europa, a prop del 20% del PIB el 2005. Amb 82 milions de turistes el 2007, França és el primer destí turístic del món. Història En llatí, Francia designava la regió del nord d'Europa, poblada, o sobretot dominada per un poble guerrer de les tribus germàniques que s'anomenaven a si mateixos els francs. Hi ha diverses teories sobre l'origen del terme. Una suggereix que es deriva del protogermànic frankon, que es tradueix com a javelina o llança. Una altra teoria suggereix que en una antiga llengua germànica franc significava "lliure" (origen de la paraula catalana "franc"), tot i que una d'altra proposta que és el mot "franc" el que es deriva de la designació del poble germànic, atès el seu estatus com a poble lliure durant l'Imperi Romà. De fet, des dels segles al IV els romans ja tenien contactes amb els francs, els quals s'enllistaven com a mercenaris en llur exèrcit molt abans de les grans invasions germàniques pròpiament dites. Durant el període de la dinastia carolíngia, el territori del poble franc va ser denominat Franchonolant (Frenkenland), mentre que el territori del poble gal·loromà va ser denominat Uualholant (Welschland). El 1204, la paraula Francia va designar, per primera vegada, el territori sobre el qual s'exercia l'autoritat del "rei dels francs", que començava a anomenar-se, esporàdicament, rex Francie. Els límits territorials de la França moderna són bastant semblants als de l'antic territori de la Gàl·lia, habitada pels gals, un poble celta. La Gàl·lia fou conquerida pels romans al segle primer aC, i els gals van adoptar la llengua i la cultura romàniques. El cristianisme també hi va arrelar en els segles segon i tercer de la nostra era. Les fronteres orientals de la Gàl·lia vora el Rin foren traspassades per tribus germàniques al segle IV, principalment pels francs, dels quals deriva el nom del país; la França (o Illa de França) fou un domini feudal dels reis Capets francesos al voltant de París. Encara que l'inici de la monarquia francesa sovint remunta al , l'existència continuada de França com a entitat autònoma comença amb la divisió de l'imperi Franc de Carlemany en dues parts, oriental i occidental, al . La part oriental donaria origen al que ara és Alemanya, mentre que la part occidental és a l'origen de França. Els descendents de Carlemany van governar França fins al 987, quan Hug Capet, duc de França i comte de París, fou coronat Rei de França. Els seus descendents, que inicien la dinastia dels Capets, governarien el Regne de França fins al 1792, quan la Revolució Francesa va establir la Primera República Francesa, en un període de transformacions radicals que va començar el 1789. Napoleó Bonaparte va agafar el control de la República el 1799, de la qual se'n va proclamar Primer Cònsol. Els seus exèrcits van participar en diverses guerres arreu d'Europa, van conquerir diversos països i van establir nous reialmes encapçalats per membres de la família de Napoleó. Arran de la seva derrota el 1815, la monarquia francesa fou restablerta, la qual més endavant va ser abolida legislativament i seguida per una Segona República el 1848. Aquesta segona república va finalitzar quan l'últim nebot de l'Emperador, Lluís Napoleó Bonaparte, en fou elegit President i va proclamar un Segon Imperi el 1852. No tan ambiciós com el seu oncle, el segon Napoleó també fou finalment destronat, i el règim republicà va tornar durant la Tercera República (1870). Si bé al final resultà vencedora tant a la Primera Guerra Mundial com a la Segona, França ha patit pèrdues significatives tant en el seu territori colonial (Imperi colonial francès) com en el seu estatut econòmic, de força de treball i com a nació dominant. Des de 1958, s'ha fet a la mida una democràcia semipresidencial (coneguda com la Cinquena República) que no ha sucumbit a la inestabilitat que van experimentar els règims anteriors, de natura més de tipus parlamentari. Després de la inestabilitat política i les manifestacions nacionalistes a Algèria, el govern de Pflimlin va ser deposat. El Parlament va demandar al general de Gaulle a prendre la direcció del país, per evitar una eventual guerra civil. De Gaulle es va convertir en President del Consell el juny de 1958, amb poders plens i amb la tasca de redactar una constitució que establís la Cinquena República. En va ser elegit president el desembre del mateix any. De Gaulle va utilitzar en diverses vegades el referèndum principalment el referèndum que va decidir que l'elecció del president de la República es faria per mitjà del sufragi universal. El 1965, en la primera elecció amb sufragi universal directe, de Gaulle va ser reelegit amb el 55% dels vots contra el 45% del seu adversari François Mitterrand. El maig francès de 1968 van començar les manifestacions estudiantils (moviment que després s'estendria a altres regions del món) van concentrar els partits d'esquerra, sacsejant el règim de de Gaulle. Després d'una manifestació pro-de Gaulle als Camps Elisis li van donar un nou suport. El 1969, però, el govern de Gaulle va llançar un referèndum sobre la creació de 21 regions amb poders polítics limitats i sobre la transformació del Senat en una cambra corporativa. Amb el «no» del referèndum, de Gaulle va renunciar. Els seus successors van ser el gaullista Georges Pompidou (1969-1974), el republicà independent Valéry Giscard d'Estaing (elegit el 1974), el socialista François Mitterrand (elegit el 1981 i reelegit el 1988), i el neo-gaullista Jacques Chirac (elegit el 1995 i reelegit el 2002). El 2007 el president elegit és Nicolas Sarkozy i el 2012 és elegit president François Hollande. Referències Vegeu també Antic règim a França Casos de corrupció a França Gastronomia de França Llista de centrals nuclears de França Llista dels bisbats i arquebisbats de França Llista de peixos de França Enllaços externs Présidence de la République


text: Floquet de Neu (Guinea Equatorial, c. 1964 - Barcelona, 24 de novembre de 2003) era un goril·la occidental (Gorilla gorilla), de la subespècie goril·la de les planes occidental (G. g. gorilla). Va ser la principal atracció del Parc Zoològic de Barcelona per ser l'únic goril·la albí conegut. Es calcula que havia nascut cap al 1964 i va morir per eutanàsia el 24 de novembre del 2003 a Barcelona. Tenia uns 39 anys al moment de la seva mort, força més que la mitjana de 25 anys que sol viure un goril·la en llibertat. Nom El nom original en fang era Nfumu Ngui ("goril·la blanc"), i Jordi Sabater el va anomenar Floquet de Neu. Inicialment presentat a Tele/eXpres com Blancaneus, va fer fortuna el nom de Sabater quan la revista de la National Geographic el va treure en portada del març del 1967 amb el nom Snowflake. El nom va tenir ressò a la premsa (Stern, Life, Paris-Match) i va ser traduït al castellà com a Copito de Nieve. Sabater mateix l'anomenava Floquet o Copi, i els últims anys Nfumu. L'asteroide 95962 Copito, descobert per l'astrònom J. Manteca des de l'observatori de Begues, rebé aquest nom en honor seu. Biografia Va ser capturat als afores de la ciutat de Nko (Mbini, actualment Guinea Equatorial) l'1 d'octubre de 1966 per un caçador anomenat Benito Manié, de l'ètnia fang, que va abatre una parella de goril·les, i que va trobar el petit goril·la blanc abraçat a sa mare. Manié el vengué al primatòleg Jordi Sabater Pi per l'equivalent d'unes 20.000 pessetes d'aleshores. Sabater era el conservador del Centre d'Experimentació Zoològica d'Ikunde, dependent del Zoo de Barcelona. L'1 de novembre de 1966 va ser portat a Barcelona i posteriorment al Parc Zoològic. El dia de Sant Josep de 1967 va ser rebut en audiència oficial per l'alcalde Josep Maria de Porcioles. Com a curiositat s'explica que va defecar mentre era assegut a la cadira del despatx de Porcioles. A causa de ser l'únic goril·la albí del món va fer que ràpidament es convertís en un animal emblemàtic de la ciutat de Barcelona. Tot i que va arribar a tenir 22 descendents, de moment cap no n'ha heretat el color blanc característic. Des del 2001 patia un tipus de càncer de pell poc comú, possiblement perquè -en ser albí- la seva pell rebia un excés de radiació solar. El setembre de 2003 es va anunciar que s'estava morint, i al mes següent se li va aplicar l'eutanàsia. Un gran nombre de cartes han arribat al Zoo de Barcelona demanant la clonació de Floquet de Neu, la qual cosa el converteix en un dels animals més sol·licitats per ser clonats. Això seria possible, ja que el zoològic ha guardat mostres del seu ADN. En la cultura popular L'any 2003, l'escriptor Toni Sala va publicar una biografia en forma d'autobiografia de Floquet de Neu amb el títol Goril·la blanc. El mateix any, Joan Carreras en narra la seva mort, abans que es produeixi el decés real, a la novel·la Qui va matar el Floquet de Neu . El 2011 es va estrenar la pel·lícula d'animació Floquet de neu, protagonitzada pel mateix Floquet de Neu i Elsa Pataky. Referències Enllaços externs Parc Zoològic de Barcelona Recursos sobre Floquet a la UAB Cançó dedicada al Floquet de Neu Goril·les Primats individuals Símbols de Barcelona Parc Zoològic de Barcelona Morts per eutanàsia


text: La farmacologia (del grec, pharmacon (φάρμακον), fàrmac, i logos (λόγος), ciència) és la ciència que estudia l'origen, les accions i les propietats que les substàncies químiques exerceixen sobre els organismes vius. Forma part del conjunt de ciències farmacèutiques. En un sentit més estricte es considera la farmacologia com l'estudi dels fàrmacs, tant aquells que tinguin efectes beneficiosos o bé tòxics. També es pot parlar de farmacologia com l'estudi unificat de les propietats de les substàncies químiques i dels organismes vivents i de tots els aspectes de les seves interaccions, orientat cap al tractament, diagnòstic i prevenció de les malalties. Es parla de medicament com qualsevol molècula artificial, natural o endògena (de dins del cos) que exerceixi un efecte bioquímic o fisiològic sobre la cèl·lula, el teixit, l’òrgan o l’organisme. De vegades la paraula fàrmac s’utilitza com a terme per englobar aquestes espècies bioactives endògenes i exògenes. Més concretament, és l'estudi de les interaccions que es produeixen entre un organisme viu i els productes químics que afecten la funció bioquímica normal o anormal. Si les substàncies tenen propietats medicinals, es consideren medicaments. Es considera una aplicació química que incorpora la biologia molecular, fisiologia, biologia cel·lular i bioquímica. Encara que la farmacologia destaca sobre les altres ciències farmacèutiques, no és pas més important que les altres (Química farmacèutica, farmacognòsia, botànica farmacèutica, fitoquímica.). En la farmacologia es poden distingir dos enfocaments, la farmacologia bàsica i la farmacologia clínica. La farmacologia bàsica recull l'estudi de la naturalesa dels fàrmacs farmacognòsia, l'estudi del qual un organisme fa amb els fàrmacs (farmacocinètica), l'estudi del qual els fàrmacs fan sobre l'organisme (farmacodinàmia) i la racionalitat d'aplicar un fàrmac al tractament d'una malaltia (farmacoteràpia). La farmacologia clínica recull les observacions fruit de l'aplicació dels fàrmacs als humans sans i malalts. La seva metodologia emprada és l'assaig clínic i l'estudi del procés del tractament és la farmacovigilància. Els farmacòlegs estableixen la classificació terapèutica dels medicaments, és a dir, el benefici relatiu que proporcionen davant la seva toxicitat a dosis diferents. Això ajuda a definir la dosi d'un fàrmac que més beneficiarà a un malalt. També estudien com afecten les distintes situacions davant els mecanismes d'acció, l'excreció del fàrmac, la biodisponibilitat, l'absorció pels mateixos teixits i el seu metabolisme. Farmacologia no és sinònim de farmàcia i sovint es confonen els dos termes. La farmacologia, una ciència biomèdica, s’ocupa de la investigació, el descobriment i la caracterització de productes químics que mostren efectes biològics, i l’aclariment de la funció cel·lular i de l’organisme en relació amb aquests productes químics. En canvi, la farmàcia, una professió de serveis sanitaris, es preocupa per l’aplicació dels principis apresos de la farmacologia en els seus entorns clínics; sigui en una funció dispensadora o assistencial. En qualsevol dels dos camps, el contrast principal entre tots dos és la seva distinció entre l’atenció directa al pacient, la pràctica de farmàcia i el camp de la investigació orientada a la ciència, impulsat per la farmacologia. Etimologia La paraula farmacologia deriva del grec φάρμακον, pharmakon, "droga, verí" i -λογία, -logia "estudi de", "coneixement de" (cf. l'etimologia de farmàcia). Pharmakon es relaciona amb pharmakos, el sacrifici ritualista o l'exili d'un boc expiatori o víctima en la Religió de l'antiga Grècia. El terme modern farmacèutic s’utilitza de manera més àmplia que el terme droga perquè inclou substàncies endògenes i substàncies biològicament actives que no s’utilitzen com a medicaments. Normalment inclou agonistes i antagonistes farmacològics, però també inhibidors d'enzims (com ara inhibidors de Monoaminooxidasa). Història Existeix una evolució històrica, des de l'antiguitat clàssica fins als nostres dies que marca el curs d'aquesta ciència, sempre relacionada amb la medicina. Les tauletes cuneïformes sumèries registren les receptes de medicaments. El coneixement farmacològic de l'antic Egipte es va registrar en diversos papirs com el papir d'Ebers del 1550 aC que incloïa un document de 1.100 pàgines sobre 800 receptes que utilitzaven 700 fàrmacs majoritàriament derivats de plantes. Del 60 al 78 dC, el metge grec Dioscòrides Pedaci va escriure un llibre de cinc volums, De Materia Medica, que abastava més de 600 plantes i esdevindria la base de molts textos medievals i va ser adoptat per molts científics de l'Orient Mitjà durant l'edat d'or de l'islam. La distinció més antiga entre medicina i farmàcia com a disciplines va començar al , quan van aparèixer els farmacèutics i els apotecaris als primers hospitals. La demanda de drogues va augmentar a mesura que augmentava la població. Al segle IX on la farmàcia es va establir com una professió independent i ben definida pels estudiosos musulmans. Molts historiadors diuen que l'obertura de la primera farmàcia privada al segle VIII marca la independència de la farmàcia de la medicina. Els orígens de la farmacologia clínica occidental es remunten a l'edat mitjana, amb farmacognòsia i el Cànon de la Medicina d'Avicenna, el Comentari sobre Isaac de Pedro de España i el Comentari sobre l'Antidorari de Nicolau John de St Amand. La farmacologia primerenca es va centrar en l'herboristeria i les substàncies naturals, principalment extretes de plantes. Els medicaments es van compilar en llibres anomenats farmacopees. Les drogues crues s’utilitzen des de la prehistòria com a preparació de substàncies de fonts naturals. No obstant això, el principi actiu de les drogues crues no es purifica i la substància s’adultera amb altres substàncies. La medicina tradicional varia entre cultures i pot ser específica per a una cultura en particular, com en la medicina tradicional xinesa, mongola, tibetana i coreana. No obstant això, bona part d'elles s'han considerat com una pseudociència. Les substàncies farmacològiques conegudes com a enteògens poden tenir un ús espiritual i religiós i un context històric. Al segle XVII, el metge anglès Nicholas Culpeper va traduir i utilitzar textos farmacològics. Culpeper va detallar les condicions de les plantes i els seus tractaments. Al , gran part de la farmacologia clínica va ser establerta pel treball de William Withering. La farmacologia com a disciplina científica no va avançar fins a mitjan enmig del gran ressorgiment biomèdic d’aquell període. Abans de la segona meitat del , la notable potència i especificitat de les accions de fàrmacs com la morfina, la quinina i la digitalis s’explicaven vagament, fent referència a extraordinàries potències químiques i afinitats a determinats òrgans o teixits. El primer departament de farmacologia va ser creat per Rudolf Buchheim el 1847, com a reconeixement de la necessitat d’entendre com els medicaments terapèutics i els verins produïen els seus efectes. Posteriorment, el primer departament de farmacologia d'Anglaterra es va crear el 1905 al University College de Londres. La farmacologia es va desenvolupar al com una ciència biomèdica que aplicava els principis de l'experimentació científica a contextos terapèutics. L’avanç de les tècniques de recerca va impulsar la comprensió i la investigació farmacològica. El desenvolupament de la preparació del bany d’òrgans, on es connecten mostres de teixits a dispositius de registre, com ara un miògraf, i les respostes fisiològiques després de l’aplicació del medicament, van permetre analitzar els efectes dels medicaments sobre els teixits. El desenvolupament de l'assaig d'unió de lligands el 1945 va permetre quantificar la Constant d'equilibri de fàrmacs a targetes químiques. Els farmacòlegs moderns utilitzen tècniques de genètica, biologia molecular, bioquímica i altres eines avançades per transformar la informació sobre mecanismes i targes moleculars en teràpies dirigides contra malalties, defectes o patògens, i creen mètodes per a la cura preventiva, el diagnòstic i, finalment, la medicina personalitzada. Divisions La disciplina de la farmacologia es pot dividir en moltes sub disciplines cadascuna amb un enfocament específic. Sistemes del cos La farmacologia també es pot centrar en sistemes específics que componen el cos. Les divisions relacionades amb els sistemes corporals estudien els efectes dels fàrmacs en diferents sistemes del cos. Aquests sistemes estudien principalment la neurofarmacologia, pel sistema nerviós central i perifèric, i la immunofarmacologia pel sistema immunitari. Altres divisions inclouen la farmacologia cardiovascular, renal i endocrina. La psicofarmacologia és l'estudi de l’ús de medicaments que afecten la psique, la ment i el comportament (per exemple, antidepressius) en el tractament de trastorns mentals (per exemple, depressió). El camp relacionat de la neuropsicofarmacologia se centra en els efectes dels medicaments en la superposició entre el sistema nerviós i la psique. La farmacometabolòmica, també coneguda com a farmacometabonomia, és un camp que prové de la metabolòmica, la quantificació i anàlisi dels metabòlits produïts pel cos. Es refereix a la mesura directa de metabòlits en els líquids corporals d’un individu, per tal de predir o avaluar el metabolisme dels compostos farmacèutics i per comprendre millor el perfil farmacocinètic d’un medicament. La farmacometabolòmica es pot aplicar per mesurar els nivells de metabòlits després de l'administració d'un medicament, per tal de controlar els efectes del medicament sobre les vies metabòliques. La farmacomicrobiòmica estudia l'efecte de les variacions dels microbiomes sobre la disposició, l’acció i la toxicitat dels medicaments. La farmacomicrobiòmica es preocupa per la interacció entre medicaments i el microbioma intestinal. La farmacogenòmica és l'aplicació de tecnologies genòmiques al descobriment de fàrmacs i a la caracterització addicional de medicaments relacionats amb el genoma sencer d'un organisme. estudia els patrons de marcatge epigenètics subjacents que condueixen a variacions en la resposta d'un individu al tractament mèdic. Pràctica clínica i descobriment de fàrmacs La farmacologia clínica és la ciència bàsica de la farmacologia que se centra en l'aplicació de principis i mètodes farmacològics a la clínica mèdica i cap a l'atenció i els resultats dels pacients. La farmacologia està estretament relacionada amb la toxicologia. Tant la farmacologia com la toxicologia són disciplines científiques que se centren a comprendre les propietats i les accions dels productes químics. No obstant això, la farmacologia posa èmfasi en els efectes terapèutics de productes químics, generalment medicaments o compostos que podrien convertir-se en medicaments, mentre que la toxicologia és l'estudi dels efectes adversos de la substància química i de l'avaluació de riscos. El coneixement farmacològic s’utilitza per assessorar la farmacoteràpia en medicina i farmàcia. Descobriment de fàrmacs En els camps de la medicina, la biotecnologia i la farmacologia, el descobriment de fàrmacs és el procés mitjançant el qual es descobreixen candidats a nous medicaments. Històricament, les drogues es van descobrir identificant el principi actiu a partir dels remeis tradicionals o mitjançant un descobriment serendípit, com va passar amb la penicil·lina. Més recentment, es van examinar biblioteques químiques de petites molècules petites, productes naturals o extractes en cèl·lules intactes o organismes sencers per identificar substàncies que tenien un efecte terapèutic desitjable en un procés conegut com a farmacologia clàssica. Després de la seqüenciació del genoma humà que va permetre la clonació i síntesi ràpides de grans quantitats de proteïnes purificades, s’ha convertit en una pràctica habitual utilitzar el cribratge d’alt rendiment de grans biblioteques de compostos contra dianes biològiques aïllades que, segons la hipòtesi, poden modificar la malaltia en un procés conegut com a revers farmacològic. Els èxits d'aquestes pantalles es posen a prova a les cèl·lules i després als animals per comprovar-ne l'eficàcia. El descobriment de fàrmacs moderns consisteix en la identificació d’èxits de detecció, química farmacèutica i l’optimització d’aquests impactes per augmentar l'afinitat, la selectivitat (per reduir el potencial d’efectes secundaris), l'eficàcia / potència, l'estabilitat metabòlica (per augmentar la semivida), i biodisponibilitat oral. Un cop identificat un compost que compleixi tots aquests requisits, el procés de desenvolupament de medicaments pot continuar. Si té èxit, es desenvolupen assajos clínics. El descobriment modern de fàrmacs sol ser, doncs, un procés d'inversió de capital intensiu que implica grans inversions per part d’empreses de la indústria farmacèutica i també de governs nacionals (que proporcionen subvencions i garanties de préstecs). Malgrat els avenços tecnològics i la comprensió dels sistemes biològics, el descobriment de fàrmacs segueix sent un procés llarg, "car, difícil i ineficient", amb una baixa taxa de descobriment terapèutic nou. El 2010, el costos de recerca i desenvolupament de cada nova entitat molecular va arribar a uns 1.800 milions de dòlars EUA. Al , la investigació bàsica sobre el descobriment està finançada principalment per governs i organitzacions filantròpiques, mentre que el desenvolupament en fase final està finançat principalment per empreses farmacèutiques o capitals de risc. Per poder entrar al mercat, els medicaments han de passar diverses fases d’èxit dels assaigs clínics i passar per un nou procés d’aprovació de medicaments, anomenat New Drug Application als Estats Units. Referències Vegeu també Farmacotècnia Farmacometria Glossari d'accions farmacològiques Enllaços externs Farmacologia Guia temàtica electrònica de la Biblioteca/CRAI de la Universitat Pompeu Fabra [darrera actualització: 20 gener 2016]