La defensa de l'expresident de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha insistit aquest dilluns en què el Tribunal Suprem (TS) no és "competent" per emetre l'euroordre per lliurar-lo a Espanya. "Des del primer dia, el novembre de 2017, vam plantejar que hi havia un problema de competència i el Suprem ha anat canviant les raons per atorgar ells mims la competència en funció del desenvolupament dels esdeveniments", ha dit l'advocat, Gonzalo Boy i, en roda de premsa a l'Alguer (Itàlia), al costat de Puigdemont i el seu advocat italià, Agostinangelo Marras. Després que el Tribunal d'Apel·lació de Sàsser (Itàlia) ha suspès l'ordre europea de detenció a l'espera que els tribunals europeus es pronunciïn sobre la seva immunitat i la pregunta prejudicial del jutge del Suprem Pablo Llarena, Boye ha valorat que "una i una altra cosa s'han de resoldre amb caràcter previ per saber si qui emet l'ordre de detenció tan sols és competent per fer-ho", i ha explicat que per això no s'ha entrat a fons de l'assumpte aquest dilluns. Boye ha qualificat la decisió de tribunal aquest dilluns com "una síntesi de la feina que es realitza fa 4 anys" en la seva línia de defensa, i ha dit que demostra la diferència entre estats a l'hora d'aplicar la normativa europea. Per la seva banda, Marras ha assenyalat que la presència de Puigdemont aquest dilluns al tribunal era optativa i el procediment podria haver continuat encara que ell no hi assisteix, i ha explicat que abans de poder reprendre el procés a Sàsser haurà de resoldre completament sobre immunitat de Puigdemont (en el TGUE) i la qüestió prejudicial sobre l'euroordre al TJUE. Aquest mateix dilluns, el jutge que instrueix la causa de l'1-O al Suprem, Pablo Llarena, ha comunicat al Tribunal d'Apel·lació de Sàsser que les ordres de detenció contra els exconsellers Toni Comín i Clara Ponsatí segueixen en vigor, i Boye ha retret que l'han conegut mentre eren a la vista i "pel mateix que la Fiscalia estava dient que no" a lliurar a Puigdemont. Pel que fa a Vox, que per ser acusació popular al Suprem vol personar-se en la causa al tribunal italià, Boye ha explicat que tant l'equip jurídic de Puigdemont com la Fiscalia s'han posicionat en contra "per falta de legitimació".


Hereu fa marxa enrere - Notícies Política - Notícies Política - e-notícies Divendres, 27 de maig del 2022 Política · 12 de Juny de 2010. 15:22h. Hereu fa marxa enrere L'alcalde de Barcelona assegura ara que tornarà a ser candidat Hereu, en una imatge d'arxiu L'alcalde de Barcelona, Jordi Hereu, ha confirmat ara la seva intenció de ser el candidat del PSC a les eleccions municipals de 2011, després que només fa uns dies digués que desconeixia si ho seria davant de les especulacions que situaven com a alcaldable l'exregidor i exconseller Ferran Mascarell. En declaracions a Catalunya Ràdio, ha subratllat que és un "apassionat" de Barcelona, que està disposat a donar-ho tot per la ciutat i que es veu com a candidat "amb un rotund sí". Malgrat tot, els dubtes d'Hereu van provocar la ràpida reacció del director de campanya del PSC, Jaume Collboni, que va apuntar que l'alcalde és "el millor i l'únic candidat" del partit. En el mateix sentit, es va pronunciar el secretari d'Organització del PSC de Barcelona, Albert Aixalà. Mascarell critica Hereu Hereu no sap si serà candidat Mascarell per Hereu? CiU reclama "una gran majoria al Parlament" L'autodeterminació omple el centre de Barcelona #9 Ramon, Barcelona, 14/06/2010 - 00:39 El PSC organitza actes cap de setmana rere cap de setmana, l'única finalitat dels quals és extraure'n un tall d'obligat inseriment en els TN amb l'excusa de la cobertura noticiosa de l'acte. Què, Convergència, Telecambrils continua tan partidista? #8 Núria, Reus, 13/06/2010 - 14:36 Per ser que tots dos estan ben follats i ben cobrats, sobretot el taxista en proporció al seu nivell d'estudis, tenen uns caretos que n'hi ha per llogar-hi cadires. #7 tomàs, barcelona, 13/06/2010 - 11:59 Barcelona té força i per governs muncipals que lhan posat al món. Shan fet errors, però Barcelona no es pot privatitzar ni pot estar en mans del diner. Un Ajuntament d'esquerres és la millor garantia que sigui per la gent. Ànim alcalde! #6 laila, bcn, 13/06/2010 - 11:44 I a sbore diu que "es el seu destí", m'ha sonat a la unidad de destino en lo universal.FORA HEREU-FORA PSC #5 David, Barcelona, 13/06/2010 - 09:26 Millor, així ja tenim molt clar a qui no votar. SIL Barcelona torna amb 650 empreses participants i visitants de 81 països


Entrevista Carles Mundó, conseller de Justícia Mundó assegura que la majoria d'alcaldes del PSC facilitaran el referèndum La conselleria n'és titular de la pràctica totalitat. En declaracions a 'L'entrevista' de La Xarxa, el conseller de Justícia, Carles Mundó, ha dit que confia que "quan l'alcaldessa de Barcelona diu que està a disposició de fer possible que tots els barcelonins puguin exercir el seu dret a vot, estic convençut que farà tot el possible. No tinc cap motiu per creure que no complirà amb les seves paraules. Em semblaria incomprensible que no fos així", ha reblat. Mundó ha recordat que Colau "representa una força que té com a bandera la transformació i l'exercici dels drets dels ciutadans i seria incomprensible que no fes tot el possible perquè els ciutadans de Barcelona puguin exercir el seu dret a vot l'1 d'octubre". El manifest dels alcaldes i regidors socialistes La incògnita de Barcelona, però, no és l'única. Ahir 350 alcaldes i regidors socialistes van presentar un manifest per denunciar pressions i amenaces. Acusen Junts pel Sí i la CUP d'aquest clima intimidatori. Entre els alcaldes socialistes que s'han mostrat reticents a facilitar els locals de votació l'1-O hi ha Núria Parlon, de Santa Coloma de Gramenet; Núria Marín, de l'Hospitalet de Llobregat; David Bote, de Mataró; Àngel Ros, de Lleida, i Antoni Balmón, de Cornellà de Llobregat. Tot i això Mundó ha recordat que "hi ha diferència entre el que diuen els dirigents del PSC i el que diuen la majoria d'alcaldes del partit. La majoria han expressat la seva predisposició perquè el referèndum es porti a terme en els seus municipis amb la màxima normalitat possible. El manifest existeix, però també existeix la realitat: la majoria d'ajuntaments on el PSC té l'alcaldia han manifestat la seva disposició a fer efectiu el dret de vot dels ciutadans, sigui per votar que sí o que no. La majoria d'alcaldes socialistes estan atents al que volen els seus ciutadans", ha assegurat. Dijous arrenca la campanya del sí a Tarragona Aquest dijous el president Puigdemont, el vicepresident Junqueras i la resta de membres del govern participaran en l'acte d'inici de campanya a favor del sí que es farà a Tarragona. Caldrà esperar si la justícia espanyola hi actua en contra o permet que se celebri. El conseller Mundó ho té clar: "Fer un acte polític, que té el seu fonament en la llibertat d'expressió, seria increïble que s'entengués com la desobediència a cap norma o dret fonamental". Tot plegat després que un jutge hagi suspès un acte previst a Madrid a favor del referèndum. Entrevista Carles Mundó


Armando sobre el Fernando Reig: “esperava una cosa menys seria” Continua demostrant-se la solidaritat de la gent... Una demostració palpable de la maldat humana... • Volem conéixer directament què opinen els veïns i veïnes de la ciutat respecte al pont Fernando Reig: quins problemes està ocasionant?... Enviat per Redacció Muntanyes en 22 de Febrer de 2017. Tags: Alcoi, El poble és savi, Pont Fernando Reig El Pont de Fernando Reig és una de les infraestructures més importants per a Alcoi pel que fa a comunicació amb altres ciutats, en concret amb Ibi, Villena, Alacant... El Ministeri de Foment ha informat que la seua apertura als usuaris no tindrà lloc fins a dins de 13 mesos, quan hagen realitzat les obres pertinents per a la seua seguretat, que costaran al voltant de 10 milions d’€. Volem conéixer directament què opinen els veïns i veïnes de la ciutat al respecte: quins problemes està ocasionant? Tenen tota la informació? Què és el que ha fallat des del seu punt de vista? Parlem amb Armando. Conversant amb Armando li comentem que seran 13 mesos els que ha previst el Govern perquè el pont estiga obert al trànsit. Armando no s’esperava tant de temps d’obres, “ni molt menys. Esperava una cosa menys seria”. S’han de canviar tots els tirants del Pont, “però no sé per què, no sé què els ha passat. S’han fet molts ponts com aquest, i més llarg, i no han hagut de canviar tirants”. Com a usuari, Armando creu que aquest problema s’hauria de resoldre com més aviat perquè “és la principal sortida que n’hi ha cap a Alacant“. “La gent ha de buscar alternatives per a eixir cap a Alacant. El camí de la Mortera, com continue així uns mesos més es rebentarà“, afirma Armando. Des del seu punt de vista és una vergonya el fet que no es puga sortir cap a Alacant tampoc per la Beniata. La seua opinió és que s’han de prendre mesures com més aviat millor. Taller del Gara d’Alcoi per a deixar de fumar La volta als ponts aconsegueix gran participació Rizzolo S.L i Licores Sinc fan donacions per a l’Àrea de Salut d’Alcoi by Redacció Muntanyes - No Comment Maldats by Redacció - No Comment Ximo Puig destaca que la conselleria de Sanitat oferirà informació per municipis sobre la COVID-19 by Redacció - No Comment Maldats 9 d'Abril de 2020 Ximo Puig destaca que la conselleria de Sanitat oferirà informació per municipis sobre la COVID-19 8 d'Abril de 2020


Empleo DIRECTOR/A DE QUALITAT (sector alimentació) - Infofeina DIRECTOR/A DE QUALITAT (sector alimentació) AXXON Tech selecciona DIRECTOR / A DE QUALITAT (sector alimentació) per a empresa familiar gironina, líder en el seu sector, amb planta de producció ubicada a rodalies de Girona. Garantir el compliment del marc legal establert per les autoritats sanitàries i establir el control de les matèries primeres, productes, processos i instal·lacions, per tal d'assegurar la Qualitat dins dels estàndards marcats per l'empresa i Seguretat Alimentària dels productes elaborats per la companyia. Liderar la certificació de les plantes en Normes de Qualitat, Seguretat Alimentària i Medi Ambient. Proposar iniciatives per a la millora de la qualitat, coordinar a l'equip de treball sota la seva responsabilitat per a la consecució dels estàndards i objectius marcats per la Direcció. Desenvolupar, Implantar i Supervisar el Sistema de Gestió i Control de Qualitat (APPCC) perquè el producte elaborat compleixi amb els estàndards establerts (salubritat, innocuïtat i garantia sanitària). Participar en les relacions empresa / client en matèria de Seguretat Alimentària i Qualitat. Supervisar les relacions amb Proveïdors de M. Primeres, Productes i Serveis. Coordinar la Gestió de Residus i Impacte Mediambiental. Pla de Mostreig i Anàlisi de Laboratori. Gestionar l'estat de conservació, neteja i desinfecció i condicions higienicosanitàries de manipulació de les plantes Gestionar, Coordinar, Formar i Seleccionar l'equip de persones per assegurar el compliment de les seves funcions i vetllar per un bon ambient de treball i cooperació en el grup. Grau amb titulació de Grau en Ciència i Tecnologia dels aliments (imprescindible) Titulació superior : Enginyeria Agroalimentària, Ciència i Tecnologia dels Aliment, Biologia o similar. Experiència mínima 4-5 anys en l'àmbit de la qualitat, preferiblement al sector carni . Bon coneixement de les normes de seguretat alimentària i auditories IFS / BRC. Bon nivell d'anglès (mínim B2). Pensem en una persona proactiva amb un caràcter sòlid i elevada capacitat organitzativa que vulgui assumir responsabilitats treballant en equip. (imprescindible) Dill a div, 40h / setmanals Des de 30000 € fins a 40000 € AXXON Tech selecciona DIRECTOR A DE QUALITAT (sector alimentació) per a empresa familiar gironina... Liderar la certificació de les plantes en Normes de Qualitat, Seguretat Alimentària i Medi Ambient... Salario : 30000 € fins a 40000 € TÈCNIC/A CONTROL DE QUALITAT (SECTOR CARNI) Inspeccionar i supervisar qualitativament les tasques de producció i l'acabat del producte. Implementar... Incorporació en una empresa sòlida del sector alimentari. Horari de matins, de 6h a 14h. Contracte de... Realització d'anàlisis de rutina de control de qualitat dels materials rebuts, de les mostres del... Experiència mínima de 3 anys en laboratori (preferiblement sector farmacèutic). Imprescindible... Funcions i requisits de la vacant Funcions. Estem buscant el màxim responsable d'un restaurant a la carta de qualitat mitjana alta (no fan menú). Serà el màxim responsable de l'establiment a... Funcions i requisits de la vacant Funcions. Per empresa del sector càrnic situada a la Garrotxa, precissem incorporar, operari a per a diferents sales. sala blanca ( envasat, etiquetge... Selecció de Personal i Consultoria.AXXON Tech selecciona DIRECTOR A DE QUALITAT (sector alimentació) per a empresa familiar gironina, líder en el seu sector, amb planta de producció ubicada... DESENVOLUPADOR/A SOFTWARE (SECTOR TECNOLÒGIC) Estem col laborant una empresa líder en el seu sector, dedicada als sistemes de comunicació en... Supervisaràs tant als tècnics interns com externs, assegurant la qualitat de les instal lacions i el... Estem col laborant amb una important empresa del sector alimentació (no càrni) que precisa incorporar... Ajustar i parametritzar els equips a fi d'aconseguir els paràmetres de producció i qualitat marcats... Funcions i requisits de la vacant Funcions. El nostre client, grup empresarial del sector industrial amb... Director de Producció Reportant a Propietat, es responsabilitzarà de liderar la unitat productiva de... Biotecnològics i Afins, o CFGS en Laboratori d'anàlisi i control de qualitat, o CFGS en química industrial. Valorable coneixements en ISO i GMP. Vehicle per arribar al lloc de feina... TÈCNIC/A COMERCIAL (SECTOR PRL) Creixement professional, treballant de la mà del Director de Territori. Horari de dilluns a divendres... Es valorarà molt positivament aportar coneixements del sector de la PRL. Pensem en una persona amb un... CastellàAvançat (imprescindible) CatalàAvançat (imprescindible) Temps d'experiència 2 anysExperiència Cal tenir experiència prèvia en feines de fàbrica (sigui en el sector que sigui... OPERARI/-A Sector Metal·lúrgic Funcions i requisits de la vacant Funcions. Control i alimentació màquina. Revisió producte final... Valorable sector metal lúrgic. (imprescindible)Carnets de conduir BAltres requisits Persona metòdica i...


Govern troba la fórmula jurídica per pagar els ERTO que tenia pendents Aquesta situació està afectant unes 200 empreses i més d’un miler de treballadors Compradors per l'Avinguda Meritxell. Actualitzada 12/06/2020 a les 06:29 El Govern diu haver trobat la fórmula jurídica adequada per tal de poder fer el pagament de les prestacions per les suspensions de contractes de treball, els popularment coneguts com a ERTO, i les reduccions de jornades de treball. Així ho va notificar l’executiu en un comunicat en què indicava que a partir d’avui mateix es començarien a fer els pagaments. Aquests ingressos es faran de manera paral·lela amb les accions que hauran de dur a terme les empreses afectades per tal que puguin regularitzar la seva situació davant l’administració. En aquest sentit, l’executiu vol aplicar diferents tipus de mecanismes per tal que aquestes empreses de les quals no s’han fet efectius els ERTO i les reduccions de les jornades de treball, així com tampoc es van poder acollir a les diferents ajudes que preveien les lleis òmnibus de mesures urgents, puguin regularitzar la seva situació, i d’aquesta manera complir els requisits per tal de poder optar a aquestes ajudes i prestacions. Cal destacar que aquesta solució tindrà un impacte per a unes 200 empreses que havien optat per tramitar les suspensions de contracte de treball o les reduccions de jornada laboral i que tenien algun deute amb l’administració, ja fos comunal, amb el mateix Govern o amb la Caixa Andorrana de Seguretat Social. No obstant això, també hi havia empreses que presentaven defectes en la documentació i s’havien paralitzat aquests pagaments. Així doncs, amb aquesta solució el Govern liquidarà a partir d’avui mateix les parts dels salaris de més d’un miler de treballadors, que eren els afectats. En aquest sentit, tal com explicava el comunicat, “el Govern ha decidir que es prioritzarà l’interès dels assalariats i es procedirà al pagament de les prestacions”, a més a més d’informar que s’habilitava un sistema perquè les empreses afectades es poguessin posar al dia. En valors totals, l’executiu ja ha liquidat un total 9.235 persones que han pogut cobrar la prestació que preveu la llei. D’aquestes, cal destacar que 7.644 són prestacions per a assalariats, mentre que un total de 1.591 fan referència als treballadors autònoms. D’altra banda, la Unió Hotelera va dir que en cap moment volien acusar el cap de Govern de mentir i que van voler “matisar les declaracions perquè existeixen un determinat nombre d’empreses que no tenen cap deute” i que els treballadors no havien cobrat. El que han de fer, és pagar el mínim de supervivència a tothom, i si algú té algun deute amb l'administració, utilitzar els canals legals. No es pot ser part i jutge.


Com es pot escriure briolette en català? – El blog del TERMCAT La forma normalitzada pel Consell Supervisor del TERMCAT per al manlleu francès briolette és briolet. Habitualment s’utilitza aquest adjectiu en el terme talla briolet, que en gemmologia designa la talla d’una gemma de secció en forma de gota, amb 24 facetes triangulars a la corona i 24 facetes triangulars allargades a la culata. L’adaptació al català dels manlleus francesos acabats en -ette es pot fer a partir de la pronúncia de la llengua d’origen (com a baguet) o respectant la morfologia del francès (com a faceta). En aquest cas, el mot briolette s’ha adaptat al català a partir de la seva pronúncia en francès i d’acord amb l’ús més habitual entre els especialistes de l’àmbit. En gemmologia s’utilitza també el terme talla baguet, format a partir de l’adaptació del manlleu francès baguette, que fa referència a una talla en escala de secció rectangular, molt allargada amb relació a l’amplada, amb 4 facetes trapezoïdals i taula rectangular a la corona, i 6 facetes trapezoïdals i 2 de triangulars a la culata. Podeu consultar el terme talla briolet i altres tipus de talles en el Diccionari de gemmologia en línia i al Cercaterm, on també trobareu l’explicació completa del criteri d’adaptació del sufix diminutiu francès -ette. De ben segur que, en ple Any Internacional de la Cristal·lografia, us ajudaran a aprofundir en la terminologia d’aquesta ciència des del seu vessant més “brillant”, la gemmologia.


Data d'emissió: 29/06/2020 Efectes en plec: 8 Valor postal dels segells: 1,45 € DONES EN LA CIÈNCIA. MARIA ANDRESA CASAMAYOR DE LA COMA. Correos, en el seu afany per donar a conèixer i destacar les dones que han dut a terme grans assoliments per a la història de la humanitat, dedica aquesta vegada un nou plec premium a la dona en la ciència. El segell té com a protagonista la matemàtica que va elaborar el primer manual didàctic d’aquesta matèria, almenys, el primer del qual es té constància i que es conserva a la Biblioteca Nacional. María Andresa Casamayor de la Coma va publicar una obra titulada Tyrocinio aritmético, dedicat i censurat per les Escoles Pies de Saragossa. Seguint la tradició o el costum que regia en l’època quan una dona escrivia un llibre que no es considerava adequat per a ella, i amb la intenció que tingués més acceptació, el va publicar amb el pseudònim de Casandro Mamés de la Marca y Aranoa, un anagrama original del seu nom real. El Tyrocinio és un llibre que recull la manera d’ensenyar les quatre regles d’una manera clara, breu i assequible, amb un contingut pràctic dirigit principalment al comerç. Va exercir com a mestra de nenes, i durant bona part de la seva vida com a mestra de primeres lletres a les escoles públiques de la ciutat, en què va posar en pràctica tots els seus coneixements matemàtics i, sobretot, va utilitzar una didàctica que feia que aquesta assignatura, sempre temuda per molts, arribés a les seves alumnes amb més facilitat. El segell, que recorda el naixement d’aquesta dona increïble, tan avançada al seu temps i amb uns interessos poc habituals, mostra una imatge femenina, borrosa, una mena de miratge, tal com va ser la seva autoria literària la major part del temps. Una mà que traça nombres amb un guix blanc completa el disseny que vol valorar la tasca d’aquesta dona de ciència, d’ella i de totes les que van assolir grans fites científiques, que les estan assolint i que, per descomptat, les assoliran en el futur.


Una seixantena de responsables de residències de Lleida es formen en prevenció de covid-19 | Ràdio Tàrrega Una seixantena de responsables de residències de Lleida es formen en prevenció de covid-19 ACN Bellpuig .- Una seixantena de responsables higènic-sanitaris de diferents residències de les regions sanitàries Lleida i Alt Pirineu i Aran rebran formació fins dimarts que ve sobre mesures de prevenció contra la covid-19 en aquests centres. A les sessions es simulen situacions del seu dia a dia amb els residents, algunes de risc, per tal de posar a prova les decisions que s'han de prendre. La delegada de Salut en coordinació de residències, Anna Maria Fité, ha assegurat que han aprofitat que ara els centres estan "en un moment tranquil" per fer aquesta formació, necessària perquè la transmissió del virus encara és activa i cal seguir reforçant mesures. Així mateix, els participants troben un espai per compartir experiències viscudes els darrers mesos. Fité ha explicat que la formació pràctica es fa per millorar el maneig respecte a la sectorització, els circuïts i el reforç de les mesures de prevenció a les residències. En aquest sentit, ha assegurat que aquest curs no arriba tard malgrat els múltiples brots de covid-19 que hi ha hagut a les residències. Fité ha remarcat que les tècnics han anat "in situ" a fer visites als centres i ara que és un "moment tranquil" s'aprofita per fer aquesta formació i millorar, sobretot en el manegi de control d'infeccions. Així mateix, ha recordat que la transmissió del virus encara és activa i sempre és una bona oportunitat reforçar coneixements. Les sessions es fan amb grups reduïts d'entre 5 i 6 persones per tal que puguin ser el màxim de pràctiques. Es plantegen escenaris de risc de com ha d'actuar el responsable higènico-sanitari dels centres, que majoritàriament són infermeres. Hi ha les habitacions vermelles i les grogues, que és on es troben els possibles casos de coronavirus. Llavors es planteja als participants com han de fer els diferents "circuïts" de forma correcta per evitar la propagació del virus. Circuïts com el trasllat de la vaixella amb el menjar o la bugaderia. "És un entrenament", ha destacat Fité, que també ha posat en valor que a la part final es faci un "briefing" per compartir, analitzar situacions i sentiments, ja que és important ajudar a trobar aquest espai perquè en alguns casos "s'han sentit sols" durant la pandèmia. A la residència on treballa van poder anar "trampejant" la pandèmia fins al setembre passat, quan van tenir un brot important. Va ser aleshores quan es van posar en marxa "molts mecanismes". Castillo remarca que la formació que reben ara és molt important, i que els servirà no només per la covid-19. Així mateix, ha assegurat que des del principi de la pandèmia han tingut "connexió directa" amb els Departaments implicats del Govern i que la comunicació ha sigut fluïda, sobretot quan els va afectar el brot, ja que estaven presents al centre.


Moneo acaba una conferència a la Miró pintant en una pissarra Fallà l'aparell de diapositives i el públic es perdé mitja intervenció Sebastià Bennàssar | 31 juliol 2004 L'arquitecte Rafael Moneo va acabar ahir a la nit intentant dibuixar de cap alguns detalls de l'òpera de Sydney en una pissarra Vileda amb un retolador de colors. L'escena es va desenvolupar en una Fundació Pilar i Joan Miró que demostrà les seves mancances per acollir un gran esdeveniment com el d'ahir a la nit. L'arquitecte participava en el cicle de conferències organitzat pel Col·legi d'Arquitectes per homenatjar el danès Jorn Utzon, autor de l'òpera de Sydney. La presència de Moneo va suscitar l'interès de moltes persones de Palma i va ser un gran èxit de convocatòria. Però el que no es pensava bona part del públic assistent és que acabaria perdent-se més de la meitat de la intervenció de Rafael Moneo. Precisament a la seva casa, a l'edifici que ell mateix havia dissenyat, Moneo va haver de lluitar contra tots els elements per fer-se entendre. Ben aviat es va trencar l'aparell de diapositives. I ell havia preparat tota la seva intervenció en funció de la projecció de les imatges. Era una conferència audiovisual. Intentant superar aquest contratemps, Moneo va explicar al públic que assajaria una improvisació. I va començar a dibuixar de cap i a l'aire, amb les mans, allò que intentava explicar. A fora, el públic que no havia pogut entrar no entenia res. Hi havia una gran pantalla des de la qual s'havia de poder seguir la conferència, però com que l'arquitecte es va haver de moure tant la càmera que havia de retransmetre les imatges no el va poder seguir. El micròfon era de peu fix i moltes vegades tampoc no arribava el so a les persones que no havien tingut l'oportunitat d'entrar dins la sala. Molt al final va aparèixer la pissarra Vileda i Moneo, de cap, féu els seus dibuixos. Però quan havia d'explicar per què l'òpera de Sydney no s'acabà segons els designis d'Utzon, va ser impossible seguir els seus raonaments per manca de sistema auditiu i pel gran renou que feia la gent que visitava la fundació. Al final, una decepció per a moltes persones que acudiren fins a l'entitat per veure Moneo.


Per fer el pagament hi han tres opcions, mitjançant targeta, transferència bancària o paypal . El pagament per targeta es fa a través d'una passarel·la de pagament totalment segura, on les dades de la teva targeta viatgen directament cap a un servidor segur de "LA CAIXA". D'aquesta manera, ni nosaltres ni ningú, pot tenir accés a les dades. Si selecciones el pagament per transferència bancària , et comunicarem el nostre número de compte i podràs realitzar l'ingrés . És important que figuri el teu nom o el número de comanda per no generar dubtes . Reservarem el producte que es faci efectiu l'ingrés farem l'enviament. Només s'acceptaran devolucions de productes durant les 24 hores posteriors a la seva recepció. El producte ha d'estar etiquetat i amb el seu embalatge original. La devolució ha d'estar autoritzada per l'empresa Stevia Osona. Si la devolució és desistiment de compra, els ports del retorn i del nou enviament aniran a càrrec del client. On més puc comprar Stevia Osona ? Visita'ns a la nostra botiga o a les fires on assistim. Mantenimient del compte Envía'ns un correu a: Visíta'ns a la botiga: Inscriute al nostre butlletí Desenvolupat per Albert Arroyo Copyright © 2022 Stevia Osona. Tots els drets reservats.


Jaume Font Estival | M. Carme Ribas i Mora (*) | Necrològiques | El Punt Avui Amic, gastrònom i escriptor Dilluns al vespre m’arribava la notícia del traspàs del gastrònom i gurmet reconegut de la nostra ciutat Jaume Font Estival. Malgrat ser un gastrònom de cap a peus i haver sigut director de la revista Girona Gastronòmica, de programes de ràdio, de televisió, haver estat jurat en concursos i més, la meva coneixença amb ell no té res a veure amb la gastronomia de casa meva, sinó amb el vessant més personal. Molts gastrònoms de ploma podran definir aquesta gran persona. L’oncle d’en Jaume, en Francisco Font, era distribuïdor de la llet de la Central Lletera i després de la Ram. Pare de l’Anna Font, va morir amb 45 anys. En morir jove, la seva filla, que des de joveneta repartia la llet amb el pare, es va casar amb 17 anys i el pare d’en Jaume, el senyor Ramon Font, el va substituir un temps. Aquí ja vàrem entrar en contacte amb aquesta família pel tema de la llet, que era el negoci començat pels meus pares: venda de llet. En Jaume era quasi de la meva edat, per la qual cosa a casa també va ser dels llocs on havia vingut precisament de jove. Tinc un super-8 de la Festa del Pedal de fa més de 50 anys. Passant per davant de casa, ell anava amb una bicicleta de can Claret que una de les rodes almenys feia dos metres de diàmetre i l’altra era minúscula. Tota una atracció que vaig filmar i guardo. Fa més de 40 anys en Jaume es va casar amb la Nuri Lladó, que era filla del reconegut Pere Lladó, que havia treballat a casa tants anys i que tothom recorda. Amb en Jaume havíem compartit sopars i dinars a casa amb tota la família que tinc registrats en boniques pel·lícules. Van tenir dos fills, la Cristina i en Ramon, i li han donat dos nets. Tot i que ara estava una mica apartat del món mediàtic, ràdio i televisió, continuava actiu i portava la reconeguda Aula de Cuina de la seva esposa, la Nuri Lladó. En Jaume ens ha deixat sense fer fressa, tanta que en fan les cassoles dels cuiners; ha portat la seva malaltia fulminant en la més estricta intimitat. Ell no volia estar malalt. Penso que són molts el que el recordaran, perquè sentir-lo en aquells programes gastronòmics donava emoció de veure l’entusiasme que hi posava. De tots era sabut que era un gran gurmet i gaudia de la bona cuina, majoritàriament la tradicional. Avui, a les onze del matí, li diran adeu a la parròquia de Santa Susanna del Mercadal, on tinc la seguretat que s’aplegaran reconeguts gastrònoms per estar al costat de la Nuri, la Cristina i en Ramon, i els nets en aquest moment tan especial de dir adeu a una persona estimada, l’espòs, el pare, l’avi, tota la família. El Punt Avui. Girona 05-09-2018, Pàgina 43


Reunió amb el president del Comitè Econòmic i Social Europeu | Foment de la Producció Actualitat October 23, 2019 El president de Foment, Josep Sánchez Llibre i la presidenta de la Comissió de la Unió Europea i Programes Europeus, Ma. Helena de Felipe, es reuneixen amb el president del Comitè Econòmic i Social Europeu, Luca Jahier. El president del Comitè Econòmic i Social Europeu, Luca Jahier, ha visitat Foment del Treball on s’ha reunit amb el president de la institució, Josep Sánchez Llibre. Tots dos han reflexionat sobre l’estat actual de l’economia a nivell mundial i les possibilitats de relació entre corporacions. També han participat en la trobada per part de Foment, el secretari general, David Tornos, la presidenta de la Comissió de la Unió Europea i Programes Europeus, Ma. Helena de Felipe, i el director d’Internacional, Kilian Garcia. La tasca de Foment del Treball en favor de la internacionalització de l’economia i les empreses catalanes inclou la recerca i exposició de noves destinacions per a les empreses que han obert mercat i la promoció de la iniciació en el cas d’aquelles empreses que es plantegen la projecció exterior per primera vegada. En aquest sentit, Foment organitza missions empresarials per a l’obertura de nous mercats i ofereix desenses de jornades anuals de detecció d’oportunitats de negoci i inversió arreu del món. Destacat, Foment, María Helena de Felipe


La toxina botulínica serotip A (TBA) actua inhibint l’alliberament d’acetilcolina en la unió neuromuscular, amb la consegüent paràlisi muscular local. La seva injecció gàstrica podria produir una inhibició del peristaltisme i, consegüentment, induir un retard en el buidament gàstric, que condicionaria la sacietat precoç i la pèrdua de pes. Amb el pacient sedat i sota control endoscòpic, es fa una punció TBA a la capa muscular de l’estómac (fundus i antre), en un procediment asimptomàtic, ambulatori i d’uns 15-20 minuts de durada. La seva eficàcia és limitada en el temps i és reproduïble passats uns 3-6 mesos. Es tracta d’un procediment segur, ben tolerat i sense efectes secundaris significatius, tant a nivell gàstric com neuromuscular. Pot ser una bona opció com a tractament coadjuvant en la retirada d’un baló intragàstric convencional, Bioenterics, Spatz i/o Obalon.


Tomate Pink Claire F1: descripció i característiques de la varietat IniciConsells útilsJardíVarietats de tomàquets 2 Els fruits 6 Cultiu: consells Els tomàquets són les verdures més comunes a qualsevol llar. Poques taules prescindeixen de tomàquets frescos o en conserva. També hi ha qui sempre afegeix tomàquets a amanides i altres plats. La varietat Pink Clair F1 és adequada per als amants dels tomàquets rosats. Es tractarà en aquest article. La varietat va ser criada per criadors israelians, i és un híbrid del primer creuament de varietats. Referent a una espècie indeterminada, el creixement depèn de la regió on es cultiva la cultura. La longitud màxima de la tija arriba als 2 m. El sistema radicular del matoll està ben desenvolupat. Tops de color verd fosc, gran quantitat de verdor. Les fulles de la tija estan situades a poca distància les unes de les altres. Per establir bons ovaris, s’han de treure els passos simples. Maduració primerenca de fruites. Des del moment de la sembra, només passen 90 - 95 dies, i la primera collita està a punt. En un arbust madura el nombre òptim de fruites. A la 1a inflorescència es formen de 4 a 6 fruits grans i madurs. Té un mosaic de tabac, verticlosi i fusarium amb una gran resistència a les malalties. Les altres malalties del tomàquet no toleren gaire bé. És important el tractament puntual de sòls i sòls amb fàrmacs que eviten malalties virals i fongs. Tolera el sòl obert en regions càlides. En zones més fredes, cal un refugi d’hivernacle o hivernacle. Tomàquet principal: descripció i característiques de la varietat Els tomàquets grans tenen una tonalitat rosa. El pes d’un fruit és prou gran entre 180 i 300 g. Té una forma ovalada, lleugerament aplanada a la part superior. La consistència interna és suau i suculenta, amb un sabor dolç. La pell del fetus és forta, no s’esquerda. A la base de la tija hi ha un petit halo verd. Els tomàquets són grans i deliciosos durant tota la temporada. La mida del fetus no depèn de la seqüència de maduració. Durant tot el període de maduració, es pot collir una collita molt bona d’un arbust, fins a 7 kg de tomàquets. Té un gust excel·lent, es pot menjar per separat de tots els plats. També funciona bé en amanides d’estiu amb altres verdures. Apte per a conserves senceres. Tot i això, és millor utilitzar llaunes amb un coll ample. Així serà més convenient col·locar tomàquets en un recipient. Apte per a fer sucs, pastes i tomàquets de tomàquet. Anirà bé en la preparació de plats de carn calenta, així com per marinar barbacoa. Adequat per cuinar guisat de verdures i llec. La majoria d’agrònoms caracteritzen bé aquesta varietat. A tots els agrada una collita bona i saborosa per a la temporada. Resistència a diverses malalties de tomàquets. Excel·lent gust de tomàquets. En un estat no madur, estan ben emmagatzemats i toleren el transport. S'utilitzen en gairebé tots els plats. El tomàquet és resistent a la sequera i a la calor. Els planters es poden conrear tant en terreny obert com tancat. No és immune a moltes malalties comunes. S’han de treure els pisos per formar un arbust. Requereix lliga addicional del tronc i fruites als suports. Dóna una bona collita només en sòl fèrtil. Solució rosa de tomàquet: descripció i característiques de la varietat La sembra de tomàquet s'ha de dur a terme a finals de febrer o principis de març. És important preparar un bon sòl, tant per a planters com a terra oberta. Abans de sembrar, les llavors es desinfecten en una solució de permanganat de potassi durant 10-15 minuts. També es poden remullar en un promotor de creixement per a una millor fructificació. El sòl per a planter es compra en departaments especialitzats per a jardiners o bé es preparen ells mateixos. Per fer-ho, barregeu la torba, l'humus i una mica de cendra.Podeu utilitzar palets o caixes. Abans de col·locar les llavors al terra, els pous o solcs es vessen amb una petita quantitat d’aigua. Les llavors s’enterren a una distància d’1 - 1,5 cm i es situen a 2 - 3 cm l’una de l’altra. Després que s’espesseixin amb terra. Per a una millor germinació, els recipients es recobreixen amb una pel·lícula i es col·loquen en una habitació il·luminada. Es realitza una selecció de tomàquets quan apareixen de 2 a 3 fulles. Cada brot es col·loca en un recipient a part, de manera que, en el futur, en plantar un tomàquet al sòl, no danyi el sistema d’arrels. Per a la transferència de plàntules, és important preparar un bon sòl, per adobar: potassi, fòsfor, nitrogen, fems i freixe. Les plantes es planten a una distància de 60 cm entre si. El més sovint possible cal canviar la terra amb conreus. És millor plantar tomàquets al sòl on creixien pastanagues, julivert, anet i llegums. No utilitzeu terra de carbassó, pebrots i patates. tomàquet Peterhof: descripció i característiques de la varietat És important dur a terme la desherbació de la planta de manera puntual, evitant que les males herbes omplin el sòl amb les seves arrels i interfereixin amb la ventilació de la terra. El reg puntual és necessari d’acord amb les condicions meteorològiques: més sovint a la calor, amb temps plujós i ennuvolat. No més de 2 a 3 vegades per setmana. Vestit puntual amb fertilitzants minerals - 1 vegada en dues setmanes. Prevenció dels paràsits. La varietat Pink Clair agradarà a molts jardiners amants dels tomàquets primerencs i sucosos. És prou sense pretensions en la cura i dóna una gran i saborosa collita. tomàquet Perchik: descripció i característiques de la varietat


EXCLUSIVA: FINALISTA PREMIS LITERARIS SANT NARCÍS 2014 > «Retrats», recull de relats breus de Núria Naval | El Dimoni de Santa Eugènia de Ter (Gironès) La finalista Núria Naval amb Xavier Reyner, president de l'AV Sant Narcís, Lluís Gil, del Club de lectura, i Carles Puigdemont, alcalde de Girona FOTO: NÚRIA MARTÍ : : Cultura > Club lectura Sant Narcís :: Lluís Gil | 04·09·2014 EXCLUSIVA: FINALISTA PREMIS LITERARIS SANT NARCÍS 2014 > «Retrats», recull de relats breus de Núria Naval Núria Naval | Premis Literaris del barri de Sant Narcís 2014 Quan era petita pensava que no podia haver millor pare que un pare poeta. Escoltava els seus versos i em sentia estimada. Amb el meu riure, feia ell la imatge més dolça; amb les meves pors, les metàfores més valentes i amb els meus somnis, l’harmonia perfecta. Però més endavant, ja d’adolescent, van aparèixer els dubtes. Per què mai li havia sentit un t’estimo sense rima, sense vers, sense poema? Per què empresonava la paraula més lliure dins un paper ple d’artificis? Per què no m’estimava cada vespre, quan arribava a casa i jo m’hi llançava als braços? I ara que ja no sóc ni petita ni adolescent, o potser sóc les dues coses però també sóc mare, ara que puc comprendre, que puc seure tranquil·la al seu costat, em trobo que el poeta s’ha quedat sense paraules. Ell, que s’ha passat la vida flirtejant amb elles i que s’ha deixat seduir per totes. I amb les paraules, també li han fugit tots els records, la vida viscuda i compartida. Així, sense adonar-se’n, com quan ve una onada i s’enduu tot el que has construït, sense poder fer-hi res. I reclòs en el silenci de la teva soledat, et pregunto què llegeixes i tu t’arronses d’espatlles com dient no, res..., i miro, i veig que són els teus poemes allò que tens a les mans. Són els teus records, la mare, jo, tu, les teves paraules... i penso que tens raó, que ja no llegeixes res, sinó que ho vius tot de nou. Tornes a viure allò que la memòria t’ha esborrat i penso quina sort, pare, aquesta dèria teva de fer poemes, ni la malaltia més cruel et pot deixar sense les teves paraules. I aquí les tinc, atrapades entre les meves mans, com papallones dissecades que no han perdut el seu color. I aquí les tinc, sentint que cada t’estimo teu, si mai a mi la memòria també em falla, el podré viure de nou. Em preguntes per què m’agraden tant els teus quadres; aquell Camp de vinyes a prop d’Alella, les Roses esclatades dins un gerro groc, o un Mar i cel gairebé sense horitzó. I no sé com dir-te que m’agraden perquè els miro i no hi veig res de tot això, perquè els miro i només et veig a tu. Sota el porxo de la caseta d’estiu, arrecerada rere el cavallet de fusta i amb un pinzell a la mà que, més que un pinzell, em semblava una vareta amb el poder de transformar-te de dalt a baix només d’agafar-la. Mai t’he vist tan relaxada, tan lluny de la ciutat, de les presses, tan observadora, tan feliç... com quan pintaves. Abans de començar cap quadre, ja feies un ritual que em captivava. Deies que era per no embrutar-te’l, que et treies el rellotge, però jo crec que era per alliberar-te del temps, de les obligacions. També et desfeies dels anells, compromisos i records, perquè l’únic que volies que retingués la teva mà era una paleta de colors. Sota el llit havien quedat amagades les sabates de taló que tan fràgil et feien. Dins un armari tancat, el vestit jaqueta de color marró que, tant t’engavanyava, que no et deixava ni abraçar l’aire. Tot fora, i en el seu lloc, la roba d’embrutar. Era una faldilla llarga i ampla, plena de flors que ballaven amb la brisa d’estiu, era una samarreta de tirants que deixava veure una pell rosada i un cos de dona que jo encara anhelava. Potser era bruta i envellida, aquella roba, però de color, de llum, de vida! I al cap, un barret de palla que sempre et deixava anar cabells a la cara i que, vés a saber si encisats per aquells colors lluents, s’arrambaven al pinzell cada cop que amb el dors de la mà t’aixugaves el front. I quan ja estaves preparada i decidies fer el mar, te’l miraves amb una curiositat expectant, com si el que volguessis pintar estigués summergit dins l’aigua i hagués de surar en qualsevol moment. Jo t’observava en silenci, a tu i al mar, mentre em distreia amb un caçapapallones a la vora de la piscina. De sobte, quan ja ho tenies, et miraves uns segons la tela blanca i, tot fent el primer traç, somreies. A qui somriu? em preguntava jo mentre arreplegava els tresors d’un vaixell enfonsat. I ara penso que et somreies a tu, per haver-te pogut escapar de la teva vida i retrobar-te amb tu mateixa. M’agradava tant veure’t així... i sentir-te sospirar i esbufegar, no de cansament, de satisfacció. Era com tenir dues mares, la que pinta i l’altra. I era en aquests moments, que m’hagués agradat apropar-me a tu, parlar-te de mi, dels meus dubtes... però de sobte, com un núvol que passa i tot ho enfosqueix, m’adonava que justament allò que et feia a tu tan feliç també era el que t’allunyava de mi. Pintar se t’enduia a un món de llibertat on no existia ni les angoixes, ni les rutines, ni les obligacions d’una família de la qual, jo, tot i que t’aguaitava en silenci, en formava part. I de sobte vaig començar a mirar amb recel aquell mar. Què té el mar del Maresme que no és ni blau ni verd, ni un rabeig de pau ni una fera furient? I aquelles roses, tan esclatades, tan ufanoses... I les vinyes, sí que a l’estiu són d’un verd esplendorós, però també els meus ulls a l’estiu es tornen verds i tu no els veies! Déu meu, que a prop estan els sentiments més oposats... Vaig estar a punt de fer com ells, de reclamar-te, d’exigir-te que tornessis amb nosaltres, amb un vull dinar o un no trobo els pantalons... Vaig estar a punt de menystenir-ho tot, la pintura, l’art... t’imagines? Però un dia em vas salvar. Encara no sé quin soroll o quin calfred et va fer desviar la mirada, només sé que et vas girar i em vas dir, vols que et pinti? I aquella va ser la millor tarda d’estiu. Et podia veure somrient, tranquil·la, amatent, però sentint-me dins de la teva mirada i del teu temps. De sobte, ja no era un destorb sinó que dins meu neixia la immensitat d’un mar, la fortalesa de la terra i la frescor d’unes roses. I encara et sorprenies que m’estigués tan quieta. Quina paciència tens! em deies, i com no volies que m’estigués quieta si allò era tot el que desitjava. Ara ja saps per què m’agraden tant els teus quadres. I saps, també, que quan contemplo el meu retrat no és a mi a qui miro sinó el que veuen els meus ulls. L’home que a l’octubre passeja descalç per la platja, amb els texans arromangats i les mans a les butxaques, ho fa sense deixar de mirar el mar, un mar que avui és gris, lànguid i calmós, quasi somnolent. Les onades s’allargassen fins als seus peus i, de la sorra mullada, no se n’aparta encara que s’hi amuntegui una trencadissa de petxines. Quan un gos se li apropa, li fa una manyaga, o si passen els nois que fan fúting, els saluda alçant lleument la barbeta, però tots s’aparten deixant-li per a ell la vora del mar. I és a l’alçada del pi vinclat quan alenteix el pas, i es mira els peus, com si volgués atrapar amb els dits aquests últims sospirs d’escuma blanca. Sospirs que li embolcallen l’ànima i el fan sentir més a prop d’ella, de qui ja fa més d’un any que s’està en aquesta platja, en aquest mar, que ahir era blau i avui és gris, del mateix color que les cendres. Rere un paravent de tela i bambú, seu en una cadira de vímet amb una revista a les mans. Amb les cames creuades, el batí de seda mostra tota nua la cama que reposa damunt l’altra. La pell llisca blanca i llisa a l’alçada de la cuixa, es torna eixuta en passar pel genoll i cau vertiginosament per damunt d’unes venes que la porten fins a la punta d’uns dits que s’estiren i s’arronsen, marcant el ritme impetuós amb què la sabatilla va picant contra el taló. La porta s’obre més enllà del paravent i, sense aixecar la mirada, escolta les veus que entren, els riures, les goles que s’escuren... fins que passa la pàgina. Van entrant altres passes, lentes i feixugues, o lleugeres amb pudor a tabac, i es van barrejant amb el cruixir de les cadires que, al voltant de la tarima, van formant una mitja lluna. Deixa a un costat la revista, s’aixeca i amb els dits es pentina els cabells mentre observa de reüll la sala, i l’única cadira que encara resta buida. Es treu una sabatilla, després l’altra, i quan la porta es tanca perquè ja no ha de venir ningú més, sospira lentament tot estirant la beta del cinturó que deixa caure la seda. S’ha assegut a l’extrem d’un tamboret, amb les cames juntes i inclinades cap a un costat, els braços enrere agafant-se al petit respatller i la cara girada cap a l’altre costat, cap al gran mirall daurat i ovalat que regna la sala i on refugiarà la seva mirada al llarg de tota la sessió. Parapetats darrere de teles o blocs de dibuix, els pintors van prenent mides, proporcions i esbossant la nuesa de la model que només amb un xal vermell, sedós i lluent, que li penja del coll, cobreix vaporosament la voluptuositat dels seus pits. De sobte, la porta s’obre tallant el silenci escrutador de la sala. Immòbil, i amb la mirada expectant dins el marc daurat, sent les passes que s’afanyen per entrar, la cadira que s’enretira, els guixos que cauen i el sapgreu que el fa aparèixer dins el mirall. Cabells arrissats i embullats per la pluja o el vent, emmarquen uns ulls petits que, abans d’asseure’s, ja l’observen, que busquen la millor perspectiva, que s’enceguen mirant fixament els focus que la il·luminen, que li creen ombres... i de nou, ella, torna a sentir el seu cos. La suor de les seves mans es fon amb la fredor metàl·lica del respatller i, després d’un calfred, sent els seus pits respirar a grans alenades, com si necessitessin més aire, més espai, com si s’ofeguessin sota el xal que..., tot d’una, comença a lliscar suaument per un costat, fregant-li el coll i acaronant-li els pits, primer a poc a poc, eriçant-li tota la pell, i esmunyint-se cada cop més ràpid fins a caure al terra cargolat. De nou el silenci es torna a trencar; un esclafit de llengua desconcertat, uns pinzells esclarint-se nerviosament, unes mirades confoses, que esperen que la model reaccioni, agafi el mocador i torni a posar com fins ara. Però una quietud impertorbable s’ha apoderat d’ella, que veu com ell continua esbossant-la a traços enèrgics com si no hagués passat res, com si tingués pressa per tenir-la entre les seves mans. No, no s’aixecarà a recollir res. Avui vol veure com li ressegueix tot el cos sentint damunt la pell cada una de les seves pinzellades. Com cada vegada que té por, la Xia ha anat corrents a l’habitació, ha tret les nines de la seva maleta i s’hi ha ficat a dins tota cargolada. El pare, quan ha obert la porta i ha vist totes les nines escampades pel terra, ha tancat els ulls i ha respirat profundament. La Xia té quatre anys i només fa tres mesos que viu amb ells. Quan la van veure per primera vegada a l’orfenat de Pingao, ja s’aferrava a aquesta maleta buida com si fos el seu salvavides. I convençut que no pot fer res més que seure’s al seu costat i esperar-la, es treu les ulleres i comença a imaginar la història de la seva filla amb aquesta sensenit -tal i com ella l’anomena-, de tapes dures i color vermell. Potser la va trobar en un descampat després que un lladre la robés a l’aeroport i l’ha deixés allà tirada. Potser el que més li va sobtar va ser que fos tan diferent a la que tenia la tia guardada sota el llit, de cuir vell i arrossinat i plena de vestits que feien pudor a tabac. La va agafar amb els dos braços extesos i la va posar dreta. No li va pesar gens, estava buida, però tampoc no la va obrir per comprovar-ho. O potser és que no li interessava el que els lladres hi puguessin haver deixat perquè, des del primer moment, els seus ulls es van fixar en aquella nansa que s’estirava cap amunt i que s’anava allargant fins a fer-se tan alta com ella. I, als peus, aquelles quatre rodetes que la podien seguir cap a totes bandes, fins i tot podien girar i donar voltes com una ballarina. Va acabar de pujar-li la cremallera amb la mateixa cura que un mare corda l’abric a un fill, li va passar un braç pel damunt i se’n van anar cap a casa. Cada matí es despertaven l’una al costat de l’altra, i de seguida sortien al carrer i se n’anaven de viatge fins a la presa del pantà. Des d’allà dalt, contemplaven les muntanyes que quedaven a l’altra banda de la frontera i les seves formes tan misterioses. Quan la gent li preguntava a la nena d’on l’havia tret, no contestava mai, tenia por que li prenguessin i continuava ràpid el seu camí. Però un dia, mentre tombava pels afores del poble, es va topar amb uns nois que, en veure que aquelles quatre rodes lliscaven molt millor que les dels seus patins atrotinats, l’hi van arrabassar. Un d’ells la va espènyer a gran velocitat per la pista de ciment, s’hi va enfilar al damunt i va començar a patinar amb els braços aixecats i cridant com un boig. La nena el va perseguir però la resta de nois també volien divertir-se i no va poder fer res més que encongir-se d’espatlles cada cop que la veia caure al terra. Al cap d’una estona, el noi que li havia pres va voler fer l’última carrera. Es va enfilar a una mena de rampa feta amb quatre fustes i s’hi va llençar. Va agafar tanta embranzida que quan les rodes van ensopegar amb una esquerda, van sortir tots dos disparats. El noi va quedar estès al terra i, un segons després, un bassal de sang li envoltava el cap. La nena va anar corrents a recuperar la maleta, i quan va veure que se li havien trencat les quatre rodes, la va agafar en braços i va fugir. Va arribar a casa desalenada, amb ganes de tancar-se a l’habitació i no sortir-ne mai més, però quan va obrir la porta es va trobar que estava ocupada, i la tia li va deixar anar un reguitzell de crits i renecs que quan va pujar al terrat encara els sentia. Un cop tancada al colomar, va abocar al damunt de la maleta tota la tristesa i la desesperança de saber que no podrien tornar a fer cap més viatge. I de sobte, es va posar a ploure. Era una pluja intensa, amb llamps que s’escolaven per les làmines d’al·lumini d’aquell colomar i uns trons que feien esgarrifar. Morta de por, la nena es va ficar dins la maleta, va baixar la tapa i, tota cargolada, com si estigués en el ventre matern, es va quedar adormida. L’aigua ja havia negat tots els conreus quan de sobte, una gran esllavissada va esfondrar la presa del pantà. A l’endemà, quan la nena es va despertar i va obrir la porta exterior del colomar, es va trobar amb un immens riu sota els seus peus. Ja no hi havia carrers, tot era un riu d’aigua marronosa que només deixava veure algunes teulades i les parts més altes dels arbres. Va cridar demanant ajuda però ningú no li va respondre. Aleshores va veure un cos surant a l’aigua i va deixar de cridar. Va agafar la maleta, s’hi va aferrar com un nàufrag, i s’hi va llençar. Ningú sap quants kilòmetres va estar navegant, inconscient, al damunt de la maleta. Ella només recorda que un dia es va despertar en un llit blanc, al costat d’una renglera de llits, i tot de nenes que l’envoltaven. De sobte, una dona grassa va aparèixer gesticulant amb els braços amunt i avall i exclamant alguna cosa semblant a inundació!, supervivents! i miracle!, però no li va dir res d’aquell orfenat, ni que malgrat tenir sopa calenta cada dia, les hores se li farien molt llargues, que enyoraria els seus viatges i contemplar les muntanyes que quedaven a l’altra banda del pantà. Sis mesos més tard, l’únic que trencava la rutina del dia a dia eren les visites dels “papaimam”. Així era com anomenaven als homes i les dones estrangeres que hi feien cap de tant en tant. La nena sabia quan vindrien perquè aquell dia la despertaven una hora abans per ajudar a pentinar les nenes que després se n’anirien amb ells. Ella no marxaria, ja li havien dit, fins que no obris la boca i parlis, ningú et pendrà. De totes maneres, li agradava que vinguessin perquè a banda de les cincuanta cues, també li tocava fer els rams de benvinguda. I aquests rams els feia en un cobert una mica apartat i ple de trastos vells, on li havien guardat la seva maleta. No podia treure-la d’allà, ni jugar, ni entretenir-s’hi, però sí podia seure’s al seu costat i sentir-se acompanyada. Un dia, mentre anava clavant flors de gessamí a cada una de les agulle de pi, va tornar a veure l’home de les ulleres que ja havia vingut feia una setmana. Aquesta vegada, però, no li va preguntar pel seu nom. S’hi va apropar, es va ajupir al seu costat i, assenyalant la maleta, li va dir: – No podràs anar gaire lluny sense rodetes... Vols que l’arreglem? La nena es va quedar tan desconcertada, que aquesta vegada tampoc no li va sortir cap paraula. Però de sobte, la boca se li va obrir en veure que, de la seva motxilla, treia un tornavís i quatre rodetes iguales a les que havia tingut la seva maleta. Quan van estar col·locades, la nena va agafar la maleta amb els dos braços extesos i, com va fer el primer dia, la va posar dreta. Va allargar-li la nansa fins a fer-la tan alta com ella, la va girar i li va donar voltes com una ballarina. Aleshores, va mirar l’home i li va dir: “Xia!”. De sobte, la maleta s’obre provocant un ensurt al pare. S’havia oblidat que la seva filla era allà dins. La nena, en canvi, se’l mira com si l’hagués sentit molt a prop tota l’estona, quasi com si hagués escoltat la seva història. I aleshores s’aixeca, recull totes les nines i les guarda dins la maleta. Torna a mirar el pare, li agafa les ulleres de les mans i les hi posa tot fent-li un petó. L’enxaneta que tenia por de fer l’aleta En Maic tenia cinc anys, dos germans més grans que ell i dos de més petits. Vivia en un pis vell a tocar de la plaça Mercadal, amb un pare que no parava gairebé mai per casa i una mare que es passava el dia rentant i cridant. A l’escola, quan la mestra feia una pregunta, aixecava ràpid la mà perquè era llest i sempre sabia la resposta. Però en Maic feia poc que havia arribat al nostre país i, tot i que entenia bé la llengua, no la parlava gaire bé. Això va fer que alguns nens de la classe comencessin a enriure’s de la seva manera de parlar. I malgrat no fer-los al principi massa cas, va acabar per no aixecar més la mà. A les tardes, es passava les hores tot sol al carrer. Li agradava enfilar-se per tot arreu, i era tan prim i tan lleuger que grimpava per les parets, pels fanals i pels arbres amb gran agilitat. Tanta, que de vegades semblava un animaló fugint de la seva presa. Un dia, mentre s’enfilava a un pal d’electricitat, una noia el va veure i es va quedar bocabadada. El va esperar una estona, i quan va haver baixat, li va dir que seria un bon enxaneta. El nen se la va quedar mirant sense entendre què li deia. No havia vist mai fer castells a la plaça. Aleshores ella li va explicar que només havia d’enfilar-se amunt, amunt, amunt... i aixecar la mà. En sentir això, en Maic va fer que no amb el cap i va marxar. La noia, que no entenia que enfilar-se a un castell li fes més por que un pal d’electricitat, el va seguir fins que ell, tot d’una, es va girar: − Canxe co mà, tothom sarriu a mi. Aleshores la noia es va quedar parada, i no va ser fins al cap d’uns segons que va reaccionar: − Espera! No és per parlar, que l’enxaneta aixeca la mà. A partir d’aquell dia, en Maic i la Glòria es van fer amics i ella no va trigar gaire a convence’l perquè s’apuntés a la colla castellera. “Potser sí... -va pensar la mare d’en Maic mentre donava el pit a un nadó i saltejava les verdures-, millor que estigui en algun lloc, que no al carrer”. Després de mesos d’assaig, va arribar la primera actuació. La plaça Mercadal estava plena de gom a gom però en Maic, enmig de la pinya castellera, no veia ningú. Quan va arribar la seva hora, va començar a grimpar pel folre del castell tal i com havia assajat tantes vegades. I amb una rapidesa i valentia fora de mida, va enfilar els terços, els quarts..., l’acotxador... però en arribar a dalt, va mirar de reüll la plaça i, en veure tanta gent, es va quedar glaçat, immòbil. Des de baix tothom mirava aquell enxaneta sense entendre què feia així parat. Les gralles ja no sabien ben bé què tocar quan de sobte, la Glòria, que estava tres pisos per sota, sense alçar la vista, va cridar: − No tinguis por, aixeca la mà! I finalment en Maic va fer l’aleta. Tota la gent va embogir d’alegria, tot eren visques i aplaudiments. I les gralles van anunciar, per fi, que el castell s’havia coronat. Al setembre, en tornar a l’escola, la mestra va continuar fent preguntes i, en una d’aquestes, davant d’un silenci general, en Maic va aixecar la mà de cop. Els nens van tornar a riure, abans i tot que ell parlés. Però aquell matí en Maic només sentia dins el seu cap els aplaudiments de la plaça i l’encoratjament de la gent. Va respirar tranquil i va respondre. A l’endemà ho va tornar a fer, i a l’altre, també. Els nens aviat van deixar de trobar-li la gràcia i ell va anar esforçant-se per parlar cada dia millor. I així va ser com en Maic va anar coronant tots els castells del món haguts i per haver. El dia que la mare em va dir que l’avi viuria amb nosaltres, em va regalar una samarreta del Barça, amb el número deu a l’esquena i el meu nom escrit. Em va fer molta il·lusió, feia temps que la volia però em va estranyar que em fes aquell regal sense que fos cap data assenyalada. Aleshores vaig pensar que potser ho havia fet a canvi de compartir la meva habitació amb l’avi. A mi no em feia res dormir amb ell, el que no acabava d’entendre era allò de perdre la memòria. Sempre havia estat molt despistat, tot ho perdia, fins i tot, al parc, m’havia perdut a mi vàries vegades, però la memòria? Quan la mare va acabar de preparar-li el llit, va deixar una bossa de caramels de llimona a la tauleta de nit, eren els seus preferits. Aleshores s’hi va asseure i em va preguntar si m’enrecordava del conte dels caramels que l’avi m’havia explicat tantes vegades. És clar que sí, però vaig demanar-li per què m’ho preguntava, és que potser l’avi també havia perdut aquest conte? La mare es va posar a riure, i en aquell moment em vaig adonar que feia dies que no reia. “No, fill -em va respondre-, si tu te n’enrecordes, no està perdut”. Parlava d’un nen que mai feia abraçades ni petons. No sabia ni per què ni quan s’havien de fer. Un dia va anar al mercat i en una paradeta va veure un rètol que deia “caramels màgics”. Va preguntar a la dependenta, una senyora gran, què tenien de màgics. I la senyora li va dir que ja ho veuria, que si li deia perdrien la màgia. En va comprar un bon grapat. Quan va arribar a casa, en va desembolicar un, i només de posar-se’l a la boca, les seves cames van començar a córrer cap a la cuina, on la mare feia estona que cuinava, i se li va llençar al coll. La mare, sorpresa per aquella abraçada, va exclamar: “Gràcies, fill. Com ho has sabut, que estava fent el teu plat preferit?”. El nen va arronsar-se d’espatlles i no va saber què dir. A la tarda, mentre mirava una pel·lícula amb el seu germà petit, se’n va menjar un altre i... de sobte, el va abraçar amb totes les seves forces. El seu germà es va arraulir com un pardalet. “Com has sabut que aquest monstre em feia por?” El nen va quedar meravellat amb aquells caramels màgics. En va comprar més i, cada vegada que en menjava un, abraçava a qui ho necessitava. I de seguida es va adonar que la seva família i els seus amics eren més feliços. Un dia va tornar al mercat a comprar-ne més, però va veure que la dona només en tenia de llimona. “Que n’ha fet dels caramels màgics?” va preguntar tot desconcertat. “No se’n poden tenir sempre d’aquests, si no, ja no serien màgics”. El nen es va quedar tot pansit. Com s’ho faria ara? I amb el cap cot va fer mitja volta. Però quan ja estava a punt de sortir del mercat, va alçar el cap, es va girar i va anar corrents cap a la venedora. Va donar-li les gràcies i li va fer una abraçada. – Que encara te’n quedava un? -va preguntar-li ella. – No, per què ho diu? -i sense esperar cap resposta, va afegir-: que me’n posaria un grapadet de llimona? Quan vaig acabar de recordar el conte, la mare encara aguantava la bossa de caramels. Em va passar la mà pels cabells i no em va dir res més. A la tarda va arribar l’avi. Estava molt content de veure’ns i no semblava pas que estigués malalt. Els meus germans petits li ensenyaven els xuts que feien contra el pobre armari del rebedor. I ell reia de valent. Però aleshores vaig entendre què era allò de perdre la memòria. Es va girar cap a mi, i em va dir: “tens algun caramel, nano?”. Nano? L’avi no m’havia dit mai així. Es fa tan estrany quan algú a qui t’estimes t’anomena amb un altre nom... I aleshores, quan em vaig girar per anar a l’habitació, va afegir: “Guillem, i de llimona?”. Em vaig aturar en sec, i em vaig fixar en la samarreta que portava posada, era la del Barça, la que duia el meu nom al darrera. Vaig mirar la mare, i ella va abaixar el cap. Vam seure tots dos a l’habitació i, en silenci, vam desembolicar un caramel cadascú. Quan me’l vaig posar a la boca, el vaig mirar i el vaig abraçar ben fort. Ell es va quedar sorprès però a poc a poc vaig anar sentint l’escalfor dels seus braços i la dels seus ulls vidriosos amb què després em va mirar, com si intentessin recordar alguna cosa. No sé si mai el va trobar, el seu conte dels caramels, però jo el vaig continuar abraçant cada vegada que junts ens en menjàvem un de llimona. Dol de color blau cel El pare la va buidar al cap de dos dies. Quan em vaig llevar, ja no quedava aigua, s’havia escolat tota pel forat, deixant rere seu els tresors enfonsats del nostre vaixell pirata. Les mateixes monedes d’or, espases i corones amb què havíem estat jugant la meva germana i jo la tarda que es va ofegar. El sol va anar assecant les parets de color blau cel que feien aquella forma tan estranya, i la pintura va començar a despendre’s i, el seu polsim, a barrejar-se entre insectes i fulles seques. Quan vaig tenir prou forces per baixar i recuperar les joguines, em vaig trobar amb els fils d’una teranyina que s’enfilaven pels barrots blancs de la llarga escala. El pare em va dir que no m’hi apropés, i quan me’n vaig anar sota el porxo i em vaig girar de nou, vaig tenir la sensació de contemplar l’esquelet d’un immens animal. Dos mesos més tard, mentre mirava per la finestra de la meva habitació, vaig veure el pare baixant les escales. Vaig sortir corrents i quan m’hi vaig abocar, el vaig veure dins d’aquell forat amb una pala i un cubell, i una escombra a les mans. L’arrossegava tan lentament, amb les dues mans aferrades al pal i l’esquena corvada, que el cruixir de les fulles seques, rebotit per la buidor de les parets, em va fer encara més dolorosa l’arribada de la tardor. Aquella mateixa tarda va caure un fort aiguat. Hores i hores de pluja que el pare va estar contemplant, lleument reconfortat, en comprovar que, tal com queia, l’aigua s’escolava ràpidament pel forat, net i lliure de brossa. I escombrar aquell buit del nostre jardí va esdevenir una obsessió al llarg de tot l’hivern. Una obsessió que feia cada dia més sorollosa la seva absència. Crec que només mirava les notícies per saber quin temps faria, per saber si plouria o no, perquè cap tempesta no l’agafés desprevingut. Mai més no tornaria a omplir-se d’aigua. Un dia, amb l’arribada del bon temps, el meu germà petit va voler baixar a la piscina. Ell era l’únic que pronunciava la paraula sense baixar la mirada, sense atropellar les síl·labes, com si no s’hi hagués ofegat ningú. Vaig dubtar uns segons, no sabia si estava bé que baixéssim a jugar, però tenia raó, enlloc hi havia tan d’espai per xutar la pilota com allà dins. I vaig acabar baixant, un dia i un altre. Feia de porter davant l’escala, i em deixava fer gols per tal d’animar-lo però al mateix temps patia si cridava massa; i em tirava al terra, fent veure que queia, perquè rigués una mica, però tornava a patir si la rialla ressonava més del compte dins d’aquell sot de color blau cel. I, mentrestant, el pare escombrava a dos metres de nosaltres, d’esquenes a les ganes de viure del seu fill petit, que eren les mateixes que jo contenia dins meu, tan profundament, que també jo m’anava ofegant dins d’aquella piscina. Fins que una tarda, a principis de juliol, vaig veure una cosa diferent en el pare. Escombrava molt més ràpid, amb gestos enèrgics, i no sé per què em vaig sentir alleujat, com si la rapidesa del seu moviment l’allunyés de la tristesa. I aleshores, mentre jo acabava d’inflar una pilota, el meu germà es va posar a explicar acudits. I, en un d’aquests, de sobte, el pare va riure. Va ser una rialla estranya, com una aixeta que fa un any que no s’obre i surt l’aigua a batzegades. Va ser una rialla... que a ell també el va sorprendre. I quan els nostres ulls es van trobar, vaig baixar la mirada, mig avergonyit, era jo qui ensenyava al meu germà aquells acudits. Però aleshores se’m va apropar, em va aixecar la barbeta, i em va mirar com si no m’hagués vist de feia temps. Ens va abraçar a tots dos, en silenci, tanta estona com va necessitar per no haver d’escombrar mai més aquella piscina buida. A l’endemà, l’omplíem de nou. I assegut al costat de la vella manguera, d’aquell rajolí d’aigua que tornava a omplir la meva infància, vaig anar abocant totes les llàgrimes que posaven fi a aquell dol de color blau cel. Seguint el pas lent però ferm del seu vell bastó, puja cada tarda fins a l’escola a recollir la seva néta. Deu minuts abans que soni el timbre, ell ja hi és. El pati està pràcticament buit, i els bancs, també, però ell no s’hi asseu. Empoma ben fort el bastó, el clava a la sorra i es queda recolzat sobre l’ample mànec de fusta. Els bancs buits del seu costat comencen a omplir-se de rostres agraïts que el saluden. Les mares parlen entre elles i treuen les pastes i sacsegen els batuts que han comprat per als seus fills. L’avi fa un badall i espera tranquil que falti un minut per a les cinc de la tarda. Aleshores, de la butxaca de l’abric, treu una poma vermella i una petita bossa de plàstic que es penja del dit petit de la mà esquerra. Amb l’altra, agafa la navalla que sempre duu als pantalons i comença a pelar la fruita. Fa unes peles finíssimes i tan llargues que, tal com pengen, van caient dins la bossa de plàstic. Quan la nena surt al pati, se li apropa corrents i ell, amb uns ulls que contemplen una possible darrera trobada, deixa caure l’últim tros de pell. A prop de l’Estret de Gibraltar Amb els genolls clavats a la sorra, abraça el seu fill enmig d’una platja fosca, freda, sense lluna ni estrelles. Que n’és de lluny, l’horitzó... pensa mentre l’estreny ben fort contra el pit, amb aquella força inconscient amb què només la por et fa abraçar. La seva por ve de lluny, ha creuat muntanyes i deserts i a cada passa ha anat arreplegant, com els borrissols d’herbes que ara rodolen per la sorra, dubtes, angoixes i remordiments. I si tot el que li han promès és una gran mentida? I si el seu fill petit no aconsegueix creuar l’Estret? Però l’home que li agafa el braç i la consola no pot deixar de mirar la línia que té al seu davant, aquella línia imaginària que separa el mar del cel, però que és ben real quan el que separa és la misèria de l’esperança. Tot d’una, el fill, aliè als perills del mar, als capricis del vent, a la sort, a la vida i a la mort, es desfà de l’abric de la mare. On viu ell, al seu petit poble del desert, no hi ha ni mar, ni platja, ni cel sense estrelles, i això és tot el que veu aquest capvespre mentre camina per la sorra. De sobte, s’atura, s’ajup i torna corrents. Mare! ja sé per què no hi ha estrelles..., li diu i, obrint el palmell de la mà, li mostra una estrella de mar, perquè han caigut del cel! La mare se’l mira, només té quatre anys, i no sap si el que veu és innocència o pura necessitat d’inventar-se un altre món. Mira, que no veus que té una pota trencada? I aleshores la mare pensa que no val la pena dir-li res perquè aquesta petita estrella i un suro serà tot el que s’endurà quan creuï el mar. Arriba l’hora i el fill puja a la barca amb el seu pare i s’allunya d’ella sense mirar enrere, segurament amb els ulls fixats a l’horitzó, buscant la manera de retornar l’estrella al cel. Al cap d’unes hores, enmig de la platja deserta, se sent el crit llunyà d’un muetzí cridant a la pregària. La mare, que s’ha quedat adormida a la sorra, abatuda pel cansament, es desperta de cop. Ella, que ja no creu en res, mira el mar, que ja no és tan fosc, i busca el seu fill, que ja no hi és. Però de sobte, allà al cel, li sembla veure una petita estrella. Allà on no hi havia res, una petita estrella fa pampallugues. Aleshores tanca els ulls, respira, i pensa que potser sí que encara creu en alguna cosa.


COM REBRE AJUDA ALIMENTÀRIA El BdA no distribueix els aliments de forma directa als usuaris, sinó que proveeix d'aliments a la xarxa d'entitats d'iniciativa social que els reparteixen a les persones en situació de vulnerabilitat, derivades pels agents d'ajuda social públics i privats. Són aquests darrers els responsables d'avaluar les seves necessitats i de fer el seu seguiment. Si ets una persona que té la necessitat de rebre ajuda alimentària adreça't als serveis socials del teu municipi o districte (en el cas de la ciutat de Barcelona) per tal que els treballadors socials puguin avaluar la teva situació i accedir a l'assistència requerida, en cas de que així es consideri. El Banc dels Aliments treballa en xarxa amb més de 300 entitats d'iniciativa social a la demarcació de Barcelona. En l'apartat DISTRIBUCIÓ D’ALIMENTS trobareu informació sobre com ser una entitat beneficiària.


CRP | Servei Educatiu Baix Llobregat 1 CRP, Full informatiu, General, Portada 0 La convocatòria del Fòrum de Treballs de Recerca arriba enguany a la seva quinzena edició, amb la pretensió de difondre una petita mostra dels treballs de recerca realitzats per l’alumnat de batxillerat de Molins de Rei i Sant Feliu de Llobregat. El Fòrum és una activitat... Llegeix més» D’acord amb els “Criteris, instruccions i orientacions de la Formació Permanent del Professorat 2021-2022” del Departament d’Educació i d’acord amb la Inspecció d’Educació, obrim un període per fer la detecció de necessitats de formació per al proper curs 2021-2022. CRP, Pla de Formació de Zona, Portada 0 Us presentem la nova Guia de Lectura Sant Jordi 2021 elaborada per les mestres participants al seminari de Dinamització de la Biblioteca Escolar. A la guia hi trobareu una acurada selecció de lectures adreçades als infants d’educació infantil i tots els cicles... Llegeix més» HI HAVIA UNA VEGADA... Contes encetats, contes contats (11a edició) Onzena edició de l’activitat cooperativa “HI HAVIA UNA VEGADA... Contes encetats, contes contats“, corresponent a aquest curs 2020-2021, amb 39 contes cooperatius! Des d’aquí volem felicitar als joves escriptors i escriptores i fer públic el nostre agraïment i reconeixement als i les mestres que ha fet... Llegeix més» Contes Cooperatius, CRP, Dinamització, Portada Contes cooperatius, Dinamització, El gust per la lectura, escriptura, Lectura, Treball cooperatiu 1 El Centre de Recursos Pedagògics dona suport a l’activitat pedagògica dels centres i a la tasca docent del professorat.


Qui no sap que fer, és un avorrit: d’abril 2008 El passat diumenge, al Diari Menorca es va poder veure aquest dibuix fet per l'extraordinàri dibuixant Zaca. Podem veure com la mascota del ViveMenorca, li comenta a l'entrenador Ricard Cases: "Segur què està mort?" referent al lleó, tombat en terra. Paròdia del Grupo Bergar León que ja ha baixat a LEB i que per cert mos va fotre una bona palliça. Lo dit, simplement ... fantàstic! on d’abril 28, 2008 Cap comentari: Somiar també val Segons una noticia, la jove de la fotografia, na Pilar Rubio, que de "rubio" no té gaire cosa, ha estat declarada, dona més sexy de l'any 2008, i encara no l'hem acabat! Ha desbancat a n'Elsa Pataky, jo pel meu gust me quet amb se de l'any passat, però somiar també val ... on d’abril 23, 2008 3 comentaris: Que no surti d'aqui on d’abril 14, 2008 1 comentari: Aquell 14 d'abril de 1931 Fa 77 anys que es va proclamar la II República Espanyola, i que va provocar la sortida d'Espanya del Rei Alfons XIII, l'avi de l'actual, va durà fins dia 1 d'abril de 1939, data de la victòria del "bando nacional" en la Guerra Civil que va seguir del cop d'estat del 18 de juliol del 1936. Si avui veis qualque bandera a qualque balcó com aquesta, ja podeu saber que significa. Salut i república! Així era com es saludava. Un anècdota que vaig sentir contar de l'avi des Migjorn Gran, en Joan Riudavets Moll, quan va venir el Rei a Menorca, el van convidar a la recepció i quan va venir la Majestat a parlar amb ell, en Joan Riudavets li va dir: "Su Majestad me tiene que perdonar, pero yo soy republicano", i el Rey li va contestar: "Tranquilo Joan, yo si no fuese rey, también lo seria." on d’abril 14, 2008 Cap comentari: Jo som culé, però me tenc a rendir a l'evidència. Vaig veure un tros del Barça contra el Schlake i no vaig veure res de futbol, després en sol demà un partidaç, un autèntic partit anglès, a on es va poder veure futbol autentic. Quina diferència amb el futbol nostre! Ara ahir, un Getafe, que va unes temporades navegaba per la segona divisió, va estar apunt, per no dir que hi tenia un peu i mig, d'entrar a la semifinal de la competició de la UEFA, però els partits duran noranta minuts i la pròrroga trenta més i com diuen "hasta el rabo, todo es toro". Una llàstima, però com diu l'afició del "Geta" "No pasa nada, la final está ganada". Esperem que a la final de la Copa del Rei, tornem a veure un partit bo, no com els darrers del Barça. Per cert, ahir jo era del Getafe, com també era del Deportivo Alaves en la final del 2000-01, és polit poder xerrar de futbol i no enrecordar-te ni del Madrid ni del Barça. Açò és l'espectacle del futbol. on d’abril 11, 2008 1 comentari: Quina broma ... on d’abril 05, 2008 Cap comentari: Un duel de tennis Aquells maravellosos anys 80, McEnroe contra Borg a la final de Wimblendon, quin partit ... al final 1-6 7-5 6-3 6-7 8-6 guanyant així el seu cinquè títol del "All England Lawn Tennis & Croquet Club". Tot un duel damunt la gespa anglesa. on d’abril 04, 2008 Cap comentari: Un duel de Formula 1 Ara que ha començat la temporada de Formula 1, aquest cap de setmana es disputa la tercera carrera al circuit de Bahreim, seria polit recordar un duel que va enfronta el colombià Juan Carlos Montoya amb l'alemany Michael Schumacher en l'any 2001. Aquells auriculars blancs ... és un iPOD! on d’abril 03, 2008 Cap comentari: Fa estona d'açò? Avui en dia, casi tothom sap que és un iPOD o iPHONE, inclús hi ha gent que te un iMac o un MacBook, però n'hi ha que no saben que és. Es xerra de un MP3 o un MP4, d'un ordinador, PC o un portàtil, es parla des Windows, XP o és Vista, però un tant per cent de gent sap que un ordinador Apple no es penja, no li surten pantalles blaves, no necessita controladors, en definitiva perquè empram el sistema de Microsoft si només duien problemes. Des de l'any 1976 l'empresa Apple fa ordinadors, a hores d'ara i des de sempre li ha donat mil voltes al sistema de Microsoft. Una empresa que s'ha dedicat a copiar lo que feia el competidor. El ratolí tant famòs el va inventar Apple, es sistema de finestres i icones, també va ser ells, però per ses coses a Europa triunfa Microsoft i a Amèrica Apple. Però en s'entrada d'aquest aparells, cars no seria la paraula perquè sa tecnologia es paga, con l'iPOD, un aparell que reprodueix música i/o video i la propera entrada a Espanya, diuen que el mes de maig/juny, de iPHONE, un telèfon tàctil, crec que sa gent començarà a obrir el ulls i enviar a la merda el ditxos Windows. Avui com a la tradició anglesa encara mos dura del "April Fool's Day" que a Espanya es celebra el 28 de desembre, hem pogut veure un sandwich amb pernill de york i formatge de Maó de nom Nelson al diari Menorca i al diari Ultima Hora la nova companyia aerea MenorcAir, o el cantant Chikilicuatre canvia la letra de la seva cançó per cosa de Menorca i que en Roman Abramovich impolsa fer un equip de tercera amb els quatre denominat Atlético Menorca. Des d'aquí la meva sincera enhorabona, perquè així per un dia, nos han fetut el pèl a tots, sobretot als espanyols d'Espanya! on d’abril 01, 2008 Cap comentari:


Inici > La Clínica > Què és una clínica jurídica? > Què fem? La Clínica Jurídica per la Justícia Social de la Facultat de Dret de la Universitat de València és un espai de promoció de l'excel·lència en la formació de Grau i Postgrau, en el qual estudiants presten assessorament, gratuït i sense ànim de lucre, sota la supervisió de professors i professionals vinculats a la Universitat. El projecte va formar part del programa Campus d'Excel·lència Internacional “VLC/CAMPUS. València, International Campus of Excelence”, i avui dia és un projecte propi de la Facultat de Dret de la Universitat de València. Des de l'any 2006 s'ha posat en pràctica aquesta iniciativa docent de caràcter innovador que utilitza la metodologia clínica per a la pràctica jurídica dels estudiants de Dret, al mateix temps que proporciona assessorament gratuït a ONG, entitats sense ànim de lucre i persones sense recursos econòmics o en risc d'exclusió social. El model de formació seguit en la Clínica Jurídica connecta l'ensenyament del Dret amb la realitat jurídica oferint a l'estudiant la possibilitat de conéixer i actuar sobre casos reals, especialment dels col·lectius més desfavorits. Es pretén formar juristes socialment compromesos i sensibilitzats davant les desigualtats i en la lluita contra la injustícia; és a dir, amb una major consciència social, exercint així la funció social que la Universitat pública també té encomanada. En la metodologia clínica s'utilitzen mètodes interactius per a ensenyar habilitats i competències necessàries per a la pràctica jurídica. D'aquesta forma, els estudiants tenen l'oportunitat de treballar amb clients reals i, al mateix temps, les seues activitats són supervisades i guiades per juristes i docents experts dins d'un sistema estructurat i coherent. L'aprenentatge amb el mètode clínic és un procés d'aprenentatge de com aprendre de l'experiència (learning by doing).


El femení del Platges de Mataró manté el lideratge de Copa Catalunya | Mataró Ràdio Dc, 24/10/2012 - 13:25 L’equip femení del Platges de Mataró manté el lideratge del seu grup de Copa Catalunya, però ja ha comprovat el potencial del seu principal rival. El Joventut Les Corts va superar les mataronines, 76 a 60, en un cap de setmana de màxima exigència per l’equip que entrena César Aneas. El dia abans, el Platges havia guanyat un partit molt dur a Cerdanyola. El tècnic de la Unió és conscient que va passar factura el desgast físic, però reconeix que el Joventut va fer un partit impecable. Un partit que situa els dos equips amb el mateix balanç al capdavant de la classificació; cinc victòries i una derrota. El dia abans, doncs, el Platges havia superat el Cerdanyola a domicili en un duel que va obligar a les mataronines a ser constants durant tot el partit. Una victòria molt treballada. El Platges rep el Reus aquest diumenge amb l’obligació de guanyar per seguir liderant la competició. El conjunt mataroní és netament superior, però Aneas vol evitar caure en la relaxació. Les mataronines lideren la lliga perquè tenen millor basket average que el Joventut Les Corts. La lluita entre aquests dos equips, però, promet emocions fortes.


Andorra 3 Parks és el nou producte conjunt que inclou activitats vàlides per gaudir a les estacions de Vallnord – Pal Arinsal, Naturlandia i Grandvalira. Es tracta d’un forfet conjunt que és vàlid a partir de l’1 d’agost fins al 13 de setembre del 2020 i ofereix la possibilitat de realitzar activitats als tres dominis. A Vallnord – Pal Arinsal el client pot aprofitar un viatge de pujada i baixada al telecabina de la Massana i un passi per una mànega amb kàrting. Per la seva banda, Naturlandia inclou dues activitats: a la cota 1600, airtrekk amb baixada per tirolina i a cota 2000, l’accés al Parc d’Animals. Finalment, Grandvalira ofereix també un viatge de pujada i baixada al telecabina de Canillo amb accés al tobogà alpí Màgic Gliss. Aquest forfet no consecutiu pot adquirir-se online via web o a qualsevol de les guixetes de les tres estacions amb un preu de llançament de 49€ per unitat.


La prima de risc espanyola marca un nou màxim històric i tanca en 494 punts L'Íbex-35 ha pujat un 0,13% i s'ha situat en 6.543 punts. La borsa ha tancat la setmana amb pèrdues ARA Madrid 25/05/2012 18:17 La prima de risc espanyola s'ha situat prop dels 500 punts bàsics poc abans del tancament de la sessió borsària, un nou màxim des del naixement de l'euro. Aquest increment s'ha vist motivat per les paraules del president de Catalunya, Artur Mas, que ha explicat a un grup de periodistes estrangers que Catalunya necessita més ajudes del Banc Central. La borsa ha tancat la sessió d'avui en positiu, però no la setmana. L'Íbex-35 ha pujat un 0,13% i s'ha situat en 6.543 punts. D'altra banda, el principal indicador de la borsa espanyola ha registrat unes pèrdues setmanals del 0,38%. Sacyr Vallehermoso, Abengoa i Mediaset són els valors que més han pujat a la sessió d'avui, amb un augment del 5,45%, 4,34% i 4,11%, respectivament. Per contra, Indra, Banco Popular i IAG són els valors que més han caigut. Avui ha sigut el primer dia que les accions de Bankia no han cotitzat. Madrid tremola: l'actualitat en 10 tuits


PARLANT DE VINS: de desembre 2008 Tendències dels vins A començament dels anys setanta, quan vaig començar a agafar afició al món dels vins, el panorama estava força estàtic. Els Riojas eren els vins embotellats de més prestigi i a casa nostra la gran marca era Torres. Naturalment hi havia més coses: blanc del Penedès, Alella, Castell de Peralada, Castell del Remei, i tot un seguit de vins que s’embotellaven per presentar a taula més que per ser vins embotellats. I els vins francesos només es podien trobar en llocs molt concrets, ja que les fronteres feien difícil importar vins de fora . La irrupció dels primers nous cellers es va fer buscant estàndards similars a les elaboracions dels riojas i les seves classificacions: criances, reserves i grans reserves. I això ha estat així fins que tota una nova tendència, que conviu amb la tradicional, s’ha dedicat a potenciar el que donen de si les diferents varietats de raïm, el sol i la climatologia, aplicant la tècnica adient en cada cas, per buscar un millor resultat. Aquestes noves tècniques han posat en valor moltes varietats que no tenien gaire protagonisme en el món del vi i els n’ha donat molt, de protagonisme, com les garnatxes del Priorat i Montsant i també les carinyenes, o en un altre nivell, les garnatxes blanques o el trepat de la Conca de Barberà. No cal dir que jo sóc un defensor d’aquesta nova filosofia, això no es contradictori amb el fet que de tant en tant també m’agradin vins de tall més clàssic. Per il·lustrar els meus arguments, hi ha l’exemple d’un celler del qual he parlat alguns cops en aquest bloc, com és el Celler de Rosa Maria Torres, de Sarral, que el primer vi que va treure l’any 1993 tenia un tall més clàssic i, en canvi, el del 2003 és un vi molt més expressiu i modern. El consum d’aquests vins més tradicionals també dóna molt bon joc amb alguns menjars tradicionals. Així trobo que lliga molt be un vi d’aquests, per exemple, amb el be al forn, plat que he aprofitat per donar sortida a alguns riojas que em quedaven. Però l’últim dia que en vam menjar vaig fer la prova amb un Priorat elaborat de forma tradicional i el resultat ha sigut òptim, un Bressol de Masia Duch m’ha fet reflexionar que pot ser una molt bona alternativa per als qui tingueu el gust una mica més tradicional, però d’aquest vi en parlaré en un proper escrit. Publicat per jordi castells a 11:11 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge Una exposició obre els actes per commemorar el centenari de la Biblioteca Popular de Valls Salvador Macip parla de Manuel de Pedrolo


Josep Anton Soldevila presenta ‘El mur de Planck’ a la Llibreria Laie Es va presentar a la Llibreria Laie l'últim poemari de Josep Anton Soldevila, El mur de Planck, Premi de Poesia Vicent Andrés Estellés 2012 en la 41a edició dels Premis Octubre, que va ser presentat per l'editora Laia Climent, Carles Duarte i Eduard Sanahuja. Carles Duarte va fer una valoració poètica i personal de l'autor. Eduard Sanahuja va analitzar la relació entre la teoria quàntica de Planck i el concepte d'incertesa. L’analogia d'incertesa, tant en el temps com en l'espai, de què una cosa pugui succeir d'una manera determinada, necessàriament. Així també en la poètica de recerca d’El mur de Planck, de Josep Anton Soldevila, en un viatge cap a l'interior d'un mateix, on la paraula també és incertesa: en aquest cas, una incertesa després de la travessia del desert, ja en la visió final d'aquest camí, d'aquest pelegrinatge iniciàtic viscut pel poeta. Amb aquest poemari, a més, Josep Anton Soldevila tanca la trilogia que es va iniciar amb el Llibre dels adéus i Des del desert. Finalitzà l'acte amb la lectura que el poeta va fer d'alguns dels poemes del llibre davant d'un nombrós públic assistent, amb Eliseu Climent, Miquel de Palol, Pura Salceda, Carmen Plaza, José Florenciano Martínez, Anna Rossell, Amàlia Sanchís i Ricardo Fernández, entre d'altres.


La ‘Bufanda’ del Polítics, by Quim Pedret ¿Desazón..? ¿Apretón...? ¡Bufandón..! By admin • Humor, Politica, Quimicullunades • • Tags: Bufanda Politica, Cuentas en Suiza, Forges, Quim Pedret, Radio Pedret Rita Barbera. Punt, by Quim Pedret Després de 25 anys d’alcaldessa, no pot passar desapercebuda per al sentiment dels valencians la mort de Barberá. La gran majoria la recordarà pels seus encerts, però el seu cas servirà de reflexió als polítics d’avui perquè pensin en com s’han de fer o no fer les coses i com volen ser recordats. Em semblen molt lamentables i cruels els comentaris que s’estan fent a la xarxa per la sobtada mort d’una persona. Podríem fer brometes i dir que segurament a Valencià fa menys ‘caloret’ i una mica més fresqueta. Però avui això no toca. Davant de la mort d’una persona hem de tindre respecte i humanitat. Sobretot humanitat. No sabem de que s’ha mort, ni tant sol s’ha li ha fet la autopsia. Com sempre, ens hem de creure el que ens dieun.... D’altra banda, qui som nosaltres per jutjar res? Ja han jutjat prou TOTS els mitjans d’informació que s’han fet les butxaques d’or parlant i escrivint de la exalcaldessa de València, tot i que la justícia humana encara no havia dictat cap sentencia. Tots ja l’havien condemnat a una ‘mort’ segurament ja anunciada. Personalment us dic que jo no m’hauria agradat estar a la seva pell. He donat la meva lliure opinió. Ara, tots vosaltres sou ben lliures de comentar el que creieu oportú i el que la consciència us dicti, Jo com quasi sempre no entraré en cap debat ni vull fer cap més comentari. Salutacions a tothom. La mort ens iguala a tots. “Estigueu previnguts davant els mitjans de comunicació, ja que ells us faran estimar i odiar a la vegada” By admin • Politica, Quimicullunades, Sociedad • • Tags: Autopsia, Mariano Rajoy, Muere Rita Barbera, Quim Pedret, Radio Pedret, Rita Barberá Castro i Rita, by Radio Pedret Els que dimecres celebraven la mort de Rita Barberà, avui lamenten la mort de Fidel Castro. Jo no celebraré mai la mort d’algú. Al voltant de la mort d’algú sempre hi ha algú altre que pateix. No seré jo qui celebri un esdeveniment que provoca el patiment d’algú. Per molt lluny que em pugui situar, ideològicament, de la persona en si. Ho considero una qüestió de principis, de respecte, de dignitat. I de principis se’n ténen o no se’n ténen. De respecte se’n té o no se’n té. De dignitat se’n té o no té. Els valors de cadascú no poden dependre de condicionants externs. Al voltant d’uns valors no hi pot haver un però. Perquè, com deia, de valors se’n ténen o no se’n ténen” By admin • Politica, Quimicullunades, Sociedad • • Tags: Fidel Castro, Quim Pedret i Rovira, Radio Pedret, Rita Barberá Donald ‘Trampeta’, by Radio Pedret By admin • Humor, Politica, Quimicullunades • Aquí la CUP, diguim! , by Radio Pedret Potser ni Artur Mas, ni moltíssims catalans podíem suposar que un dia com avui els de la CUP estarien celebra’n i frega’n.se les mans pel fet que fa un any i amb una coça ‘consentida’, varen engegar tot a rodar i seria el principi del fi d’un procés que amb el President Mas, es feia amb seny en vers a una possible independència sense traumes o una agència tributària pròpia i/o una possible reforma de la constitució española? No en saben més, ni han volgut mai res? Segurament By admin • Politica, Quimicullunades, Sociedad • • Tags: 'La Casa de la Ràdio', Anna Gabriel, Artur Mas, Jane, Mossos, Quim Pedret Georges Moustaki – “Chanson Cri”, by Radio Pedret Vull que la meva cançó sigui com un crit d’alarma Entre una mirada de moda i cantant encantador, I fins i tot si no canto prou fort, vull que m’escolteu tres minuts més. Quan es parla de dones que són violades, per a molts de nosaltres, segueixen sent solament paraules. es discuteix, no som dignes, el periòdic està tancat etc. i finalment ho trobem gairebé quasi normal. Ahir em vaig trobar amb una d’aquestes víctimes. Per a la policia, era una qüestió de rutina i per a uns altres, això no és més que una història. Jo vaig veure la profunda angoixa en els seus ulls. Vaig rentar el seu cos cobert de semen i de sang. L’individu era gairebé un adolescent. Molt ràpidament, ho va fer sense amor ni plaer. i sembla que algú va cridar abans que ell fugís. Déu meu, Què hem fet per arribar fins aquí? Què cal fer per aturar això? El meu cap i el meu cor estan destrossats Em vaig sentir malament per ella i molta vergonya per ell. Però, qui de nosaltres no ha ‘violat’ a algú? Per parlar només d’aquestes petites violacions què són part de la nostra vida quotidiana i beure per apagar la nostra set ‘d’amor’? El poder, els diners, la força i el menyspreu, l’autoritat del pare, la del marit, el rigor imbècil dels legisladors i els que ‘fabriquen’ rabiosos i després els impedeixen mossegar. Anomenats fils dels baixos fons, els ‘esquerrosos’, els addictes negres i altres negres, Tots aquells que, per sobreviure, tractant de somiar, i els que busquen la platja sota les llambordes. I ara si canto aquí a la televisió... dins del marc establert de consum, amb l’aprovació del ‘príncep i la cort’, no penseu que és per fer un discurs fàcil. No és perque et complagui, ni perquè t’agradi, ni per cantar les idees que ja estan en l’aire Però sí que és per demanar un avui millor simplement fent el meu ofici de cantant. El vaixell fa aigües per tot arreu, potser ara és el moment d’arreglar-ho. Víctimes i criminals a tots ens concerneix i tots hem d’estar preocupats Però si hi ha un culpable, tots en sóm de culpables i tots som els condemnats Traduccio del francés Quim Pedret (pèrdoneu les errades, és un ‘pecat benial’ traduir poesia o cançó i alhora és molt dificil trobar les paraules) By admin • Musica, Politica • • Tags: Chanson Cri, Georges Moustaki, Quim Pedret, Radio Pedret Un dia si, un dia potser, by Quim Pedret Mireu les dates marcades en groc Artur Mas veu poques esperances que es repeteixi el JxSí i es dóna per inhabilitat “uns quants anys” “Una persona com jo que ha fet el que ha fet per arribar fins aquí, no pot rentar-se les mans a l’hora de la veritat” Amic, facis el que facis, serà i seràs el millor! By admin • Politica, Sociedad, Videos • • Tags: Artur Mas, JxSí, Mas Candidat, un dia potser, Un dia si Artur Mas i Marius Querol, by Radio Pedret El Grup Godó declara fidelitat i amor a España amb un article indecent La peça es titula “Catalunya comença a assimilar un possible pacte amb Madrid i deixa enrere el trienni rupturista” Ja et vaig dir amic Artur Mas qui era l’inutil i caragirat de Marius Querol, un altre dia a veure si hem fas una mica més de cas ! Aquest Marius sempre nadant i guardant la roba.No li vaig sentir dir mai que estigues a favor o en contra de res. Pura incognita!!! Millor que no faci més cometaris! Artur Mas deixa entrar al Palau de la Generalitat a Marius Querol By admin • Politica, Sociedad • • Tags: Artur Mas, Grup Godó, Marius Querol, Quim Pedret, Radio Pedret, Teresa Lloret Puigdemont, Rajoy i Pokémon, by Radio Pedret By admin • Humor, Politica • • Tags: Carles Puigdemont, Mariano Rajoy, Pokemon, Quim Pedret, Radio Pedret Pepe Gotera i Otilio, by Radio Pedret A més de corruptes, inútils Pepe Gotera y Otilio, chapuzas a domicilio és una sèrie de còmics creada el 9 de febrer de 1976 sota el nom de Alianza Popular , que va aparèixer per al estat español.....després de la dictadura del General! Despres es va anomenar Partido Popular i és va fer molt ‘popular’ Queda algú amb vergonya? Quasi tot i tots plegats ja fan molta ‘pudor’ i sento vergonya pel meu país i els nostres pobles! Ja no es pot caure més baix! Potser encara més baix? Gabilondo parla d’un partit, però segurament ho podríem fer.ho extensiu a bastants més partits. Crec que el poble, els que anem a peu, està deixant de creure amb el sistema i potser té raó. Estem davant de la decadència quasi total de tots els òrgans de poder i sobretot l’esmicolat de la quasi totalitat de l’anomenada ‘classe-política-d’alçada-grans estadistes-i grans capitans’, i que ara més que mai, sembla que pot esquitxar a tants i tants regidors i alcaldes de poble, que per sort han sigut i són honrats i que els tenim als nostres ajuntaments, siguin del partit que siguin (he dit de qualsevol partit), perquè malgrat tot, jo encara crec en el polític de proximitat i en les bones persones. Si no és així, doncs potser tan sols ens quedarà una esperança, quan toquem el fons de pou i la misèria de la veritat, només podrem millorar.... si hi som a temps. Digueu-me innocent, si voleu! By admin • Politica • • Tags: Alianza Popular, Iñaki Gabilondo, Partido Popular, Pepe Gotera i Otilio, Quim Pedret, Radio Pedret