text: Una bateria és un conjunt d'instruments de percussió que, tot i tenir diferents característiques, són tocats per un sol intèrpret. Es pot classificar com una «multi-percussió». Els instruments que formen la bateria es divideixen en dos grups: idiòfons i membranòfons. Els instruments de la bateria procedeixen d'orígens dispersos del món. Així doncs, el bombo i els plats provenen de l'antic Imperi Otomà (Orient Mitjà), els tom-toms de la Xina i la caixa d'Europa. Tot i que la bateria és un conjunt d'instruments, és freqüent d'en parlar com un únic instrument. Hi ha quatre tipus de bateries musicals diferents: la bateria acústica, bateria electrònica, bateria híbrida i bateria sorda. La bateria acústica és el tipus de bateria més representatiu a més de ser la més utilitzada en la música contemporània. La bateria acústica és anterior a les altres dues: la sorda i l'electrònica, que de fet han agafat les característiques bàsiques de l'acústica, al mateix temps que han aportat millores i facilitats. Membranòfons Els membranòfons de la bateria acústica tenen dues membranes: una que es troba en la part superior i una altra en la part inferior de l'instrument, que són unides mitjançant una estructura o carcassa i fixades amb uns tensors. D'aquesta manera, s'obté un cos completament tancat, amb l'excepció d'uns forats que es poden trobar a la carcassa, que permeten el moviment de l'aire entre l'interior i l'exterior del membranòfon. Hi ha diverses maneres de produir un so mitjançant una membrana: fregant (simbomba), bufant (mirlitó), o com en els membranòfons d'una bateria acústica, donant un cop a la membrana per fer-la vibrar. Per produir el so d'aquests membranòfons, primer percudim la membrana superior de l'instrument amb una baqueta. D'aquesta manera, la superfície, en rebre el cop, transmet les vibracions a l'aire que es troba a la part superior de dins de l'instrument, fet que farà que aquest aire baixi amb una força deguda a la pressió, cap a la membrana inferior i, en conseqüència, la faci vibrar. Així doncs, el so que s'obtindrà serà doble però sona únic gràcies a la rapidesa de transmissió de l'aire. A més, un dels membranòfons de la bateria, la caixa, inclou a la membrana inferior uns bordons, els quals xoquen amb la membrana quan aquesta vibra. Hi ha un gran ventall de membranes amb trets completament diferents, les característiques principals en són les següents: Les membranes han de ser molt fines, aproximadament d'uns 2 mm de gruix, depenent del tipus de membrana. Han de tenir la superfície llisa. Qualsevol membrana ha de permetre el rebot de les baquetes en ser percudida. Antigament les membranes eren fetes de pell d'animal adobada, però avui diu s'en fan de material sintètis i malles de teixit artificial. Per acabar, és important explicar que per aconseguir el màxim rendiment sonor d'un membranòfon, les seves membranes han de vibrar lliurement, ja que si una d'aquestes estigués en contacte amb una altra superfície, el seu moviment seria irregular i projectaria un so de baixa qualitat. La major part de membranòfons tenen les membranes en posició paral·lela a terra, fet que crea la necessitat de mantenir els membranòfons elevats, ja que si aquest toqués a terra, s'aturaria la vibració de la membrana inferior i, en conseqüència, sonaria malament. Per aquest motiu, els membranòfons d'una bateria han de tenir la membrana inferior mantinguda a l'aire amb uns suports. Instruments: Els membranòfons que hi ha en una bateria són: el bombo, la caixa, els tom-toms i el tom base o Floor tom, anomenat sovint goliat per les seves dimensions. Idiòfons Per un costat, actualment hi ha un munt d'idiòfons, sobretot en instruments de percussió (campanes, castanyoles, gong, xilòfon, etc.). No obstant això, els que s'utilitzen en les bateries acústiques sempre són uns instruments anomenats plats, els quals, originàriament eren fets de bronze. Els plats són rígids, de forma circular i amb una ondulació en el seu centre anomenada campana. Igual que les membranes, per tal que un idiòfon tingui el màxim rendiment, aquest no ha d'estar en contacte amb cap superfície exterior, ja que els idiòfons necessiten que tot el seu cos estigui vibrant per produir el seu so, de manera que si aquest toca amb algun altre cos, la seva vibració serà irregular. Per tal que això no succeeixi, els plats d'una bateria es mantenen suspeses a l'aire mitjançant un peu, el qual acaba en forma d'eix prim i llarg on el plat s'hi ha d'aferrar. Per això, els plats tenen un forat en el centre, a través del qual aquest s'introdueix a l'eix i, posteriorment es fixa mitjançant una rosca de papallona. Producció del so: Hi ha diverses maneres de produir un so amb idiòfons: puntejats (arpa jueva), fregats (violí clavecí), bufats (clavecí aeri). No obstant això, tots els idiòfons utilitzats en una bateria són percudits, és a dir, s'ha de donar un cop al plat perquè aquest produeixi el seu so. Instruments: Tal com s'ha dit anteriorment, tots els idiòfons que hi ha en una bateria són plats, tanmateix, són de característiques molt diferents. Les principals diferències són les polzades de diàmetre que tenen. Els plats que es poden trobar en una bateria acústica normalitzada són el hi-hat, el plat d'accents i el plat de ritme. Bateries electròniques La bateria electrònica és un conjunt d'instruments electròfons de percussió. Així doncs, aquesta se separa de la bateria acústica, la qual està formada per membranòfons i idiòfons. Tot i això, la bateria electrònica manté la mateixa distribució dels instruments, encara que el seu aspecte físic és completament diferent. (pe: l'instrument electrònic que substitueix la caixa continua situant-se en el lloc on se situa en la bateria acústica). D'altra banda, el principal objectiu de les bateries electròniques és el fet d'oferir als intèrprets un ventall de noves possibilitats musicals i sonores. Així doncs, aquests instruments, gràcies a la utilització de l'electrònica i la informàtica, proporcionen unes expectatives que no es podrien obtenir amb una bateria acústica tradicional (pe: reproduir el so d'una ona de mar en percudir un pad electrònic). Història La primera bateria electrònica que es va crear va ser la Simmons SDS5, la qual va ser inventada a principi dels anys setanta per Dave Simmons. Per una banda, les bateries Simmons utilitzaven uns pads electrònics en forma hexagonal fets de policarbonat. Aquests es van fer d'aquesta forma per donar la sensació futurista que agradava a la gent d'aquella època. No obstant això, la bateria Simmons tenia una fidelitat molt pobre quant al nombre de sons produïts i a més, els seus pads tenien poca sensibilitat. Tot i que les bateries Simmons van mantenir durant molt de temps el monopoli de les bateries electròniques, cap a principis dels anys vuitanta aquestes van ser substituïdes per les Yamaha i Roland, les quals utilitzaven una tecnologia més avançada, a més de ser les pioneres en implementar la interfície MIDI. Pads electrònics Els pads són tots els instruments de percussió de les bateries sordes i electròniques, els quals, es denominen. Un pad electrònic, més que la funció d'instrument, fa la feina de controlador electrònic. Això vol dir que aquest pad, imitarà la forma física dels instruments tradicionals i s'utilitzarà per a convertir la interpretació musical en un seguit de senyals elèctrics que s'enviaran, posteriorment, a un mòdul (o sintetitzador) per tal que generi els sons. Tots i cada un dels instruments de la bateria electrònica, és a dir: la caixa, els toms, el bombo, etc. (idiòfons i membranòfons) són substituïts per pads electrònics (electròfons). Així doncs, la identificació d'un pad segons el seu instrument acústic només es veurà reflectit en la seva col·locació, de manera que al pad que se situï en el lloc físic de la caixa, se l'anomenarà caixa electrònica. Tot i aquest nomenament idèntic als instruments, cal citar l'excepció del bombo acústic, ja que electrònicament a aquest se l'anomena kick (copejador). Tanmateix, en una bateria electrònica és necessària la contribució d'uns altres controladors per tal d'imitar el millor possible la feina d'una bateria acústica. Mòdul El segon element important de la bateria electrònica és el mòdul de sons de percussió o rack, que és un aparell que té com a objectiu principal produir uns determinats sons quan li arriba un senyal exterior produït per un pad o per un controlador. Tanmateix, els sons que aquest pot generar poden ser de dos tipus: sons emmagatzemats («sons samplejats») o sons que es produeixen en el mateix aparell («sons sintetitzats»). D'altra banda, cada mòdul té un nombre determinat de sons, dels quals, l'usuari n'ha d'escollir un mitjançant la seva identificació amb nombres de sèries (lletres i nombres). Per exemple: el TD-5 de Roland en té de 210 instruments diferents. Per l'altre costat, en un mòdul, tots els sons s'organitzen i s'agrupen en patch, els quals, assignen a cada senyal rebut per cada pad un so característic. És a dir, en els mòduls de sons de percussió cada vegada que canviem de patch, se'ns canviaran els sons de tots els pads i, així, la totalitat de la bateria canviarà completament el seu so i el seu estil. Per exemple: es pot trobar una patch de bateria jazz (la caixa, el bombo, etc.; tindran el so més característic d'aquest estil), un altre patch de rock, un altre de reggae, etc. L'existència de patch proporciona molts beneficis als músics. Per exemple: si un bateria té tres grups musicals d'estils diferents, aquest necessitarà comprar-se una bateria acústica per a cada estil. En canvi, si aquest bateria posseeix un mòdul de sons de percussió, només necessitarà comprar-se una única bateria electrònica i fer canvis amb els seus patch. Per continuar, de la mateixa manera que els patch en un mòdul de sons de percussió s'identifiquen amb diversos estils de bateries, aquests, en un mòdul de sons definits estaran representats amb diversos timbres d'instruments musicals, de manera que es trobarà un patch de violí, un altre de piano, un altre de vibràfon, etc. Aquest fet proporciona moltes facilitats i, sobretot, beneficis econòmics. A més, depenent del tipus d'aparell que s'utilitzi, es poden trobar aparells monofònics, multitímbrics o polifònics. Així doncs, després de generar-se un determinat senyal en el pad electrònic, aquest s'enviarà cap al mòdul de sons de percussió, el qual, depenent de la sèrie de nombres que s'hagi introduït en el seu taulell, aquest mòdul o bé activarà un so samplejat, o bé en crearà un de sintetitzat. Estructura de suport Per tal que un intèrpret pugui tocar els pads electrònics d'una manera còmoda i organitzada, tots els pads s'aferren a una estructura de suport, gràcies a la qual, aquests queden distribuïts en la seva disposició adequada (disposició d'una bateria acústica). L'estructura de suport consisteix en uns ferros cilíndrics, organitzats de manera que aquesta es mantingui dreta. A més, de cadascun d'aquests ferros cilíndrics, sorgeixen uns petits braços acabats en forma d'eix, en els quals es fixen els pads electrònics mitjançant una rosca de papallona. A més, també s'han ideat uns fixadors que tenen la mateixa aparença física que els peus de girafa dels crash acústics. Bateries híbrides Són combinacions d'instruments acústics amb pads electrònics, que permeten obtenir els avantatges dels dos tipus de bateries. És un recurs cada cop més utilitzat; Neil Pert, utilitza aquest sistema. Bateries sordes Una bateria sorda es formada per pads d'escuma, uns plats ensordits i una estructura. Per un costat, val a dir que l'objectiu principal d'una bateria sorda no és el de produir sons per interpretar peces musicals, sinó aportar les comoditats necessàries als intèrprets per tal que aquests realitzin les seves pràctiques tècniques diàries a casa. Això és així perquè les bateries acústiques generen una gran intensitat sonora, les quals molesten el veïnat i interrompen la calma ciutadana. Pads d'escuma Els pads d'escuma són els instruments de percussió d'una bateria sorda, els quals, tenen els següents elements: una base de plàstic dur, un tros d'escuma circular (dura per permetre rebots de baquetes), una membrana de polímer i un arc per fixar, mitjançant claus, tots els elements constituents. Per començar, els pads d'escuma o tambors sords, com que intenten ser una alternativa a la pràctica de la bateria, han de tenir una aparença física semblant a la dels instruments acústics. Per aquest motiu es manté la seva forma circular amb un cert relleu en la vora de l'arc, etc. Així doncs en un pad d'escuma es poden realitzar els mateixos exercicis tècnics que en un instrument acústic i, a més, es redueix notablement la seva intensitat sonora. Plats ensordits D'entrada, les bateries sordes comercials no incorporen en la seva venda a cap instrument idiòfon. Això és així perquè aquesta bateria només té l'objectiu de donar facilitats pràctiques per tal que l'intèrpret pugui exercitar els moviments característics que es realitzen en una bateria, però, aquestes activitats es realitzen més amb els membranòfons que amb els idiòfons. Forma d'ús Normalment es posa la bateria darrera de la banda. El bateria s'asseu sobre un seient de manera que quedi darrere de l'instrument, amb el peu esquerre en el pedal del xarleston i el dret en el pedal del bombo. A cada mà sosté baquetes o escombretes, amb les quals colpeja tots els instruments a excepció del bombo. El bateria sol creuar els braços, de manera que la seva mà dreta porta la pulsació tocant el hi-hat i la mà esquerra toca la caixa accentuant certs temps del compàs. Normalment el plat de ritme es fa servir en substitució del hi-hat, tot i que es poden tocar simultàniament gràcies al fet que aquest segon pot produir so mitjançant el pedal. Els plats d'accents se solen utilitzar per marcar l'inici o el final de frases musicals. Els tom-toms s'acostumen a utilitzar conjuntament amb redoblaments de caixa per adornar els finals de frase musical. Referències Instruments de percussió Instruments membranòfons Instruments idiòfons


source: wikipedia

text: Un bombó és una peça menuda (apropiada per a ser ingerida en un sol mos) de xocolata negra, blanca o amb llet, que pot estar farcida de licors, caramel o praliné per donar-li un gust en concret. També pot estar recobert de fruits secs o de fruites confitades. El terme bombó prové del francès bonbon, literalment "bo bo" (doblement bo). Tant en francès com en la majoria d'idiomes que l'utilitzen, designa genèricament una llaminadura. Conjuntament amb les rajoles de xocolata i la xocolata en pols, són la forma més important i estesa de presentar comercialment la xocolata. Els bombons però, representen la forma més exquisida i solen anar associats a comportaments de gratitud, regal o reconeixement en les relacions socials. Per això la seva producció és especialment acurada en la pràctica totalitat d'empreses xocolateres. Depenent de la forma i els ingredients, reben noms diferents. A Catalunya són famoses les anomenades catànies, xocolata farcida amb una ametlla caramel·litzada i recobertes amb cacau en pols. També s'anomena popularment bombó al cafè tallat amb llet condensada. Marca Q Els xocolaters de bombons de xocolata de Catalunya poden adherir-se al segell alimentari Marca Q de qualitat alimentària, certificació oficial atorgada pel Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació de la Generalitat de Catalunya regulat per l'ordre d'1 de juliol de 1988 Els ingredients utilitzats en l'elaboració dels bombons Maca Q seran de màxima qualitat. El component principal és la cobertura de xocolata que pot ésser de xocolata negra, amb llet i blanca. També s'utilitzen altres components com fruites seques, praliné d'ametlla, d'avellana o de nous, trufa, fruites confitades i licors segons els tipus de bombó. El praliné contindrà com a mínim un 45% de fruites seques. No s'admet la utilització d'additius a excepció de la vainilla i la lecitina ni de farines, fècules ni midons. Els envasos han de ser de material autoritzat que assegurin una bona protecció i una presentació acurada del producte. A l'etiqueta hi ha de figurar el distintiu de la marca "Q" i el nom de l'entitat de control. Tot el procés productiu està sota el control d'una entitat de certificació independent. Referències Vegeu també Trufes Catànies Brigadeiro Productes de la Marca Q


text: El Barcelonès és una comarca de Catalunya, la capital de la qual és Barcelona. Es tracta de la comarca més poblada i industrialitzada del principat. Limita al nord amb el Vallès Occidental i Oriental; a l'est amb el Maresme i la Mediterrània, i per l'oest i el sud amb el Baix Llobregat. Termes municipals En la divisió comarcal de 1936 i de 1987, incloïa els municipis d'Esplugues de Llobregat i Sant Just Desvern agregats al Baix Llobregat en la modificació del 1990. Història del mediterani La comarca està habitada des dels temps dels ibers i va ser ocupada pels cartaginesos a l'edat antiga. Posteriorment va formar part del procés de romanització de Catalunya (amb les aleshores Barcino). A l'edat mitjana va augmentar sensiblement la població i el comtat de Barcelona va adquirir progressivament més pes al país, fins que Barcelona va esdevenir-ne la capital. El seu auge ha continuat fins al , amb una concentració progressiva de serveis i població. Climatologia El clima del Barcelonès és mediterrani de tipus litoral central. La precipitació mitjana anual està al voltant dels 600 mm, essent els valors més elevats a prop de la Serralada Litoral. L'estació plujosa de l'any és la tardor, seguida de la primavera, i la seca l'estiu, sobretot el juliol. Pel que fa a les temperatures, els hiverns són suaus, amb mitjanes de 9 °C a 11 °C, les temperatures són més baixes a la zona més propera al Besòs i a la Zona Franca on les mínimes són més fredes i els estius calorosos, entre els 23 °C i 24 °C de mitjana, comportant una amplitud tèrmica anual moderada. Pràcticament mai glaça al centre de Barcelona. Geografia La seva geografia està marcada per la plana de Barcelona, la serralada de Collserola i els rius Llobregat i Besòs. Muntanya del Tibidabo Riu Bogatell Riera Blanca Riera d'Horta Riera d'en Malla Riera de Cassoles Riera de Canyadó Riera de Vallcarca Riera de Vallvidrera Serra d'en Mena o de Sistrells Serra dels Tres Turons Torrent de la Guineu Torrent de Mèlic Turó Blau Turó Sul Turó d'en Caritg o d'en Claris Turó d'en Folc Turó d'en Gras Turó de Montjuïc (Barcelona) Turó de Santa Maria Turó del Carmel Turó del Putxet o Putget Turó de la Banya Turó de la Rovira (Barcelona) Turó de Castellví Turó de la Coscollera Turó de la Qüestió (Barcelona) Turó del Trac Política i govern Consell comarcal El Barcelonès és l'única comarca de Catalunya sense govern propi, ja que el febrer de 2019 el Parlament de Catalunya va aprovar la "Llei 1/2019, del 15 de febrer, de supressió del Consell Comarcal del Barcelonès" i el setembre del mateix any el Govern de la Generalitat en formalitzava la liquidació. Aquest procés es va iniciar amb un acord previ d'autodissolució que es va materialitzar el 15 març de 2017 quan el consell mateix va acordar, per majoria absoluta, una moció unitària per instar la Generalitat i el Parlament a iniciar el procediment de supressió de la institució. Organització territorial Informe Roca El Parlament de Catalunya va encarregar la revisió del mapa territorial a una comissió d'experts presidida per Miquel Roca amb la presència de quatre geògrafs. El gener del 2001 es va presentar l'Informe sobre la revisió del model d'organització territorial de Catalunya, conegut com l'Informe Roca. Aquest informe proposa un canvi per al Barcelonès, que se situaria dins de la vegueria de Barcelona: Pedanies i enclavaments que canvien de municipi: Llenca entre Vallvidrera i Santa Creu d'Olorda, de Sant Cugat del Vallès, al municipi de Barcelona. Demografia Referències Vegeu també Llista de monuments del Barcelonès Enllaços externs Lloc web del Consell Comarcal Dades de la Generalitat de Catalunya


text: La Ribera és un nucli del barri de Sant Pere, Santa Caterina i la Ribera del districte de Ciutat Vella de Barcelona. És un dels nuclis o barris tradicionals del centre històric de Barcelona i és un dels tres que dona nom al barri administratiu. El barri de la Ribera va ser el centre econòmic de la ciutat entre els segles i , quan la riba del mar arribava realment a tocar el barri, quan el que avui coneixem com la Barceloneta encara era una illa (l'illa de Maians). Els grans mercaders hi van fer els seus palaus, com els que encara es conserven al carrer de Montcada. Es divideix el barri en dos sectors, un la Ribera més proper a la Via Laietana i un altre conegut actualment com el Born. El Born antigament era conegut com la Ribera del Rec Comtal i ara és delimitat pel Passeig de Picasso, el carrer de la Princesa fins al carrer del Rec, el Passeig del Born, Santa Maria del Mar, el Pla de Palau i l'Avinguda del Marquès de l'Argentera. Aquesta zona, el Born, que s'estén al voltant de Santa Maria del Mar fou construïda als afores de la muralla primitiva i fou anomenada la Vilanova o Vilanova de Mar. A vegades s'ha fet servir el terme el Born com a sinònim de tot el barri de la Ribera. Alguns llocs notables: La Llotja gòtica de la qual es conserven el Saló de Contractacions i la Sala dels Cònsols sota la façana neoclàssica del . Està situada entre les places d'Antonio López i el pla de Palau però en els seus millors temps era situada arran de mar. La basílica gòtica de Santa Maria del Mar es va construir com a mostra del poder econòmic dels habitants del nou barri. L'antic Mercat del Born El Jaciment del Born El Fossar de les Moreres El Museu Picasso El Museu de Cultures del Món El barri va perdre importància quan el centre econòmic es va desplaçar cap al barri de la Mercè i el nou port el . L'1 de març de 1716, després de la derrota de 1714, es posà la primera pedra de la Ciutadella, en el baluard del Rei, aquell que mirava cap a la ciutat, i el 7 de març de 1717 es finalitzaren els remats dels baluards del Rei, de la Reina i del Príncep, i fou a partir d'aquest moment que s'iniciaren els enderrocs de 38 carrers i 1.016 habitatges del barri de la Ribera, deixant així lloc a l'esplanada de la fortalesa, per fer la fortalesa de la Ciutadella i la gran esplanada defensiva al seu voltant. La Ciutadella va ser enderrocada el i les esplanades es van tornar a urbanitzar. S'hi van fer l'actual parc de la Ciutadella i l'antic mercat del Born, on s'han trobat i excavat restes de les cases enderrocades després del 1714. Història El barri de la Ribera ha estat des de l'antiguitat una zona caracteritzada per la seva proximitat al mar. En un primer moment , aquesta zona costanera estava formada per aiguamolls on hi desembocaven nombroses rieres, entre les quals destaca la de Merdançà o riera de Sant Joan, que seguia el curs aproximadament per l'actual Via Laietana i desembocava en una zona molt propera a l'església de Santa Maria del Mar. Abans de parlar de l'època medieval, que és quan aquesta zona pren una important força, cal esmentar l'ocupació de gran part d'aquest sector en època romana. Es tractaria d'una àrea fora muralles que probablement estaria ocupada per vil·les i també formaria part de la necròpolis de la mateixa ciutat Colonia Julia Augusta Faventia Paterna Barcino. No és fins a finals del o inicis del que es comença a ocupar de manera més estable la zona fora muralles, amb l'aparició de nous nuclis de poblament, anomenats burgs o vilanoves. Un d'aquests nuclis és el conegut amb el nom de Vilanova del Mar, que estaria situat a l'entorn del camí que anava des de la porta de la muralla (a l'actual plaça de l'Àngel) fins als en torns de l'església de Santa Maria de les Arenes, la qual durant el (1329 -1383) va patir una important reforma que la transformaria en l'actual Santa Maria del Mar. Fins al aquesta zona va creixent des del punt de vista urbanístic, econòmic i social fins a configurar-se com una unitat administrativa, anomenada el Quarter del Mar, i d'altra banda la més poblada de la ciutat. Es constitueix doncs, un barri pescador i mariner que acabarà assimilant les principals funcions portuàries i es convertirà en l'autèntic motor de la ciutat. La importància i alhora la diversitat d'oficis que es concentren en aquest barri de la ciutat, són un reflex d'aquesta activitat quasi febril. Segons el fogatge de l'any 1363 el barri representava el 25% de la població de tot el Quarter de Mar, i compatibilitzava el 7% de tots els focs de la ciutat. Segons el fogatge del 1389, el 79% de l'activitat marinera es concentra en el barri. així com el 57% de les activitats tèxtils i de confecció de la pell i un 44% dels mercaders de la ciutat. Més endavant, segons un fogatge de l'any 1516 es pot observar una lleugera disminució demogràfica del Quarter de Mar, tot i que encara conserva el protagonisme de la ciutat. Aquesta disminuació ve donada en part per la crisi generalitzada del i també per la inutilització del primer port del i la construcció del nou dic i les drassanes per part de Pere el Gran. Cal destacar el gran canvi que va patir el barri a començaments del . Després de la Guerra de Successió, l'any 1714 i sota el regnat de Felip V, es decideix construir una fortalesa militar (La Ciutadella) als afores de la ciutat de Barcelona, en els terrenys ocupats actualment pel parc de La Ciutadella. La seva construcció i la seva delimitació d'una zona de seguretat al seu voltant, va provocar la destrucció d'una part important del barri, concretament l'àrea situada a ponent de l'església de Santa Maria del Mar. Aquest enderroc es va realitzar entre el mes de juliol de l'any 1715 i finals de l'any 1718 i va comportar una densificació de la resta del barri, així com un canvi definitiu del traçat del Rec Comtal pel carrer que actualment porta el seu nom. La següent reforma important es troba a mitjans del , moment en el que es planteja el traçat de nous carrers més amples i rectes, com és el cas del carrer Princesa. És en aquest moment que també s'enderroca la Ciutadella, deixant únicament dempeus la capella militar. I l'última gran obra que podem situar en aquest barri és la construcció del mercat del Born entre els anys 1873 i 1876, que respon a un projecte de l'arquitecte Josep Fontserè i Mestres. Galeria Referències Ribera, la


text: La Baixa Cerdanya és una comarca pirinenca que comprèn gran part de la plana de la Cerdanya i que limita amb les comarques de l'Alt Urgell, el Berguedà, el Ripollès, l'Alta Cerdanya i amb el Principat d'Andorra. És un dels dos fragments en què quedà subdividit el territori històric de la Cerdanya a conseqüència del Tractat dels Pirineus (1659). Oficialment s'anomena simplement Cerdanya, del llatí clàssic Ceretania (país dels ceretans o cerdans) prové el nom de Cerdanya, però sovint és anomenada Baixa Cerdanya per contraposició a l'Alta Cerdanya. L'any 2022 tenia una població de 19.443 habitants i una densitat de 35,6 hab/km2. La vila de Puigcerdà n'és el cap de comarca. Antigament, el nom de Baixa Cerdanya es reservava només a la subcomarca de La Batllia. Geografia Geomorfològicament, la comarca està vertebrada pel riu Segre, que la drena d'est a oest. Al sud té les serralades del Cadí i del Moixeró, mentre que al nord els relleus de la Tossa Plana de Lles i el Puigpedrós la separen d'Andorra i la vall del riu d'Aravó (a l'Alta Cerdanya), respectivament. El límit septentrional, en ple Pirineu, és una autèntica barrera muntanyosa, orientada d'oest a est, amb cims i carenes per sobre dels 2.000 metres. A la separació entre el Berguedà i la Baixa Cerdanya s'hi troba la serra prepirenenca del Cadí i Moixeró, amb roques sedimentàries com calcàries i conglomerats. El cim més elevat d'aquesta serra a la Cerdanya és la roca Punxenta o pic de Costa Cabirolera de 2.605 m. Roques metamòrfiques com l'esquist, la pissarra i el gneis es troben als seus massissos. El granit és la roca magmàtica que configura les muntanyes del nord de la Cerdanya com el Puigpedrós situada al municipi de Meranges, de 2.911 metres d'altitud. Prop d'All es troben les formacions geològiques de les Guilleteres, que són restes d'unes antigues terrasses fluvials, erosionades per les aigües pluvials. Durant el Miocè es formà un gran llac a la depressió d'origen tectònic situada a la zona axial pirinenca, que en dessecar-se donà lloc a una plana envoltada de muntanyes, quedant formada la plana per terrenys parcialment terciaris però sobretot quaternaris amb argiles, saulons i lignits. L'Estany de Malniu es troba a 2.250 m d'altitud i també a la mateixa zona hi ha l'Estany de Guils. Els estanys dels Engorgs a 2.500 m d'altitud donen origen al riu Duran a la vall de Meranges. Els estanys de Setut es troben entre la Tossa Plana de Lles i el Pic del Sirvent. Es pot arribar als estanys de la Pera des d'Arànser i estan situats a 2.335 m d'altitud. La plana és d'uns 35 km de llargada per 9 d'amplada i amb una altitud de 1.000/1.300 m. El pla és travessat d'est a oest pel riu Segre. De les muntanyes del nord baixen els rius Aravó, Duran i de la Llosa, i del sud els rius Ribera d'Er, la riera d'Alp, Ingla i els torrents de Pi i Ridolaina. Clima L'orientació de la vall de la comarca d'est a oest, inusual a la hidrologia pirinenca, l'amplitud de la capçalera fluvial i l'altitud de les muntanyes fregant una cota de 3.000 metres en algun cas, la doten d'un microclima específic amb menys humitat de la que és habitual a les valls de la serralada dels Pirineus i molt més assolellada. Les pluges i la neu donen a Puigcerdà uns 600 mm3 anuals de precipitacions amb un mínim a l'hivern i un màxim al juliol. Es troben tres tipus de climes: l'alpí des dels 2.400 m altitud, el subalpí a les bagues (1.600-2.300 m), i el mediterrani de la muntanya a la plana. Les temperatures són fredes i rigoroses a l'hivern (1-2 °C), però amb moltes hores de sol que les temperen a l'estiu (23-24 °C). Les hores d'insolació a l'obaga són mínimes, mentre a la solana les xifres són considerades com les més elevades d'Europa. Una característica particular és que, per la seva baixa humitat i pel Mediterrani a menys de cent quilòmetres, té una gran lluminositat. A les nits es poden observar a simple vista estrelles de magnitud 7, 8 i fins i tot 9. Es poden destacar les següents dates històriques pel que fa a anomalies climatològiques: Un fort terratrèmol el 2 de febrer de 1428 afectà greument la Cerdanya amb una gran destrucció de Puigcerdà. Uns aiguats l'any 1982 provoquen greus inundacions. Afecten principalment la zona de Martinet i Bellver, es registraren a la Molina sis-cents litres per metre quadrat. Flora i fauna La Baixa Cerdanya és una zona que presenta una gran varietat natural, podent-se trobar a la plana de la vall del Segre des d'espècies típiques de la fauna àrtica fins a les pròpies de zones àrides. A mesura que es penetra a les valls laterals (la Llosa, l'Ingla, Meranges,...), els prats comencen a deixar pas a boscos de pins vermells i roures que són substituïts per pins i avets a mesura que s'eleva el terreny, convivint amb fauna adaptada al fred i la neu. Passats els 2.000 metres d'altitud, la presència dels arbres és escassa, estant presents plantes pròpiament alpines. Axí consta de vegetació de roureda submediterrània (Quercus pubescens) i boixedes (Buxus sempervirens), amb el pi roig (Pinus sylvestris) i l'avellaner (Corylus avellana) a la zona baixa. A la zona del Cadí, a les parts altes, hi ha el pi negre (Pinus uncinata), els avets (Abies alba) i bedolls (Betula pendula) amb els matolls bàlec (Calicotome spinosa), boixerola (Arctostaphylos uva-ursi), ginebró (Juniperus communis), neret (Rhododendron ferrugineum), la ginesta (Spartium junceum) i la genciana (Gentiana lutea). Els boscos de ribera estan formats pel vern (Alnus glutinosa), que pot arribar als vint metres d'altura (de la seva fusta en feien esclops), el freixe de fulla gran (Fraxinus excelsior), el salze blanc (Salix alba) i el pollancre (Populus nigra). Al pla d'Alp, els prats dalladors, que se seguen periòdicament, fan que creixin la gramínia anomenada fromental petit, l'astrància gran, la crepis pirinenca (Crepis pyrenaica) i la grandalla (Narcissus poeticus), també es troben l'herba de Sant Robert (Geranium robertianum), la bistorta (Polygonum bistorta), el safrà bord (Crocus nudiflorus), miosotis de bosc (Myosotis sylvatica), les primules (Primula veris), el pensament pirinenc, l'acònit blau (Aconitum napellus) i les orquídies. Les herbes medicinals d'aquesta comarca sempre han estat molt importants, ja el 1415 es fundà la Farmàcia Esteve de Llívia que va estar en servei fins al 1942. A Puigcerdà, la farmàcia Martí també tingué renom internacional. La Cerdanya té una gran varietat de bolets comestibles com el rovelló, el pinatell, el cep, el rossinyol, la cama de perdiu, el peu de rata, el moixernó, la pimpinella... La fauna és la típica dels Pirineus, protegida per les reserves naturals i el Parc Natural del Cadí-Moixeró. Consta d'isards, cabirols, cérvols, trencalossos, i aus rapinyaires, hi ha una superpoblació de senglars, perdiu blanca (per sobre dels 2.000 m) i gat mesquer. Fins a mitjan hi havia hagut linxs, si bé no està clar si es tractava de linxs ibèrics o de linx nòrdics; en les darreres dècades s'han detectat indicis no confirmats que podria tornar a haver-hi linxs i s'ha plantejat la possibilitat de fer-hi una reintroducció amb linx nòrdic. Més segura és, en canvi, la presència d'alguns llops esparsos. La llúdria es troba en alguns punts dels rius, com el tritó pirinenc, la granota vermella i el tòtil. Les truites de riu, en diverses varietats, a més a més del barb de muntanya, el barb roig, la carpa, lluç de riu (Esox lucius), llamprees, etc., són algunes de les espècies de peixos que viuen als cursos d'aigua. L'hàbitat d'aus com el bernat pescaire, l'ànec collverd, el corriolet, el blauet o la merla d'aigua, són als boscos de ribera anomenats Basses de Gallissà de Bellver de Cerdanya. Població La densitat de població tenen un mínim a Meranges 2 h/km2 i els més poblats són Puigcerdà, Llívia, Alp i Bolvir. Per la seguretat que donava la regió muntanyosa a l'alta edat mitjana va ésser una comarca molt poblada, des del es va iniciar un retrocés demográfic degut principalment als conflictes amb els albigesos. Al Puigcerdà és el principal mercat del Pirineu i es troba entre les set poblacions catalanes amb més població, a la comarca continua el retrocés per les guerres del i la divisió del territori pel tractat dels Pirineus (1659). Cap a finals del va tenir un increment fins a mitjan . Des dels anys seixanta del ha anat creixent la demografia de la comarca. Demografia Comunicacions La strata Ceretana construïda en temps dels romans cap al 250 aC, va ser anomenada Via Francisca Superior, a l'edat mitjana estant ruta secundària del pelegrinatge a Sant Jaume, des del fins al es va dir camí ral i ara simplement s'anomena carretera vella, creua la vall seguint quasi una línia en paral·lela al riu Segre. La capital de la comarca, Puigcerdà, és un centre de comunicacions històric en els dos vessants pirinencs: L'any 1914 queda enllestida la carretera N-152, que unia Barcelona i Puigcerdà per Ribes de Freser, i a l'any següent, la de la Seu d'Urgell a Puigcerdà. Són dos dels principals eixos comarcals de comunicació. El 20 d'octubre de 1984 s'obre el trànsit al Túnel del Cadí, que comunica les comarques del Berguedà i de la Cerdanya. L'octubre de l'any 1922, el tren de Barcelona arriba a Puigcerdà i l'any 1929 s'inaugura la línia fèrria entre Puigcerdà i Acs. L'any 1934, es posa en funcionament l'aeròdrom de la Cerdanya, a Das. Les principals vies de comunicació actuals són: Per la N-260 de La Seu d'Urgell cap a Puigcerdà, creuant tota la comarca. Per l'Eix del Llobregat C-16 creuant el Túnel del Cadí (des de Barcelona) Per la C-17 i la N-152 que creua la Collada de Toses (des de Barcelona) Per la C-66 i la C-26 des de Girona que connecten a Ripoll amb la N-152. Pel Túnel del Pimorent obert l'any 1994 que uneix la Cerdanya amb l'Arieja. Estació de tren a Puigcerdà, Alp i La Molina. Hi ha serveis d'autobusos regulars des de Barcelona, Girona, La Seu d'Urgell i Andorra. Història Primers assentaments Les primeres mostres de ritual funerari daten d'aproximadament el 2000-1800 aC: enterraments col·lectius en coves i dolmens. El dolmen de Coll de Fans es troba a la solana de Bellver on les excavacions no donaren resultats de materials com al dolmen d'Orèn; i a la cova d'Anes, al terme de Prullans, on es feren troballes d'entre set i deu individus, puntes de sageta de sílex, una destral de pedra i uns collarets de l'edat del bronze. Vers el 1500 aC augmentà el nombre de poblats a l'aire lliure i continuaren d'altres d'existents, aterrassats a la plana a l'entitat de població de Sanavastre. Les coves s'empraven per enterrar i com lloc d'emmagatzematge o hàbitat temporal. A les coves d'Olopte, a la muntanya del Montcurto, hi ha indicis d'ocupació humana durant la fi del Paleolític inferior o el Paleolític mitjà. A una de les coves es pot fer un recorregut de 232 metres, on es varen trobar una fulla de sílex, un punxó i ceràmica. Cap al 1000 aC arribaren els ibers, que aixecaren poblats de nova planta segons un urbanisme preconcebut, per exemple a Bolvir, i feren conèixer l'escriptura i el torn de terrissaire. Presència romana Al Iulia Lybica, l'actual Llívia, fou un centre romà molt important amb funció militar i capital del territori. L'ocupació romana portà una gran prosperitat amb la construcció de vies de comunicació, com la Strata Ceretana, datada de l'any 250 aC, i la reorganització del món rural. Hi hagué nombrosos assentaments rurals, necròpolis i altres elements romans a Talló, Prats, Alp, Bolvir i Urtx. Documents escrits als segles i recorden l'existència del castell de Llívia, que fou reconstruït al i a la fi de la guerra civil catalana contra Joan II, el rei francès, Lluís XI, feu destruir el castell l'any 1479. Regnes cristians A final del , les tropes de Carlemany alliberaren la Cerdanya i tot el Pirineu de l'ocupació àrab. Els monarques que el succeïren anaren creant comtats per administrar aquest antic territori visigot, anomenat Gòtia, i concretament a la Cerdanya es creà el Comtat de Cerdanya. L'any 815 el comte Frèdol feu donació al monestir de Sant Sadurní de Tavèrnoles del primer monestir de la Cerdanya dedicat a Sant Esteve i Sant Hilari d'Umfred. El rei Lluís el Pietós lliurà els comtats de Cerdanya, Urgell i Conflent a Sunifred I l'any 834. A l'època d'aquest comte es consagrà la catedral de la Seu d'Urgell, en el document de la qual, una mica posterior, se citen seixanta-sis esglésies de la Cerdanya, així com els pagi o divisions administratives-territorials: pagus liviensis (Llívia) pagus ollorbiensis (Olopte) pagus tolonensis (Talló) pagus baritensis (Bar) A la mort de Guifré el Pilós (897) el comtat passà a ésser hereditari, mentre que fins aleshores el seu senyor havia estat nomenat directament pels reis. L'any 1178, Alfons el Cast fundà la vila de Puigcerdà i li conferí la capitalitat cerdana, fins aleshores situada a Ix. L'any 1181, el rei redactà una carta amb una sèrie de privilegis per tots els que contribuïssin a la seva repoblació i establí la fira de Puigcerdà, que seria a partir d'aquell moment un important element centralitzador de l'economia d'aquesta zona del Pirineu. Nunó Sanç, l'any 1225, fundà Bellver, copiant molts aspectes de la carta de franquícies de la de Puigcerdà. A la mort de Jaume I (1276) la Cerdanya passà al Regne de Mallorca l'any 1276 fins al 1344, quan passà novament a la corona catalonoaragonesa, sota el reinat de Pere el Cerimoniós. La invasió càtara tingué lloc des de l'any 1198, sota el comandament del comte Ramon Roger I de Foix i el vescomte de Castellbò destruint moltes esglésies i robant-ne les pertinences: Bolvir, Coborriu de Bellver, de Talló, Estoll, Urús, Baltarga, Les Pereres, Meranges, Mosoll, Prats i Sansor, Pedra, Soriguerola. El Regne de Mallorca A la mort de Jaume I el Conqueridor el 1276 i en aplicació del seu testament de 1262 es deixaven a l'infant Jaume les possessions que formaven la Corona de Mallorca com una entitat separada de la Corona d'Aragó. El regne esdevé un estat independent fins al Tractat de Perpinyà (1279) en què el primer es declara vassall del segon. Pere el Cerimoniós reincorporà les terres de la Corona de Mallorca a la d'Aragó el 1343, expropiant els béns a Jaume III mitjançant una sentència en el procés per incompliment de deures vassallàtics, i després vindrien les accions bèl·liques i la mort de Jaume III a la batalla de Llucmajor (1349). La reincorporació es feu definitiva mitjançant el Jurament per les Illes. Conflicte fronterer amb França Joan II l'any 1462, signa el tractat de Baiona amb el rei de França Lluís XI, a canvi de l'ajut en la lluita per la corona catalana. El rei d'Aragó pagarà a Lluís XI, a canvi del seu ajut militar, 200.000 escuts d'or. Per garantir aquest deute empenyora els comtats de Cerdanya i el Rosselló. A les primeres Corts Catalanes reunides per Ferran el Catòlic, es donen comptes per gestionar la recuperació dels comtats del Rosselló i Cerdanya aconseguint- ho el 1493, quan Carles VIII de França retorna els comtats a canvi de la neutralitat de la corona d'Aragó en les seves guerres amb Itàlia. Malgrat tot van continuar els enfrontaments amb França i per un bandolerisme generalitzat durant els segles i . Foren també notables els duels entre nyerros i cadells al llarg del i la primera part del , que tingueren en els bellverencs principals protagonistes. D'aquesta marcada presència cadell al municipi de Bellver de Cerdanya, en queda una casa de pagès fortificada, prop de Beders, que porta per nom La Torre de Cadell. Els neyrros eran de Nyer. Es diu que els nyerros defensaven els drets dels senyors, mentre que els cadells eren partidaris dels drets de camperols i ciutadans. El Tractat dels Pirineus (7 de novembre del 1659) va fixar la frontera entre les dues monarquies als Pirineus. Des de llavors Catalunya resta dividida en Catalunya del Nord (Estat Francès) i Catalunya del Sud (Estat espanyol). La Cerdanya queda partida en gairebé dues meitats i la Vila de Llívia passa a ésser enclavament espanyol en territori francès per unes imprecisions en el llenguatge formal dels documents. La Cerdanya torna a estar ocupada militarment per França, gairebé contínuament fins a l'any 1721 que gaudeix d'uns anys de pau fins a la Revolució Francesa, el 1793 la Convenció Nacional declara la guerra a Carles IV d'Espanya, les batalles es van succeir a les comarques pirinenques per no arribar enlloc, el 22 de juliol de 1795 França i Espanya signen la Pau de Basilea. Durant la Guerra del Francès i les dues guerres carlines torna a ser zona de conflicte. Arran de l'ocupació napoleònica de 1808, el 1812 es divideix Catalunya en quatre departaments, quedant la baixa Cerdanya encabida en el departament del Segre. El general francès Decauen envia tropes per ocupar la Cerdanya fins que el departament va desaparèixer el 1814. Les guerres carlistes van atacar Llívia el febrer de 1837 i al novembre del mateix any Puigcerdà. El tractat de Baiona amb data 11 de juliol de l'any 1868 va formar la definitiva delimitació de la frontera. Situació actual La divisió provincial espanyola l'any 1833, motiven una nova partició de la Cerdanya entre la província de Girona (onze municipis) i la de Lleida (sis municipis), que continua actualment en vigor. Municipis de Girona Alp Bolvir Das Fontanals de Cerdanya Ger Guils de Cerdanya Isòvol Llívia Meranges Puigcerdà Urús Municipis de Lleida Bellver de Cerdanya Lles de Cerdanya Montellà i Martinet Prats i Sansor Prullans Riu de Cerdanya La Generalitat de Catalunya l'any 1936, reestructura el país en comarques. Gran destrucció del patrimoni artístic de les esglésies de la Cerdanya a causa de la Guerra Civil espanyola de 1936. Des de finals del la zona s'havia convertit en un destí per passar l'estiu entre diverses famílies burgeses catalanes que havien costejat la recuperació i arranjament de la via d'accés per la Collada de Toses; personatges com el dramaturg i periodista Rossend Arús la casa del qual és l'actual ajuntament de Das, la família Güell, els Tarruella, el doctor Andreu, diversos artistes entre els quals es poden esmentar Ramon Casas o Santiago Rusiñol, escriptors com Joan Maragall, Narcís Oller (que va dedicar la seva novel·la Pilar Prim a la comarca), Frederic Mistral o també Gustavo Adolfo Bécquer va estiuejar a la zona, inspirant-se a l'entorn de Bellver per escriure la seva novel·la La Cruz del Diablo; després de la Guerra Civil novament diverses famílies barcelonines adinerades van recuperar el costum d'estiuejar a la Baixa Cerdanya, construint-se grans torres als contorns de la capital (els Godó, Valls i Taverner, Sagnier,...). Amb l'obertura del túnel del Cadí l'any 1984, la comarca va experimentar notables canvis en la qualitat de vida i a la transformació paisatgística. A l'oferir millor comunicació terrestre, dos de cada tres cases són segones residències i ja no només exclusivament de gent adinerada, artistes o intel·lectuals, sinó preferentment gent de classe mitjana de l'àrea de Barcelona, que han convertit la comarca en un referent turístic, elevant la renda per capita significativament. Govern i administració Creació del Consell Comarcal de Muntanya l'any 1987. Els Consells Comarcals són, fonamentalment, administracions de gestió de serveis municipals i mancomunals i ja formen part de la realitat institucional, cultural i social del país. El dia 3 de desembre de 2012, Cerdanya es declara Territori Català Lliure proclamant així la seva independència sobre l'estat espanyol. Economia A l'edat mitjana estava molt estesa la vinya, existeixen dades del seu conreu l'any 890 a Baltarga, l'any 1103 a Alp, el 1198 a Montellà, el 1318 a Olopte i el 1406 a Talló. L'únic poble on es conreava la vinya l'any 1926 era Músser. Actualment, ha desaparegut completament el seu cultiu. D'Isòvol és el marbre rosa que durant segles s'ha utilitzat a la Cerdanya: L'agricultura consta de blat i sègol en primer lloc junt amb la civada i el blat de moro en més petita quantitat componen els camps de cereals sembrats a la plana, a més a més, les patates anomenades trumfes, els naps de Talltendre, els arbres fruiters de pomeres i pereres i els farratges. Molt intensa és la ramaderia ovina i bovina,la vaca cerdana fou una raça de vaques pròpia de l'àrea, ja extinta, per la pressió d'altres races més noves com la bruna dels Pirineus, quan es van començar a importar a la fi del exemplars suïssos. Les indústries dels sectors lleters junt amb la silvicultura i el sector de la construcció és la base de l'economia de la Cerdanya. Té una gran importància el desenvolupament del turisme pels esports d'hivern i de muntanya i també es conreava el blat de moro. Art i Patrimoni cultural L'art romànic de la Baixa Cerdanya es troba a les esglésies de quasi totes les poblacions ceretanes. Art prehistòric Pintures rupestres prehistòriques van ser descobertes l'any 1983, a la Vall d'Ingla al terme de Bellver de Cerdanya. Són de l'anomenat Art esquemàtic (6500-3500 aC) de caràcter gestual amb formes de punts, barres i màcules. Han estat declarades com tot l'Art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica, Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO des del 1998. El dolmen de Paborde és una construcció megalítica (2000-1800 aC) localitzada prop de la Molina a la Vall de les Pletasses. La presència romana sobretot a Llívia, on s'ha trobat moltes restes d'origen romà: mosaics, ceràmiques, denaris, restes d'edificacions, murs, etc. Art romànic L'art per excel·lència de la Cerdanya va ser a l'època romànica i principalment a l'arquitectura religiosa. A l'acta de consagració de finals del de la Catedral d'Urgell apareixen citades totes les parròquies i esglésies de la Cerdanya, estant la més important el monestir de Santa Maria de Talló, car és anomenada en primer lloc. El primer monestir del qual es té notícies és el dedicat a Sant Esteve i Sant Hilari d'Umfred a la vall de la Molina, manat construir pel comte Frèdol l'any 815. Als segles X-, van començar a construir-se esglésies de característiques simples i dimensions reduïdes, aquest estil va ser anomenat per Puig i Cadafalch com primer romànic, d'una única nau i orientades de llevant a ponent, amb un absis semicircular, va ser introduït per corrents artístics procedents de França i Itàlia, amb decoració de tipus llombard, amb arcs cecs i lesenes. La imatgeria de talla en fusta i la pintura sobre taula per frontals d'altar són de gran interès. Vegeu també la categoria Esglésies romàniques de la Baixa Cerdanya L'arquitectura militar i les torres per la defensa de la vall van tenir una gran importància estratègica per la defensa de la Cerdanya, encara que quedin pocs senyals d'això. El castell de Llívia i Sant Martí dels Castells són els més representatius. Art gòtic L'establiment a Puigcerdà dels ordes mendicants dominicà i franciscà entre els segles i començaments de , van ser elles que van donar impuls a l'art gòtic, com l'església de Sant Domènec en Puigcerdà i l'església de Sant Jaume de Bellver de Cerdanya, amb les capelles laterals entre contraforts destinades a confraries o a capelles funeràries i un frontal d'altar gòtic que actualment es troba al Museu Episcopal de Vic. L'arca funerària de fra Bernat de Travesseres, es guarda al Museu Diocesà d'Urgell. Hi ha un magnífic retaule gòtic a l'església de Santa Cecília de Bolvir. Al Museu Nacional d'Art de Catalunya es guarden dos compartiments d'un retaule de l'església de Santa Maria de Puigcerdà, que representen sant Jeroni i l'Anunciació de finals del , ja d'un gòtic internacional, del mestre de Canapost, nascut a Tours. A l'església de Sant Pere d'Alp hi ha una pintura mural gòtica representant sant Cristòfol. També és gòtic el barri antic de Bellver de Cerdanya amb la plaça major porticada El Crist de Llívia data de mitjan és gòtic encara que reflecteix una inspiració romànica, es troba a la sagristia de l'església de Nostra Senyora dels Àngels de Llívia. La portalada d'aquesta església una de les poques mostres renaixentistes de la Baixa Cerdanya. Molts dels campanars de les antigues esglésies romàniques de la Cerdanya van ser substituïts o reconstruïts per campanars de torre a la fi del i principis del . Art barroc Els retaules barrocs van proliferar força en tota la zona, en general per cobrir l'espai de l'altar major sobre l'absis, es van obrir capelles laterals en les quals també es van posar altars, la gran majoria d'artistes eren catalans i van treballar en tots dos costats de la frontera. Jaume Pujol, de Barcelona, va fer el retaule dedicat a sant Romà el 1713 per l'església de Càldegues. Josep Sunyer, de Manresa, va realitzar nombrosos retaules, el 1707 per a l'oratori i el camerí de Nostra Senyora de Font Romeu, va reformar el de l'església d'Ur afegint-li les imatges de sant Martí, sant Isidre i sant Francesc Xavier, els armaris per la farmàcia de Llívia ara al Museu de Llívia. També un petit retaule de la verge del Roser a Sant Pere d'Oceja. La pintura mural barroca es troba representada a l'església de Talltorta de tipus força popular. Art rococó D'estil rococó es troba un petit retaule a la capella de Sant Genís de Montellà del cementiri de Montellà de Cadí, realitzat el 1750 i daurat el 1790, encara que ha perdut algunes de les seves escultures. Art modernista Dels segles XIX i són la Farinera de Bellver, la torre del Riu d'Alp. La torre del Remei de Bolvir i cases d'estiueig de Puigcerdà i ja d'estil noucentista de l'any 1924, és la torre Sant Josep de Bellver de Cerdanya. Dietari d'Ortodó El notari de Puigcerdà Joan Onofre d'Ortodó l'any 1583, va escriure un dietari de la crònica cerdana, que va ser continuat pels secretaris del consolat fins a la visita de la infanta Isabel de Borbó a la Cerdanya l'any 1913. És un volum manuscrist en foli de pergamí que relata els fets històrics d'interès, els costums del cerimonial dels cònsols i mustassafs que eren uns personatges que controlaven els pesos i les cerimònies religioses, juntament amb els dies festius a diferents parròquies. Se'l coneix com el Dietari d'Ortodó. Llocs d'interès Parc Natural del Cadí-Moixeró. Aproximadament una quarta part del parc pertoca a la Cerdanya. La Tossa Plana de Lles (rep el nom de Pic de la Portelleta per la banda andorrana)-Puigpedrós Els Tossals d'Isòvol i Olopte. Camí dels Bons Homes. Ruta dels Segadors és un camí molt antic de la Cerdanya, que travessa el Cadí pel pas dels Gosolans. Ha estat seguit des de temps ancestrals per traginers, sometents, bandolers, músics i contrabandistes. Destacats Església de Santa Eugènia de Nerellà coneguda com la torre de Pisa de la Cerdanya,'' situada a Santa Eugènia vora el nucli d'Olià. Museus Museu Cerdà de Puigcerdà. Museu de Llívia. Museu Casa del Riu de Martinet. Museu del Bosc de Bellver de Cerdanya. Museu de l'Esclop de Meranges. Estanys Bellver de Cerdanya: Calm Colomer. Meranges: Malniu, Minyons, Llarg, Sec. Ger: Mal. Lles de Cerdanya: Orri, Montmalús, Setut, de la Muga, de la Pera, Vallcivera. Esports La pràctica dels esports de neu es va iniciar a la Molina l'any 1910. El segon refugi del Pirineu català refugi de muntanya a Catalunya va ser el xalet de la Molina edificat el 1925, i que va permetre promocionar la pràctica de l'esquí. Estacions d'esquí: Arànser, estació d'esquí d'Aransa. Alp, estació d'esquí de Masella. Alp, estació d'esquí la Molina. Lles de Cerdanya, estació d'esquí de Lles, amb el Refugi del Pradell i Refugi Cap del Rec. Guils de Cerdanya, estació d'esquí Guils-Fontanera. Camps de golf: Bolvir: Real Club de Golf. Puigcerdà: Golf Sant Marc. Soriguerola: Golf Fontanals. L'any 1956, Puigcerdà va iniciar amb la fundació del Club Gel Puigcerdà la pràctica de l'hoquei gel en un nucli urbà, a escala estatal. Actualment, en les seves instal·lacions s'hi practica el cúrling. L'excursionisme, l'escalada, l'alpinisme, ciclisme de muntanya i vol esportiu tenen grans possibilitats en tota la Baixa Cerdanya. Sender del Pirineu o GR 11 homologat el 1985, és un sender de gran recorregut que recorre els Pirineus pel seu vessant sud, des del Cantàbric fins a la Mediterrània, comença prop d'Hondarribia i acaba al Cap de Creus. El sender entra a la Cerdanya en direcció est pel Port de Vallcivera, es creua amb el camí dels Bons homes o GR 107 a la Cabana dels Esparvers (Lles de Cerdanya) i passa a prop dels refugis Joaquim Folch i Girona, de Malniu, de la Feixa i de Cabanella, i arriba a Guils de Cerdanya, passa per Saneja i travessa Puigcerdà pel sud, d'on surt per dirigir-se a Age i continua en direcció sud passant prop de Vilallobent i entrant al Ripollès. El camí dels Bons Homes o GR 107 és un itinerari de 189 quilòmetres entre el santuari de Queralt (Berguedà) i el Castell de Montsegur (Arieja-França), que es pot fer a peu, a cavall i en la majoria de trams en bicicleta de muntanya i ressegueix les petjades del catarisme a través de viles medievals, d'esglésies romàniques i de castells. Els Bons Homes o els Bons Cristians, era el terme amb què els càtars es referien a ells mateixos. Fires i festes Fira de Puigcerdà. Orígens del . Novembre Fira de Sant Llorenç. Productes alimentaris. Bellver de Cerdanya. Abril Fira Ramadera. Bellver de Cerdanya. Octubre Fira Esport. Bellver de Cerdanya. Desembre Festival de música de Llívia Festival Internacional de Cinema de Cerdanya Fira del Pessebre i Pessebre vivent de Prullans. Pont de la Puríssima i Constitució. A totes les poblacions de la Cerdanya se celebra la "Festa Major". Gastronomia D'aquesta zona són els productes amb denominació d'origen: Mantega de l'Alt Urgell i la Cerdanya. Formatge de l'Alt Urgell i la Cerdanya. La gastronomia és la pròpia d'indrets muntanyosos, el porc i els seus derivats com la llonganissa, els bulls i el pa de fetge, les patates (anomenades trumfes) els naps de Talltendre de color negre i bolets. Plats cuinats: Sopa de la Cerdanya Trinxat amb rosta Tiró amb naps (ànec amb naps) Llapí amb cremalloles Truites de riu a la llosa. Confitura de Garraus o "Picaculs". Referències Bibliografia Vegeu també Llista de banderes municipals de la Baixa Cerdanya Cerdanya Comtat de Cerdanya Comarques de Catalunya Ceretans Enllaços externs Lloc web oficial del Consell Comarcal (turisme) Informació de la Generalitat Informació de tota la Cerdanya Articles de qualitat de ciències de la Terra


text: La batalla naval de les Formigues va tenir lloc els dies 28 d'agost i el 3 i 4 de setembre de 1285 en el context de la croada contra la Corona d'Aragó, durant el regnat de Pere el Gran, prop de les illes Formigues. L'estol de la Corona d'Aragó, comandat per l'almirall Roger de Llúria, vencé el del Regne de França de Felip III l'Ardit. Antecedents El 1285, el rei de França Felip III l'Ardit decidí envair Catalunya amb un gran exèrcit, al que el Papa Martí IV donà la consideració de croats, per a fer costat al seu cosí Carles I d'Anjou en conflicte amb la Corona d'Aragó pel tron de Sicília. El Rei de Mallorca, Jaume II, també el recolzava. A Catalunya, el rei Pere el Gran havia ofès als nobles a causa del vigorós exercici de l'autoritat reial, rebent escàs suport per la seva part. Tanmateix, les atrocitats comeses pels invasors aixecaren a les ciutats i al camp en contra d'ells. L'exèrcit invasor avançava lentament, rendint les obstinadament defensades ciutats una per una, comptant amb la cooperació d'una flota, estacionada en esquadrons al llarg de la costa, els quals portaven subministraments des de Narbona i Aigües Mortes. De fet, les línies de subministrament depenien totalment de la flota francesa. El rei Pere es va adonar que la interrupció de les línies de subministraments franceses els forçaria amb tota seguretat a retirar-se. Per això, estava disposat a arriscar Sicília durant un temps, i cridà la flota catalana, sota el comandament de Roger de Llúria, de Palerm a la costa catalana. L'almirall arribà a Barcelona el 24 d'agost, essent informat de la disposició de la flota francesa. Desenvolupament de la batalla Roger de Llúria es va adonar que si podia trencar el centre de la línia dels esquadrons, de tan estirada com estava podria posteriorment desfer-se dels extrems. En la nit del 28 d'agost, va caure sobre l'esquadró central de la flota francesa prop de les Illes Formigues. La flota catalana va encerclar les línies enemigues i, amb un ús enèrgic dels esperons, així com una destructiva pluja de viratons llançats amb ballestes, que arrasà les cobertes franceses, la victòria fou completa. La derrota francesa va ser seguida, com era habitual en les guerres navals de l'època, per una matança massiva. Així, uns tres cents ferits foren ofegats el dia 29, mentre que uns 260 presoners se'ls va cegar abans de retornar-los a França acompanyats per un home a qui es deixà borni. Només una cinquantena de persones notables amb possibilitat de pagar rescat salvà la vida. A continuació, Roger es va aproximar a Roses, i la nit del 3 al 4 de setembre enganyà l'esquadra francesa estacionada allí disfressant-se amb els colors francesos. En mar obert, els francesos van ser derrotats. Roses va ser capturada de nou i els subministraments emmagatzemats allí capturats. Conseqüències Roger de Llúria ordenà als almiralls Ramon Marquet i Berenguer Mallol que, mentre ell provava de recuperar Roses, s'enduguessin a Barcelona tots els vaixells francesos que havien quedat a Palamós i Sant Feliu de Guíxols. Aquesta derrota naval junt amb la que es va produir a terra en el coll de Panissars, va forçar a Felip III a retirar-se. Felip, greument malalt, moriria a Perpinyà. Tanmateix, els francesos mantingueren l'ocupació de la Vall d'Aran fins al 1313, en què va ser recuperada per Jaume II, el qual va restituir els "usos y constitucions" dels seus habitants, suprimits pels francesos. La derrota francesa va suposar també la confiscació del Regne de Mallorca pel rei Pere. Jaume II de Mallorca no recuperaria el seu regne fins al 1295. Referències Bibliografia Granés, Josep O. La batalla naval de les Illes Formigues. 2012. Còmic. Nummulit Edicions i Lulu Enllaços externs La batalla de les illes Formigues a En guàrdia! de Catalunya Ràdio Formigues Batalles de la República de Gènova Batalles navals del segle XIII Palafrugell Història del Baix Empordà


text: Belga és una agència de notícies de Bèlgica. És l'agència principal del país, des del 1948 propietat conjunta dels principals diaris i emissores, que en controlen un 80%. Estimulats pel rei Albert I, que volia una agència nacional pròpia, independent de la filial de Brussel·les de l'agènca francesa Havas, Pierre-Marie Olivier i Maurice Travailleur la van fundar l'1 de gener de 1921 com a Agence télégraphique belge de presse (Agència telegràfica belga de premsa), que aleshores va adquirir les activitats belgues d'Havas i Reuters. Inicialment només publicava comunicats en francès. Des del 1944 va començar publicar també en neerlandès i va afegir un departament de notícies d'esport. Des del 1970 les redaccions neerlandesa (belga) i francesa van ser separades i operen dins de la mateixa organització amb gran autonomia. Fins al 2014 l'agència estava situada a Schaarbeek, quan va transferir-se al carrer de l'Arduinkaai de Brussel·les als antics despatxos del diari De Morgen. Referències Enllaços externs Agències de notícies Schaerbeek


text: , de naixement Filippo Bruno, va ser un astrònom, filòsof, matemàtic i poeta italià. Les seves teories cosmològiques van superar el model copernicà, ja que va proposar que el Sol era simplement un estel i que l'Univers havia de contenir un infinit nombre de mons habitats per animals i éssers intel·ligents. Membre de l'orde dels Dominics, va proposar en el camp teològic una manera particular de panteisme, que diferia considerablement de la visió cosmològica sostinguda per l'Església catòlica. Però no van ser aquests raonaments la causa de la seva condemna sinó les seves afirmacions teològiques, que el van portar a ser condemnat per les autoritats civils de Roma després que la Inquisició romana el trobés culpable d'heretgia. Va ser cremat a la foguera. Després de la seva mort, el seu nom va guanyar fama considerable, particularment en el i principis del . Biografia El seu nom de naixement era Filippo, nat a Nola, prop de Nàpols, fill del soldat Giovanni Bruno. Prengué el nom de Giordano quan es feu frare dominic al monestir de Sant Domenico a prop de Nàpols. El 1572, fou ordenat sacerdot. Tenia una memòria excepcional. Estava interessat per la filosofia. Va ser atret per les idees redescobertes en aquell temps d'Hermes Trismegistus, i Plató. El 1576, va haver de partir de Nàpols per tal d'evitar la Inquisició. Surt de Roma per igual motiu, al mateix temps que deixa l'orde dels dominics. Viatja a Ginebra; es fa calvinista, abans de ser excomunicat i forçat a anar a França, on va estar durant molts d'anys sota la protecció de poderosos mecenes. En aquesta època, publica vint llibres, com Cena de le Ceneri (1584), i De l'Infinito, Universo e Mondi (1584). En aquesta segona obra defensa les teories de Copèrnic. El 1586, després d'una violenta disputa sobre "un instrument científic", abandona França per anar a Alemanya, i a Helmstedt és excomunicat pels luterans. El 1591, accepta una invitació a Venècia, on serà arrestat per la Inquisició, jutjat, i extradit per a un judici a Roma, el 1593, on restà empresonat sis anys abans de ser jutjat. El seu judici fou supervisat pel cardenal Bellarmino. Rebutjà retractar-se, i va ser declarat heretge, i lliurat a les autoritats seculars el 8 de gener del 1600. Morí cremat el 17 de febrer del 1600, al Campo dei Fiori, una popular plaça de Roma, on una estàtua recorda aquest fet. La cosmologia a mitjan A la meitat del , les teories de Copèrnic estaven lluny de tenir una ràpida difusió. El primer filòsof que s'hi adherí fou Giordano Bruno, el qual va obtenir d'aquestes teories un conjunt de conseqüències que, des del punt de vista de la cosmologia del , són extremadament clarividents. Aquestes novetats es podien interpretar com una contradicció a les idees tradicionals que consideraven el cel com immutable, incorruptible, i superior a la regió terrestre. Tanmateix, l'astronomia de Copèrnic només fou admesa per molt pocs astrònoms, entre els quals, amb prudència, els alemanys Michael Maestlin (1550-1631), i Cristoph Rothmann. L'anglès Thomas Digges és autor d'A Perfit Description of the Caelestial Orbes, en què s'hi adheria amb entusiasme. Se n'han d'excloure Galileu (1564-1642) i Kepler (1571-1630), que eren molt més jóvens, i tampoc no s'ha d'afegir en aquesta llista Giordano Bruno, que no era estrictament un astrònom, sinó un filòsof, l'únic que acceptà les tesis copernicanes a la segona meitat del . En les seves obres, publicades entre els anys 1584 i 1591, s'hi mostrava entusiasmat. Segons Aristòtil i Plató, l'Univers era finit i esfèric. Tenia com a últim límit l'esfera del primum mobile, subjecte del motor diürn que es transmetia a l'interior de l'Univers, i que li havia estat conferit per una intel·ligència transcendent i aliena (Déu o el primer motor immòbil. Tots els estels fixos eren en una esfera, i tots a la mateixa distància de la Terra, immòbil, i central; Ptolemeu els catalogà fins a un nombre de 1.022, i els agrupà en 48 constel·lacions. Els planetes estaven dins esferes (o orbes) sòlides, i es movien estant-hi fixats. Copèrnic conservava la idea de les esferes sòlides dels planetes, però atribuïa a la Terra tots els moviments estel·lars, immobilitzant els estels fixos, i el Sol es convertia en el nou centre immòbil. Deixava als filòsofs el problema de si la part superior de l'esfera estel·lar era finita o infinita. Les idees de Giordano Bruno Bruno mantenia la idea que si es restituïa a la Terra el moviment de rotació, el moviment diürn estel·lar esdevenia una il·lusió, i ja no hi havia cap motiu per a pensar que els estels equidistaven del centre, ni que la regió estel·lar fos finita. Thomas Digges ja havia arribat a aquesta conclusió el 1576. Però, segons ell, la regió estel·lar infinita era la llar de Déu, els àngels, i els benaventurats. Digges conservava la idea de les esferes dels planetes, i mostrava la Terra com l'únic lloc on es produïa el naixement i la mort i, per tant, com un lloc imperfecte respecte a la immutabilitat dels cels i a la beatitud estel·lar. El 1584, Bruno publicà dos importants diàlegs filosòfics en els quals elimina les esferes planetàries abans que ho fessin Cristoph Rothmann, el 1586, i després Tycho Brahe, el 1587. Concep la idea d'un cel fluid, ple d'una substància (aire pur, èter, o spiritus), que no oposa resistència al moviment dels astres, que es mouen per propi impuls. Abandona la idea de jerarquia dins l'Univers. La Terra és un astre més. Déu deixa de tenir una relació especial amb aquesta regió, per tenir la mateixa en totes les regions, i considera infinit l'Univers, per qualitat pròpia. Bruno afirma també que l'Univers és homogeni, ple dels quatre elements (aigua, terra, foc, i aire), que componen també els astres, i sotmesa la matèria a una única llei universal i necessària. Però si no hi ha diferències entre els astres, i entre la Terra i el cel, entre el Sol i els estels, això implica que el Sol és un estel més, i els estels són sols. Si l'Univers és homogeni, com diu Bruno, els altres estels també tenen planetes. Així, l'Univers esdevé homogeni i infinit, tant en l'espai com en el temps. Així doncs, aquesta concepció és aliena a la concepció cristiana. Contradiu la idea d'un judici final, perquè l'Univers és estable i permanent. La idea de Déu és immanent a un univers infinit. El conjunt format pel Sol i els planetes és la unitat fonamental de l'Univers infinit. Segons Bruno, la potència infinita d'un Déu infinit crea necessàriament un univers infinit, format per un nombre infinit de sistemes solars, separats per vastes regions plenes d'èter, perquè l'espai buit no existeix. Bruno no arriba al concepte de galàxia. Els cometes són part del synodus ex mundis, astres, i no -com sostenien altres autors- criatures efímeres, instruments divins, nuncis de la providència. El cometa és un món, és a dir, un astre permanent, format pels quatre elements. La seva concepció cosmològica està marcada per la infinitud, l'homogeneïtat, i la isotropia. La unitat és el sistema planetari. La matèria està unida a un principi actiu animista i intel·ligent, d'estructura discontínua, feta d'àtoms. Amb aquesta perspectiva materialista i animista, infinitista i atomista, Giordano Bruno anticipa les notes essencials de la cosmologia del . Les idees de Giordano Bruno i l'Església catòlica Es diu que fou cremat pel seu copernicanisme, però això és incert, perquè el seu pensament teològic estava suficientment apartat de la teologia de l'Església catòlica, que demanà que fos, realment, jutjat per docetisme. Totes les seves obres foren incloses en l'Index Librorum Prohibitorum, el 1603. Quatre-cents anys després, durant el papat de Joan Pau II, s'expressà el reconeixement d'un error a la condemna de Bruno. L'any 1600, quan mor cremat per la Inquisició, per un enfrontament entre qüestions teològiques i científiques, les idees medievals estan ferides de mort. En ser anunciada la sentència, per la qual seria executat "piament, sense profusió de sang" (que en veritat significava la mort a la foguera) diu: "Temeu més vosaltres en pronunciar la sentència que jo en escoltar-la", significant que l'Església catòlica sabria del crim contra la humanitat que estaria cometent creant un màrtir del pensament. Referències Enllaços externs Algunes notes sobre els autors que defensaren les idees copernicanes. Plana del Vaticà, Lux in Arcana sobre Giordano Bruno . Filòsofs italians Filòsofs en italià Filòsofs en llatí Filòsofs de l'edat moderna Frares dominics italians Persones de Nola Executats per condemnes inquisitorials Filòsofs del segle XVI Alumnes de la Universitat de Nàpols Frederic II Morts a Roma Neoplatònics moderns Religiosos de la Campània Filòsofs catòlics Naixements del 1548 Morts el 1600


text: Les Brigades Roges (en italià Brigate Rosse), foren una organització armada marxista-leninista italiana fundada l'any 1970. Un dels seus objectius fundacionals era retirar Itàlia de l'OTAN, la qual influïa la política italiana a través de la denominada Operació Gladio. El seu símbol és una estrella asimètrica de cinc puntes. Història Naixement El pare de les Brigades Roges va ser Renato Curcio (detingut els anys setanta per Carlo Alberto dalla Chiesa) estudiant de la Universitat de Trento. Aquest grup armat tenia durant els seus inicis el seu nucli d'activitat a Milà i Torí (les zones més industrialitzades d'Itàlia), llocs en els quals es proposaven recaptar suports sindicals contra l'extrema dreta. Expansió A partir de 1974, l'organització es va estendre per altres zones d'Itàlia com Roma, Gènova i Venècia. Va ser l'època dels segrestos d'importants personalitats polítiques i econòmiques del règim italià. El seu manifest de 1975 cridava a realitzar una "vaga general contra el cor de l'Estat", que entenien com una simple col·lecció d'empreses multinacionals. Les Brigades Roges combinaven els seus atacs contra les forces de seguretat amb uns altres contra la classe política italiana, especialment contra dirigents de la governamental Democràcia Cristiana. El juny de 1974 les Brigades Roges van cometre el seu primer atemptat mortal, assassinant a dos membres del neofeixista Moviment Social Italià. Això els va fer passar totalment a la clandestinitat, abandonant-se qualsevol acció política encaminada cap als treballadors. L'any 1976, els Carabinieri van arrestar a un gran nombre de militants, assassinant a un dels membres. L'abril de l'any següent les Brigades van anunciar la fundació del Partit Comunista del Combattimento, com a "guia de la classe treballadora". Les accions armades, especialment contra la policia i els jutges, es van incrementar espectacularment. La majoria de la militància d'aquesta etapa estava composta per estudiants, enfront del nucli obrer de l'organització inicial. El 1978 les Brigades van segrestar i assassinar l'exprimer ministre Aldo Moro, a causa del pacte arribat entre el Partit Comunista Italià i la Democràcia Cristiana en la coneguda Operació Fritz. Ocàs La mort d'Aldo Moro va ser el principi de la fi de les Brigades Roges, car va fer que la classe política italiana prengués consciència de la força del grup. La popularitat d'Aldo Moro va fer que l'assassinat fóra criticat no només per algunes de les personalitats de la dreta i l'esquerra italiana, sinó fins i tot pels presos de l'organització. La policia italiana faria finalment detencions massives el 7 d'abril de 1979, entre les quals cobraria fama la d'un grup d'intel·lectuals, del cercle de la revista Metròpoli, entre els quals es contava Paolo Virno, a més de Toni Negri, Oreste Scalzone, Luciano Ferrari Bravo i altres. Després d'anys de presó, finalment es va reconèixer que no estaven vinculats a l'organització. Alguns anys més tard s'especularia sobre la veritable autoria de l'assassinat d'Aldo Moro. No són pocs els que insinuen que darrere d'aquella acció podria haver-hi l'organització paramilitar conservadora Operació Gladio, fundada els anys 50, amb objectiu d'impedir l'accés al govern italià de l'esquerra radical. L'any 1981 l'organització va segrestar el general de brigada de l'exèrcit nord-americà James Dozier, el qual seria rescatat posteriorment en una operació policial. La policia italiana va arrestar a diversos membres que proporcionarien valuosa informació sobre altres activistes, conduint a noves detencions. Durant el 1984, les Brigades Roges es van escindir en dues faccions: la majoritària del Partit Comunista Combatent, coneguda també sota les sigles BR-PCC, i la minoritària de la Unió de Combatents Comunistes, també coneguda com a BR-UCC. A Sardenya hi actuà un grup semblant, Barbagia Rossa. El mateix any, quatre dels seus líders a la presó, Curcio, Moretti, Ianelli i Bertolucci, rebutjaven públicament la lluita armada. El mateix any, el grup armat va reivindicar la mort de Leamon Hunt, responsable nord-americà del Grup d'Observadors Internacionals per a la Península del Sinaí. Un any més tard, durant el 1985, alguns membres del grup aïllats a França van retornar a Itàlia. Al mateix temps es van incrementar les detencions. El febrer de 1986 la facció BR-PCC va assassinar l'exalcalde de Florència, i va intentar matar un conseller del primer ministre Bettino Craxi. El març de 1987 l'altra facció (BR-UCC) va assassinar el general Lici Giorgieri a Roma. El 16 d'abril de 1988 el BR-PCC va assassinar el senador Roberto Ruffilli. Després d'això, les activitats d'aquests grups van cessar a causa de l'arrest dels seus dirigents. Les Brigades Roges avui Les últimes accions conegudes de les Brigades Roges van tenir lloc: 20 de maig de 1999: assassinat de Massimo D'Antona, conseller del gabinet de centreesquerra de Massimo D'Alema. 20 de març de 2002: la mateixa pistola usada per a aquest assassinat va ser usada també a Bolonya per a la mort de Marco Biagi, un altre conseller econòmic, en aquest cas del govern de centredreta de Silvio Berlusconi, i figura clau en les actuals polítiques de mercat de treball italianes. Les Brigades van assumir la responsabilitat. 3 de març de 2003: dos activistes, Mario Galesi i Nadia Desdemona Lioce, inicien un tiroteig amb la policia a un tren estacionat a l'estació de Terontola. Galesi i Emanuele Petri (un dels policies) van morir. Lioce va ser detinguda. 23 d'octubre de 2003: els Carabinieri arresten a sis membres de les Brigades durant unes batudes simultànies a Florència, Sardenya, Roma i Pisa, estant aquesta operació relacionada amb l'assassinat de Massimo D'Antona. Activitats El nucli original de les Brigades Roges es va especialitzar en assassinats i segrests de membres del govern i empresaris italians. El seu modus operandi era disparar a les víctimes quan abandonaven el seu domicili o el seu lloc de treball. El grup havia estat llargament inactiu des que les autoritats italianes i franceses van arrestar la majoria dels seus membres el 1989. A l'actualitat compta amb recursos i militància limitats. Efectius Probablement a l'actualitat compta amb menys de 50 militants, a més d'un nombre desconegut de simpatitzants. A més, es poden distingir dues faccions: NAP ("Nuclei Armati Proletari", Nuclis Armats Proletaris) i "Primera Linea", Primera Línia. Zona d'operacions Tant les seves bases com els seus objectius estan a Itàlia. Alguns membres viuen refugiats a altres països europeus, especialment a França. Suports internacionals En l'actualitat es desconeixen. Les Brigades Roges de la primera etapa s'autofinançaven, encara que probablement van rebre suports de l'Organització per a l'Alliberament de Palestina i altres grups armats d'Europa Occidental. Per tal com els fets sobre el captiveri d'Aldo Moro i la seva suposada execució per part de les Brigades Roges mai han estat aclarits, s'han generat una sèrie de dubtes i teories de la conspiració. Algunes teories insinuen que darrere de les Brigades Roges podrien haver estat durant anys els omnipresents fils de l'Operació Gladio i la lògia filofeixista Propaganda Due. El segrest i assassinat del polític democristià Aldo Moro després de la seva aliança de govern amb socialistes i comunistes és una de les bases fortes d'aquesta teoria, que té els seus paral·lelismes amb altres grups d'esquerra europeus com el GRAPO a Espanya o la RAF a Alemanya, sempre sota sospita de ser un formiguer d'infiltrats d'ultradreta, o directament tapadores. Referències Enllaços externs Plana sobre les Brigades Roges El text complet de la resolució estratègica del febrer del 1978 (Italià) Tots els texts complets de tots els comunicats de les Brigades Roges. Entitats d'Itàlia Organitzacions armades comunistes


text: La biblioteconomia (coneguda també com a estudis bibliotecaris o economia bibliotecària) és un camp interdisciplinari que aplica les pràctiques i eines de gestió, tecnologia de la informació, educació, recopilació, organització, conservació i difusió de recursos documentals (llibres, opuscles, publicacions periòdiques, manuscrits, microfilms, etc.) per tal de facilitar-ne l'ús i l'economia política de la informació en entorns bibliotecaris. Martin Schrettinger, bibliotecari bavarès, va establir la disciplina dins de la seva obra (1808–1828): Versuch eines vollständigen Lehrbuchs der Bibliothek-Wissenschaft oder Anleitung zur vollkommenen Geschäftsführung eines Bibliothekars. En lloc de classificar la informació basada en elements orientats a la natura, com es feia anteriorment a la seva biblioteca bavaresa, Schrettinger va organitzar els llibres per ordre alfabètic. La primera escola nord-americana de biblioteconomia va ser fundada per Melvil Dewey a la Universitat de Columbia el 1887. Històricament, la biblioteconomia també ha inclòs les ciències arxivístiques. Això comprèn l’organització dels recursos d’informació per atendre les necessitats de grups d’usuaris, com interactuen les persones amb els sistemes i tecnologies de classificació, l'avaluació i adquisició dels recursos documentals, i la seva utilització per l'usuari final dins i fora de la biblioteca, així com en vies interculturals, l'educació en els estudis bibliotecaris, l'ètica del servei i l'organització de les biblioteques, el seu estatus legal, i els recursos d'informació i la ciència aplicada de la tecnologia informàtica utilitzada en la gestió documental. El terme biblioteconomia i documentació (Libray Information Sicence), abreujat com LIS en anglès, s'utilitza amb més freqüència. La majoria dels bibliotecaris el consideren només una variació terminològica, destinada a emfatitzar els fonaments científics i tècnics de la seva àrea de coneixement, i la seva relació amb les ciències de la informació. No s’ha de confondre LIS amb la teoria de la informació, l'estudi matemàtic del concepte d’informació. La filosofia bibliotecària s'ha contrastat amb la biblioteconomia com a estudi dels objectius i justificacions de la biblioteconomia en lloc del seu desenvolupament tecnològic. Etimologia Etimològicament, biblioteconomia és el resultat de ''biblion'' (llibre), ''theke'' (magatzem), ''nomo'' (administració o descripció). Literalment significa administració o descripció dels magatzems de llibres. Pel que a la biblioteconomia se li adjudica el significat de ser la disciplina o ciència encarregada de l'administració de les biblioteques. Bibliotecologia és resultat de la unió de ''biblion'' (llibre), ''theke'' (magatzem) i ''logos'' (tractat o estudi). Significa que la bibliotecologia és el tractat o estudi de l'emmagatzemament dels llibres, i tracta de la ciència de les biblioteques. Història Segle XVII El primer text sobre la tècnica bibliotecària, Conseils sur l'établissement d'une Bibliothèque va ser publicat el 1627 pel bibliotecari i erudit francès Gabriel Naudé. Aquest va ser un prolífic escriptor que va produir obres de diferent tipologia i temàtica com la política, la religió, la història i els fets sobrenaturals. Va posar en pràctica totes les idees exposades en els seus Consells quan se li va donar l’oportunitat de construir i mantenir la biblioteca del cardenal Jules Mazarin. Cal tenir en compte alhora l'obra de Claude Clement, Musei, sive Bibliothecæ tam privatæ quàm publicæ Extructio, Instructio, Cura, Usus. Libri IV publicada el 1635. Clement, com a jesuïta i fill del barroc veia les biblioteques com un instrument de connexió amb el coneixement que havien de reflectir la importància de l'aprenentatge i com a espais de creixement de l'ànima en la tradició catòlica. El gust per l'estètica havia de guiar la construcció d'aquests espais amb iconografia artística i visual apropiada a la seva elevada funció. La seva organització va inspirar altres institucions del llibre com la de la Real Biblioteca del Escorial. Amb tot cal tenir en compte alguns precedents com l'Instructio Officalium d'Umberto de Romanis al i l'Informatorium Bibliothecae de Gerogius Carpentarius del segle XV. Segle XVIII A mitjan van aparèixer les primeres biblioteques nacionals a partir de les preexistents biblioteques reials, privades i monàstiques i amb la voluntat d'organitzar la producció documental de cada estat nacional al mon occidental. La primera biblioteca nacional es va fundar el 1753 com a part del British Museum i amb obertura lliure al públic. A partir de l'informe de Richard Bentley Proposal for Building a Royal Library que s'havia proposat el 1694, el metge i naturalista Hans Sloane, va posar les bases per la creació de la Biblioteca Britànica amb la venda al govern anglés la seva col·lecció de curiositats. Anys després, el bibliotecari Anthony Panizzi prepararia el nou catàleg basat en els Ninety-One Cataloguing Rules (1841) que serviria de base en altres sistemes de descripció documental posteriors com les ISBD o les Dublin Core. El govern francès sorgit de la revolució va comportar la confiscació de les propietats religioses el 1790 i els llibres dels monestirs van ser utilitzats per establir un sistema de biblioteques públiques a França. Es va crear un codi de catalogació el 1791 a partir del revers dels jocs de cartes, i que permetia identificar les parts més rellevants del document, incorporant un número de classificació. Cada carta incorporava un forat a la part inferior que facilitava la seva ordenació seqüencial. Aquest sistema va permetre fins ben avançat el , afavorir l'accés públic a la informació als usuaris de les biblioteques. Segle XIX Martin Schrettinger, monjo benedictí alemany, va escriure el segon manual de biblioteconomia i primer en alemany entre el 1808 al 1829 i és considerat com el fundador de la moderna biblioteconomia (Bibliothek-Wissenschaft). Va crear un catàleg de tots els fons de la biblioteca dividit en matèries i subencapçalaments. Va fer referències creuades a través d’un catàleg alfabètic d’autors i un catàleg de llocs dins de la biblioteca física. El 1819 va començar un catàleg classificat (Realkatalog), que de vegades és consultat pels bibliotecaris moderns i que resta inacabat. El llibreter i bibliògraf, L.A. Constantin a Bibliothéconomie: instructions sur l'arrangement, la conservation et l'administration des bibliothèques (1839) distingeix entre bibliografia i biblioteconomia, posant en valor els coneixements tècnics: col·leccions, usuaris i serveis, que son encara elements clau en la gestió d'una biblioteca. Thomas Jefferson, hereu de l'impacte dels enciclopedistes, que gestionava milers de llibrs a la biblioteca de Monticello amb milers de llibres, va idear un sistema de classificació inspirat en el mètode Bacon, que agrupava els llibres aproximadament per temes en lloc d'una organització alfabètica, tal com s'havia fet fins al moment. La col·lecció Jefferson va proporcionar l'inici del que es va convertir en la Biblioteca del Congrés dels Estats Units. La primera escola nord-americana de biblioteconomia es va obrir a la Universitat de Colúmbia sota la direcció de Melvil Dewey, que incorporava la seva classificació decimal el 1876. El 5 de gener de 1887 es va conèixer com a School of Library Economy. El terme economia de biblioteques es va establir als Estats Units fins al 1942, i fou predominant en la biblioteconomia durant bona part del . Segle XX Aquest concepte es va utilitzar com a títol de The Five Laws of Library Science de S. R. Ranganathan, publicat el 1931, així com en el títol del llibre de Lee Pierce Butler An introduction to library science (University of Chicago Press.1933). Ranganathan va concebre les cinc lleis de la biblioteconomia i el desenvolupament del primer gran sistema de classificació analítico-sintètic, la classificació colonada també coneguda pel nom de l'autor. Als Estats Units, el nou enfocament de Lee Pierce Butler propugnava la investigació quantitativa en ciències socials amb l'objectiu d'utilitzar la biblioteconomia per atendre les necessitats d'informació de la societat. Va ser un dels primers professors de la University of Chicago Graduate Library School, que va canviar l'estructura i enfocament de l'educació per a biblioteconomia al . Aquesta línia de recerca anava en contra de l'enfocament més basat en procediments economicistes, i es limitava a abordar principalment problemes pràctics en l'administració de biblioteques. El Code for Classifiers de William Stetson Merrill, publicat en diverses edicions del 1914 al 1939, és un exemple d’un enfocament més pragmàtic, on s’utilitzen arguments derivats d’un coneixement profund sobre cada camp d’estudi per recomanar el sistema de classificació. Tot i que l'enfocament de Ranganathan era filosòfic, també es relacionava més amb el dia a dia de dirigir una biblioteca. El 1995 es va publicar una reelaboració de les lleis de Ranganathan que eliminava les constants referències als llibres. Michael Gorman a Our Enduring Values: Librarianship in the 21st Century presenta els seus vuit principis necessaris per als professionals de la biblioteca, incorporant coneixement i informació en totes les seves formes. A The Enduring Library: Technology, Tradition, and the Quest for Balance (2003) incorpora el concepte de digitalització com a clau en la gestió de les biblioteques. En els darrers anys, amb el creixement de les tecnologies de la informació, el coneixement biblioteconòmic s'ha vist influenciat per les ciències de la informació. Al món de parla anglesa, el terme "biblioteconomia" sembla haver estat utilitzat per primera vegada a l'Índia al llibre Punjab Library Primer de 1916, escrit per Asa Don Dickinson i publicat per la Universitat del Panjab, Lahore, Pakistan. Aquesta universitat va ser la primera d'Àsia a començar a ensenyar "biblioteconomia". The Punjab Library Primer va ser el primer llibre de text sobre biblioteconomia publicat en anglès a tot el món. Als Estats Units el primer llibre de text fou el Manual of Library Economy, publicat el 1929. El 1923, CC Williamson, nomenat per la Carnegie Corporation, va publicar una avaluació de l'educació en biblioteconomia titulada "The Williamson Report", que manifestava que les universitats havien de proporcionar formació en biblioteconomia. Aquest informe va tenir un impacte significatiu en la formació i l'educació en biblioteconomia. La investigació i pràctica bibliotecària juntament amb els àrees de ciències de la informació, han participat en projectes compartits d'educació i recerca. Associacions professionals Les associacions professionals bibliotecàries tenen un paper important en la regulació i organització tècnica i funcional de les biblioteques, normalització i formació del personal bibliotecari a partir de finals del XIX. L'American Library Association es funda a Filadèlfia, Estats Units d'Amèrica el 1876. Un any després la Library Association (1877) té un paper en l'organització dels bibliotecaris britànics. La International Federation of Library Associations and Institutions (IFLA) es crearà a Edinburg el 1927 esdevenint un òrgan clau en matèria de cooperació i doctrina bibliotecària. En el sector de les biblioteques especialitzades trobem l'Associació de Biblioteques Europees de Recerca que des de 1971 coordina el treball professional de les biblioteques unversitàries i especialitzades europees, i esta adherida a l'IFLA. En l'àmbit espanyol l'associacionisme no comença a desenvolupar-se fins després els anys 40 amb la creació de l'ANABAD (1948--), incorporant-se SEDIC (1975--) amb l'evolució informacional de la dècada dels 70es i amb l'aparició de FESABID a partir de 1988 i que pretén impulsar els esforços de cooperació i gestió de la informació i que aglutina totes les associacions d'àmbit autonòmic. Organitza les Jornadas Españolas de Documentación i coordina temes de propietat intel·lectual i drets d'autor en l'àmbit bibliotecari. A Catalunya, degut a la seva tradició mes perllongada en el temps d'activitat professional podem torbar ja l'associacionsme bibliotecari en la dècada dels 30 del segle XX amb Agrupació Escola de Bibliotecàries (AEB) 1931-1939, amb la incorporació de l'Agrupació Professional de Bibliotecàries de Catalunya (1937-1939). Amb els intents de modernització de l'activitat professional dels anys 70 es constitueix l'Associació de Bibliotecàries (1975-1980), continuada per l'Associació de Bibliotecaris de Catalunya (1981-1985) i l'aparició de SOCADI (1984-1999) que agruparà diferents sectors professionals de l'àmbit informacional. A partir de 1985 gestors de la informació i bibliotecaris sumen esforços tot i constituint el Col·legi Oficial de Bibliotecaris-Documentalistes de Catalunya amb el que actualment el sector regula la seva activitat professional. En l'ambit dels llocs de parla catalana cal apuntar l'associacionisme valencià amb l'Associació de Bibliotecaris Valencians i el Col·legi Oficial de Bibliotecaris i Documentalistes de la Comunitat Valenciana (COBDCV). Referències Vegeu també Bibliotecari


text: Bruixa (dona), dona que practica la bruixeria Biologia: Palaia bruixa (Lepidorhombus boscii) Bruixa sense taques o gall (Lepidorhombus whiffiagonis) Peix bruixa o mixinoïdeu Bruixa (papallona)


text: La botànica pura estudia les plantes des d'un punt de vista purament teòric. Té dues branques: Botànica general Botànica especial Referències Enllaços externs Botánica Pura & Botánica Aplicada Botànica Branques de la botànica


text: La botànica especial, és una branca de la botànica, referida als individus en particular i a les entitats que componen com a tals. La botànica especial se subdivideix en Botànica sistemàtica, que estudia les relacions filogenètiques que existeixen entre les diferents entitats botàniques, Geobotànica, que estudia la distribució dels vegetals en el món i les relacions entre les plantes i l'entorn geològic, l'Ecologia vegetal, que estudia el medi ambient de les plantes, i la Teratologia vegetal, que estudia les malformacions que poden patir les plantes. Vegeu també Botànica pura Branques de la botànica


text: La botànica farmacèutica és la part de la botànica que estudia les plantes per les seves propietats medicinals. Una branca de la botànica farmacèutica és l'etnobotànica farmacèutica. Aquesta s'ocupa de l'estudi de les plantes medicinals relacionades amb les civilitzacions i totes les cultures del món. Vegeu també Farmacognòsia Etnobotànica Fitoteràpia