text: Pere Calders i Rossinyol (Barcelona, 29 de setembre de 1912 – 21 de juliol de 1994) va ser un escriptor, periodista i dibuixant català, conegut sobretot per la seva faceta de contista. Al llarg de la seva vida va rebre, entre altres guardons, la Creu de Sant Jordi de 1982 i el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes de 1986. A més de contes, Calders també va escriure diverses novel·les i articles periodístics en algunes de les publicacions més importants de Catalunya. Els seus escrits destacaven per ser irònics i de vegades fantasiosos. Com a dibuixant, va arribar a dirigir L'Esquella de la Torratxa, juntament amb el seu amic Tísner. Després de la Guerra Civil espanyola, on Calders va combatre pel bàndol republicà, es va exiliar a Mèxic i hi va viure vint-i-tres anys. Amb els contes escrits durant els seus primers anys d'exili va confeccionar un recull anomenat Cròniques de la veritat oculta, el seu llibre més conegut, amb el qual va guanyar el Premi Víctor Català de 1954. Calders, però, no va esdevenir realment popular fins a l'any 1978 amb l'estrena dAntaviana, una obra de teatre de Dagoll Dagom basada en contes de l'autor. Arran de l'èxit dAntaviana es van reeditar molts dels seus llibres i es va traduir la seva obra a quinze llengües diferents. L'any 1992 la Universitat Autònoma de Barcelona el va investir Doctor honoris causa. Biografia Pere Calders i Rossinyol va néixer a Barcelona el 29 de setembre de 1912, al carrer de Rosselló número 274, al districte de l'Eixample. Va ser l'únic fill del matrimoni format per Vicenç Caldés Arús, un grafista i escriptor que havia escrit algunes novel·les i obres de teatre, i Teresa Rusiñol Roviralta. Tots dos pares eren catalans d'origen pagès que s'havien traslladat a Barcelona poc després de casar-se i, per tant, l'educació de Calders es va desenvolupar dins d'una atmosfera catalana. Quan va néixer, el seu pare el va inscriure al registre com a Pedro de Alcántara Caldés y Rusiñol, i no va normalitzar el seu nom i cognoms fins al 1936. Poc després que Calders nasqués, es van traslladar a viure al barri del Clot de Barcelona. Al llarg de la seva infància va fer llargues estades a Can Maurí, una propietat familiar situada entre els municipis de Polinyà, Sabadell i Sentmenat. Aquelles estades van influir molt en l'obra literària de Calders perquè, en fer-se fosc, la família es reunia al voltant de la llar de foc i hi explicaven contes i històries. Quan encara no anava al col·legi, la seva mare li va ensenyar a llegir. Mentre vivien a Clot, Calders va estudiar a l'Escola Sant Pere Claver que estava regentada per jesuïtes i, el 1920, coincidint amb un altre trasllat de casa al carrer de Balmes, el van matricular a l'Escola Mossèn Cinto, on també estudiava Avel·lí Artís i Gener (Tísner), el filòleg Joan Coromines i Ricard Boadella. Allí feien fer als alumnes uns exercicis de redacció de forma regular on havien d'explicar el que volguessin, i alguns d'aquells exercicis es van convertir en contes publicats més tard, com ara el que dona títol al seu primer recull, El primer arlequí. L'escola, però, va ser clausurada l'any 1923, acusada de separatisme. Després, el director de l'escola, Josep Parunella, va seguir impartint classe a l'Acadèmia Reixach. Calders hi va anar a estudiar i hi va seguir rebent classes de redacció per Parunella. Joventut Entre 1929 i 1934 va estudiar a Llotja, l'Escola Superior de Belles Arts, on va tornar a coincidir amb Tísner i hi va tenir professors com el pintor Ramon Calsina. Allí va conèixer a Mercè Casals, amb qui es casaria més endavant Mentre estudiava a Llotja va treballar com a aprenent amb un publicista txec anomenat Karel Černý. El 1930 va fundar un estudi de disseny gràfic amb dos companys de classe, l'Estudi CCC. El 1933 va entrar a treballar al Diario Mercantil, on també treballava Tísner, com a redactor. Allí va publicar els seus primers articles i també hi va dibuixar il·lustracions per acompanyar articles i poemes. Aquell mateix any el diari va tancar i el seu director, Josep Janés i Olivé, va fundar un altre diari anomenat Avui, on Calders va passar a publicar una columna periòdica. El disseny del diari i de la capçalera era de Calders. Va ser en aquest diari on va publicar per primer cop un conte. Aquell diari, però, no va durar gaire temps i va acabar tancant. El 1934, quan es van produir els Fets del sis d'octubre, Calders formava part de Palestra, una organització en paraules seves: «especial, una mica política, una mica educativa, de centre excursionista». Els diumenges feien instrucció militar amb canyes i bastons que simulaven fusells. El 6 d'octubre els van donar fusells als joves de l'organització, entre ells Calders, que no els sabia fer anar, i els van distribuir en grups. El de Calders el van enviar al Teatre Coliseum on van passar la nit. Allí sentien trets però no sabien ben bé què passava, fins que Josep Maria Batista i Roca va pujar a l'escenari a la matinada i els va dir que tot s'havia perdut i que podien marxar. El 4 de novembre de 1935 es va casar amb Mercè Casals i el 31 de juliol de 1936 va néixer el primer i únic fill d'aquest matrimoni, Joan Caldés i Casals. Al juny d'aquell mateix any, Josep Janés va publicar a Calders el seu primer llibre, El primer arlequí, un recull format per vuit contes, dins de la col·lecció Quaderns Literaris. El desembre del 1936, Josep Janés va publicar, també dins de Quaderns Literaris, la primera novel·la de Calders, La glòria del doctor Larén. Guerra Civil L'any 1936, abans de començar la Guerra Civil espanyola, Calders militava a les joventuts d'Acció Catalana. Amb l'inici de la guerra i la creació del PSUC, Calders va passar a militar en aquest partit perquè, entre altres motius, duia com a base del seu programa l'autodeterminació. L'octubre del 1936 es va produir el rellançament de la revista L'Esquella de la Torratxa i Calders i Tísner es van encarregar de la seva direcció en aquesta nova etapa. Durant aquella època, també va treballar per la publicació Mirador, on va publicar el conte Les mans del taumaturg, que posteriorment seria recollit en el llibre Cròniques de la veritat oculta, i també treballava fent dibuixos pel Diari de Barcelona. A la fi de 1937 es va inscriure com a voluntari de l'exèrcit republicà, pel cos de carrabiners, on el van nomenar tècnic cartògraf. Amb l'inici de la batalla de Terol, la seva unitat cartogràfica va ser mobilitzada fins allí. Aquell mateix any va presentar la novel·la inèdita La cèl·lula al Premi Joan Crexells de narrativa que va acabar guanyant Mercè Rodoreda amb la seva novel·la Aloma. La cèl·lula es va perdre en el seu viatge de retorn de l'exili. De la seva experiència a la guerra en va escriure la novel·la Unitats de xoc, publicada l'any 1938 per l'Editorial Forja. El 1938 també va escriure la novel·la Gaeli i l'home Déu, que no va ser publicada fins al 1986, i la va presentar al Premi Joan Crexells de narrativa de 1938, però tampoc va guanyar. Exili França El 10 de febrer de 1939 Calders va marxar cap a França i va deixar la seva dona i el seu fill a Barcelona. El pas fins a França el va fer el dia 10 de febrer, creuà el Coll d'Ares i va anar a Prats de Molló i la Presta. Allí el van tancar en un camp de concentració. Calders i quatre companys més, entre els quals hi havia Tísner i el seu cunyat, Enric Clusellas, van aconseguir escapar i van fugir a Tolosa, on hi havia el Comitè Universitari d'Ajut als Refugiats que oferien protecció a intel·lectuals. Allí li van donar uns impresos per escollir a quin país voldrien anar en el cas que calgués marxar de França i Calders va escollir Mèxic. Durant un temps va viure allí amb Tísner i part de la seva família, entre els quals hi havia la seva futura esposa, Rosa Artís i Gener. El 2 d'abril de 1939 va marxar cap a Roissy-en-Brie on va coincidir amb altres intel·lectuals de l'època, com ara Mercè Rodoreda, Francesc Trabal, Armand Obiols, Cèsar August Jordana i Xavier Benguerel. Amb aquest últim hi va establir una amistat que va durar fins a la seva mort. Finalment, el 4 de juliol de 1939 va marxar cap a Mèxic, on ja hi era Tísner, a bord del vaixell Mexique que va salpar de Bordeus. Poc després de marxar, la seva dona, Mercè Casals, va arribar a Roissy-en-Brie i, quan va veure que Calders ja havia marxat, se'n va anar també cap a Mèxic, ignorant que Calders havia escrit diverses cartes d'amor a Rosa Artís, de qui n'estava enamorat però mai va casar-se. Mèxic El 27 de juliol de 1939 va arribar al port de Veracruz. Durant el viatge, Calders va formar part del diari de bord. Des de Veracruz va anar a Ciutat de Mèxic. Calders duia una carta de recomanació escrita per Francesc Trabal adreçada a Josep Carner i una altra d'Armand Obiols dirigida al seu germà. Allí es va reunir primer amb el germà d'Obiols, però no li va poder oferir feina perquè el seu soci li acabava de robar els diners de la seva empresa. Després es va reunir amb Carner i, gràcies a ell, just en arribar a Mèxic va poder publicar tres contes seus a canvi de 240 pesos, que en aquell temps permetien viure durant uns tres mesos. Carner també li va donar una carta de recomanació per l'Editorial Atlante on va entrar a treballar més tard. Allí també es va retrobar amb el seu amic Tísner. A la fi de 1939, Mercè Casals va arribar a Mèxic i es va reunir amb Calders. Ell i la seva dona van estar vivint junts tot i que Calders ja havia declarat el seu amor a Rosa Artís i ja festejaven. L'octubre de 1941 va començar a col·laborar a Full Català, on va publicar alguns contes com Raspall. Amb els relats publicats durant aquell temps que duia a l'exili recollits a Memòries especials, Calders va guanyar el Premi Concepció Rabell de narrativa en els Jocs Florals de la Llengua Catalana celebrats a Mèxic el 3 de maig de 1942. Durant una època va anar a treballar amb Tísner a Publicistas Mexicanos, S.A. a fer de fotògraf, cobrant un peso per treball. L'any 1943 va entrar a treballar a UTEHA (Unión Tipográfica Editorial Hispanoamericana) com a grafista i dibuixant tècnic i hi va estar treballant fins que se'n va tornar a Barcelona. Al llarg del seu exili també va col·laborar amb diverses publicacions com La Revista dels catalans a Amèrica, Quaderns de l'Exili, Revista de Catalunya, Lletres, La Nostra Revista i Pont Blau, entre d'altres. El 22 de juliol del 1943 va rebre el divorci després d'haver-lo sol·licitat dos anys enrere i, aquell mateix dia, es va casar amb Rosa Artís. El 5 de maig de 1947 va néixer el primer fill del seu segon matrimoni, Raimon Calders i Artís. Just després d'aquest naixement es van traslladar a Chapultepec. Aquell mateix any, per petició de Josep Carner i de Pompeu Fabra, va publicar el conte La ratlla i el desig a la Revista de Catalunya. Amb aquest mateix conte va guanyar un dels premis dels Jocs Florals de la Llengua Catalana de 1948. El 1949 va néixer la segona filla del matrimoni, Glòria Calders i Artís i, un any després, va néixer la seva tercera filla, Tessa Calders i Artís. En aquella època Calders havia decidit llevar-se cada dia a dos quarts de cinc del matí per dedicar dues hores i mitja a escriure. Als inicis dels anys 50, Joan Triadú el va instar a fer un recull dels diferents contes que havia anat escrivint a l'exili. Aquells contes formarien el llibre Cròniques de la veritat oculta. Calders els va anar enviant a Catalunya, on el seu pare, amb qui va mantenir una intensa relació epistolar al llarg de tot l'exili, els va passar a màquina i els va presentar al Premi Víctor Català de 1954. El llibre va guanyar el premi i va ser publicat el 1955 per l'Editorial Selecta. L'aparició de Cròniques de la veritat oculta va ser un èxit i va fer que la crítica considerés Pere Calders com un dels grans contistes catalans. Entre 1954 i 1955 va escriure la novel·la Ronda naval sota la boira. Aquesta la va enviar al Premi Joanot Martorell del 1957 però va guanyar Blai Bonet amb la seva obra El mar. El 1957 també va publicar Gent de l'alta vall, un recull de contes de temàtica mexicana. També havia escrit la novel·la curta Aquí descansa Nevares, però no va ser publicada fins al 1967. Al pròleg d'Aquí descansa Nevares, Calders fa referència a la seva experiència a l'exili: El 1959 es va editar un nou recull format per set contes de Calders titulat Demà, a les tres de la matinada. El 1960 va tornar a presentar sota pseudònim i amb un altre títol la novel·la Ronda naval sota la boira al Premi Sant Jordi de novel·la, que anteriorment era conegut com a Premi Joanot Martorell, però tampoc va guanyar sinó que ho va fer Enric Massó i Urgellès amb la seva novel·la Viure no és fàcil. Aquell any Mercè Rodoreda també s'havia presentat al Premi Sant Jordi de novel·la amb La plaça del Diamant. Retorn i vida a Barcelona Calders mai es va integrar del tot a Mèxic i sempre pensava a tornar a Catalunya. A més a més, creia que quan algun fill d'exiliat tenia més de quinze anys, s'estimava més viure allà on havia nascut que no pas a la terra dels seus pares, per això el 1962, l'any que el seu fill Raimon va fer 15 anys, va decidir tornar a Barcelona abans que els seus fills ja no hi volguessin anar. El febrer d'aquell any el seu pare li va enviar una carta dient-li que se'n tornés cap a Espanya i que aconseguís tants diners com li fos possible: El 8 d'octubre de 1962 tota la família Calders-Artís va embarcar al vaixell Covadonga amb destí Bilbao. Durant el viatge de retorn, la família va poder visitar l'Havana i Nova York. Finalment, el 7 de novembre, el vaixell va arribar a Bilbao on els esperava el pare de Calders, qui va conèixer la seva nora i va poder veure per primer cop els seus tres nets. Des d'allí van agafar un tren per anar a Barcelona i en aquest trajecte es creu que es va perdre un bagul que contenia la novel·la inèdita La cèl·lula, que tractava sobre la història d'una cèl·lula del PSUC. Un cop a Catalunya, se'n van anar a viure a un pis de Sant Cugat del Vallès que els hi havien aconseguit els pares de Calders. Al principi del seu retorn a Catalunya, Calders feia feines que li donava el seu pare a Can Sirven i també treballava per a l'Editorial Vergara. El 1963, gràcies al fet que la seva antiga empresa, UTEHA, havia comprat l'Editorial Montaner i Simón, el van nomenar gerent de producció. Aquell mateix any va presentar l'última novel·la que havia escrit, L'ombra de l'atzavara, al Premi Sant Jordi de 1963, premi que va acabar guanyant. El premi estava dotat de 150.000 pessetes i el jurat del premi estava format per Maurici Serrahima, Joan Petit, Josep M. Llompart, Tomàs Garcés i Joan Triadú. Aquell mateix any 1963 va començar a publicar articles a la revista Serra d'Or gràcies a Joan Triadú. Amb la família ja establerta a Catalunya i sent econòmicament estables, es van traslladar a viure a Barcelona al número 91-93 del carrer de Borrell. A partir de 1964 van començar a estiuejar a Llançà. Aquell mateix any va publicar una biografia de Josep Carner a l'Editorial Alcides. Durant aquella època col·laborava en diferents publicacions com Cavall Fort i Tele-Estel. El 1966 va publicar, finalment, la novel·la Ronda naval sota la boira per l'Editorial Selecta. El 1967 Alfaguara va editar la novel·la curta Aquí descansa Nevares, que havia quedat fora del recull Gent de l'alta vall en la seva primera edició. El 1968, un antic conegut de Calders, Felipe Cid, que acabava d'engegar una editorial, va decidir publicar un llibre amb tots els contes de Calders. Així va ser com el 1968 es va publicar Tots els contes, que inclou 68 contes de calders, 15 dels quals inèdits fins al moment. Amb aquest llibre va rebre l'any 1969 el Premi Crítica Serra d'Or. Aquell mateix any va morir el seu pare suposant un gran trasbals per Calders. El 1975 va començar a col·laborar amb la revista Canigó i també va publicar alguns contes a la revista Els Marges. El 1976 va aparèixer el diari Avui després de la mort de Franco i Calders hi va col·laborar des del quart número fins poc abans de la seva mort. Totes aquestes col·laboracions van ser recollides i editades en dos llibres: El desordre públic (1985) i Mesures, prodigis i alarmes (1994). El 1977 va morir la seva mare. Reconeixement popular El 16 de setembre de 1978 va tenir lloc la preestrena dAntaviana, una obra de teatre musical de la companyia Dagoll Dagom, basada en texts de Pere Calders i amb música i cançons de Jaume Sisa. La preestrena es realitzà a la Sala Villarroel, plena de socis i simpatitzants del Cercle Catòlic, i va ser tot un èxit, amb grans ovacions pel públic assistent. L'estrena oficial de l'espectacle va ser el 27 de setembre i va estar en cartell tres setmanes, després va iniciar una gira per Catalunya i València. L'espectacle va ser tot un èxit de crítica i públic i va disparar la popularitat de les obres de Calders.Carme Gregori (2012): p. 36 El 1979 l'obra va arribar al Teatre Romea i, a l'abril d'aquell mateix any, es va estrenar una versió en castellà al Teatro Moratín de Madrid, també amb molt d'èxit. El 1980 Dagoll Dagom va sortir de gira per Espanya i també va anar a França, Itàlia i Suïssa. Es calcula que un total de 200.000 persones van arribar a veure l'obra. Mentre durava l'èxit d'''Antaviana, el novembre de 1978 es va publicar Invasió subtil i altres contes en la col·lecció Antologia Catalana d'Edicions 62. El llibre va tenir molt d'èxit i, l'any 1979, va rebre el Premi Lletra d'Or i el Premi Crítica Serra d'Or de narrativa. Edicions 62 va decidir reeditar alguns dels llibres escrits per Calders. Entre aquestes reedicions en destaca la del conte Raspall, inclòs a Cròniques de la veritat oculta. La reedició d'aquest conte infantil es va fer amb il·lustracions de Carme Solé i va guanyar Premi Serra d'Or al millor llibre infantil il·lustrat de 1982. Durant aquell temps es tradueix l'obra de Calders en altres idiomes com el castellà, holandès, alemany, gallec, eusquera i fins i tot japonès, entre d'altres. L'any 1982, amb la institució de la Creu de Sant Jordi pel govern de Pujol, es premia Pere Calders: «per haver enriquit la literatura catalana amb una obra de molt alta qualitat la qual, amb la combinació de la fantasia i l'humor, sovint satíric, assoleix un extraordinari to líric». L'any 1983 va publicar Tot s'aprofita, un recull format per 24 contes llargs, 10 de breus i una narració escrita a Mèxic. El llibre va rebre un dels III Premis Literaris de la Generalitat de Catalunya i també un Premi Crítica Serra d'Or. El 1984 l'Editorial Laia va publicar un nou recull de contes titulat De teves a meves: trenta-dos contes que acaben més o menys bé. També es va publicar aquell mateix any per Edicions 62 Tria personal, un llibre format per 28 contes de Calders. El 1985 es va reestrenar Antaviana al Teatre Condal i la van veure unes 90.000 persones. L'any 1986 va rebre el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes. Després de rebre aquest premi, el PEN català va presentar 3 candidats al Premi Nobel de Literatura: Baltasar Porcel, Miquel Àngel Riera i Pere Calders. L'any 1986 es va publicar la novel·la Gaeli i l'home Déu, l'obra que havia escrit enmig de la Guerra Civil, i va guanyar el Premi Crexells de l'Ateneu Barcelonès. L'any 1987 va publicar El barret fort i altres inèdits, també per Editorial 62. El 1990 va iniciar una sèrie de col·laboracions amb la revista El Temps, on va seguir publicant fins poc abans de la seva mort. El 1991, amb recull i comentaris de Lluís Solà i Dachs, va sortir el llibre Dibuixos de guerra. Kalders i Tísner, amb les il·lustracions publicades a L'Esquella de la Torratxa. Aquell mateix any, Calders va començar a trobar-se malament i els metges li van diagnosticar un càncer de pròstata, tot i que la família li va dir que es tractava d'una osteopatia. El 27 de maig de 1992 el van investir Doctor honoris causa per la Universitat Autònoma de Barcelona. Aquell mateix any va rebre el reconeixement de la seva ciutat que el va condecorar amb la Medalla d'Or al Mèrit Artístic de la Ciutat de Barcelona. Calders havia mostrat diverses vegades la seva estima per la ciutat de Barcelona. A l'octubre de 1992 va publicar el que seria el seu últim recull de contes, L'honor a la deriva, que no incloïa cap narració inèdita. L'any següent va rebre el Premi Nacional de Periodisme per l'article titulat Sense carta de navegar, publicat al diari Avui. Calders cada cop es trobava pitjor de salut i a mitjan 1994 va deixar de publicar a lAvui i a El Temps. El 10 de juny d'aquell any el van traslladar a casa de la seva filla Tessa per poder ser atès millor. Mort Pere Calders i Rossinyol va morir el 21 de juliol de 1994, a 81 anys, al llit de casa de la seva filla Tessa. La notícia de la seva mort va ser portada l'endemà al diari Avui i tots els mitjans de comunicació catalans en van fer ressò. La capella ardent fou instal·lada al vestíbul de la seu de la Institució de les Lletres Catalanes, a la Casa Amatller. El matí del 23 de juliol es va celebrar a l'església Pompeia un funeral obert a tothom, on van assistir diverses personalitats polítiques del moment com Pasqual Maragall, alcalde de Barcelona, o Joan Guitart i Agell, conseller de Cultura. Després es va celebrar un acte íntim al cementiri de Collserola on el seu cos va ser incinerat. Les cendres es van dipositar en el monument erigit a Pere Calders al passeig marítim de Llançà. Estil Pere Calders és conegut sobretot per les seves narracions curtes, que han rebut molta més atenció per la crítica i del públic que no pas les seves novel·les. Els contes de Calders han estat descrits com a humorístics, irònics, fantasiosos i absurds, i alguns els han emmarcat dins del realisme màgic, un estil poc vist en aquella època i que reflecteix idees fantàstiques o irreals en un món quotidià. En bona part dels seus contes, i sobretot en les seves primeres narracions, Calders mostra una predilecció per l'estrany. En aquests contes es produeixen fets inversemblants i fantàstics que interaccionen amb el protagonista de la narració i que, en molts casos, actuen com a catalitzadors de la història. Però cal remarcar que l'exaltació de l'element màgic o sobrenatural no és el propòsit creatiu de Calders, com ho pot ser en la literatura fantàstica. Una tendència que es pot observar en les seves narracions fantasioses és que els seus protagonistes, tot i que de vegades es queixen davant d'aquests fets fantàstics, els solen acabar acceptant amb molta naturalitat i, els que no ho fan així, són ridiculitzats pels altres personatges de la història, que entenen aquells fets com d'allò més naturals. Un exemple d'això es pot veure al conte L'any de la meva gràcia, on el protagonista de la història un dia descobreix de sobte que, passant la seva mà pel rostre sense pintar de nines de fusta, les hi pot pintar el rostre amb un realisme extraordinari i, no només accepta aquest poder que se li ha estat atorgat, sinó que fins i tot mostra el seu malestar perquè creu que el poder rebut és molt modest i poc útil. Segons Amanda Bath, els contes de Calders es poden equiparar amb Borges, Cortázar o García Márquez com a exponent igual de talentós dins del gènere del realisme màgic. Però no tots els contes de Calders són fantasiosos. N'hi ha molts que no contenen cap element fantàstic en els quals Calders juga amb el lector mostrant-li una cosa però dient-li una altra. En aquestes narracions es presenta al lector una realitat que divergeix completament del que explica el narrador i solen mostrar l'humor i l'enginy de Calders a l'hora d'escriure. De vegades, aquesta contraposició entre realitat i aparença genera dubtes al lector sobre què ha succeït veritablement, com per exemple a Invasió subtil, on el narrador està plenament convençut que està dinant amb un japonès que es fa passar per català, tot i que aquesta interpretació contradiu completament el que es llegeix al text. O a Vinc per donar fe, on el narrador diu que hi ha un vampir al poble i de sobte es troba a la seva cosina inconscient al carrer, a qui mata creient que és una vampiressa, tot i que en el text se'ns explica que era una dona que es desmaiava sovint, generant el dubte de si realment s'havia convertit en vampiressa o no. Malgrat no haver-hi cap justificació al text, es provoca l'especulació sobre la possibilitat que el narrador tingui raó. Es produeix un contrast entre la realitat i l'aparença. Calders també va escriure 5 contes i una novel·la curta que es desmarquen de les altres perquè mostren una temàtica i influència mexicana. En aquestes narracions es descriuen els protagonistes mexicans amb hàbits de comportament i tendències psicològiques similars a les descrites per l'antropòleg estatunidenc Oscar Lewis, que Calders havia llegit.Bath (1987): p. 113 En algunes d'aquestes narracions també es pot observar l'actitud dels mexicans davant la mort i el culte a la mort que professen. Aquestes narracions també són diferents de les altres perquè tenen un to més realista i menys fantasiós. Elements típics en la seva obra Una de les persones que més ha estudiat l'obra de Pere Calders és Joan Melcion, qui ha identificat una sèrie d'elements que són típics en l'obra de Calders. En el seu univers literari, la casa és un símbol de seguretat i d'ordre que sovint apareix a l'inici de les seves narracions. El fa servir com a punt d'arrancada d'un procés que, finalment, s'acaba inclinant cap al trasbals. Un altre d'aquests elements és el jardí, que representa un escenari on pot passar qualsevol cosa. Aquest fet és observable al conte El principi de la saviesa, on el narrador troba una mà al jardí de casa seva i, mentre en busca l'amo, se'ns expliquen moltes de les coses inversemblants que succeeixen en aquell jardí. Un objecte que apareix sovint en la literatura de Calders és el rellotge, que simbolitza la inutilitat de l'esforç humà per representar-se allò que és pura idea, un intent impossible de posar límits a allò que no en té: el temps. També hi apareixen sovint científics, investigadors o inventors immersos en empreses impossibles, que representen la ingenuïtat humana i l'esforç inútil per dominar la naturalesa. Finalment, un altre element molt present en la literatura de Calders són els crims. Els seus textos són plens de crims i assassinats que, a més a més, se solen cometre amb tota la naturalitat del món. Calders ho fa servir per subvertir les convencions morals i socials i, amb ajut de la ironia, per girar com un mitjó els tòpics morals sobre culpabilitat i innocència. Possibles influències Quan s'analitza l'obra de Calders s'hi poden trobar similituds amb altres autors que podrien haver influït en Calders, tot i que ell mai en va arribar a confirmar cap. Per exemple, en la seva obra s'hi poden observar influències de l'humor i la ironia que mostrava el Grup de Sabadell, juntament amb el seu sentit crític de la burgesia. Dins de l'àmbit català, també s'ha dit que una possible influència seria el poeta Josep Carner. Calders va descobrir Carner quan era un adolescent llegint L'oreig entre les canyes i va quedar tan fascinat que va acabar llegint tota la seva obra. En els primers contes de Calders també s'hi aprecien influències de les obres de ciència-ficció de Jules Verne o H.G. Wells. Per exemple, dins del recull El primer arlequí, es pot llegir el conte La meva estada al centre de la Terra, on un escultor crea una reproducció gegant de la Terra i el protagonista hi entra per un dels pols, i que sembla una paròdia del famós Viatge al centre de la Terra de Verne. Pel que fa a H.G. Wells, podem trobar un exemple de la seva possible influència en Calders dins del llibre Invasió subtil i altres contes, on hi ha un conte titulat Un trau a l'infinit que tracta d'un científic que diu que ha descobert la quarta dimensió i que en alguns punts recorda la novel·la La màquina del temps. Com que l'obra més popular de Calders són els seus contes, també s'ha parlat de possibles influències dins d'aquest àmbit. Una d'aquestes és la de literatura d'Edgar Allan Poe i els seus relats plens de misteri i imaginació. Igual que ell, Calders també intenta, en alguns dels seus contes, explorar fenòmens excepcionals, inexplicables i increïbles, però amb un estil menys fosc i ombrívol que el de Poe i, a diferència d'ell, Calders prefereix divertir el lector en comptes de desconcertar-lo o horroritzar-lo. Una altra de les influències més probables i importants és la de Massimo Bontempelli, l'introductor del realisme màgic a Itàlia, que és considerat un dels primers autors d'aquest moviment literari. És força probable que Calders hagués llegit l'autor italià abans de publicar els seus primers treballs, perquè l'any 1935 es va publicar una antologia amb contes seus en els Quaderns Literaris de l'editorial de Josep Janés, on un any més tard es va publicar el seu primer recull de contes i la seva primera novel·la. Un altre autor que apareix sovint quan es parla d'influències en Calders és Franz Kafka, perquè aquest també va seguir el realisme màgic i perquè tots dos en algunes de les seves narracions es qüestionen si és possible jutjar moralment els actes humans. En molts contes de Calders es fa referència a l'atzar o al destí, i ho fa servir com a element per qüestionar la capacitat de tria en l'ésser humà i, per tant, la manca de responsabilitat en els seus actes. El conte Coses de la providència, on el narrador de sobte es troba que a casa seva hi viu una altra gent que diuen que no el coneixen i, finalment, ho accepta com una cosa del destí, n'és un exemple. Altres autors de contes que es diu que podrien haver influït en l'obra de Calders i amb qui sovint se'l compara són l'italià Luigi Pirandello, el polonès Sławomir Mrozek i el francès Charles Nodier, entre d'altres. Llegat Pere Calders va decidir lliurar tots els seus papers, escrits i documents a la Universitat Autònoma de Barcelona. Poc abans de morir, Calders ja havia decidit cedir a la universitat un bagul on creien que hi trobarien la novel·la perduda La cèl·lula, però només hi van trobar papers relacionats amb el seu pare Vicenç Caldés i Arús. Després de morir, el seu fill Joan també va entregar material de Calders a la UAB amb més papers seus i la seva filla Tessa els en va donar més. A més, també els va lliurar diversos rodets amb fotografies que havia fet al llarg de la seva vida. La UAB en col·laboració amb l'Institut d'Estudis Catalans es va encarregar de completar el seu llegat amb escrits i dibuixos publicats en premsa i revistes. Actualment el llegat s'ha completat i ja és a la Biblioteca d’Humanitats de la Universitat Autònoma, inventariat i catalogat definitivament. El fons es consultable a la Biblioteca d'Humanitats UAB. Entre tot el material entregat a la UAB hi havia quatre llibres inacabats que posteriorment van ser publicats. La primera novel·la inacabada que es va publicar va ser La ciutat cansada. Calders la va escriure entre els anys 40 i 50 de manera intermitent i es creu que només en falten un o dos capítols per estar acabada. La novel·la la va publicar Edicions 62 al setembre de 2008. Aquell mateix any es va publicar dins de la revista Els Marges la novel·la inacabada L'amor de Joan, un text que Calders va escriure amb 18 anys. El 2009 la UAB en col·laboració amb l'IEC va publicar les altres dues novel·les titulades Sense anar tan lluny i La marxa cap al mar. La primera es creu que la va escriure entorn de 1966 i se'n conservaven 300 pàgines manuscrites, mentre que de la segona se'n conservaven 64 pàgines també manuscrites i es creu que va ser escrita a principis dels anys seixanta. Pel que fa a la seva influència en altres autors, l'obra de Calders ha influït en alguns escriptors en llengua catalana, sobretot en aquells que escriuen contes. Un d'aquests és Quim Monzó, qui un cop va declarar haver descobert Pere Calders llegint el llibre Tots els contes quan tenia uns trenta anys, i que en va quedar totalment fascinat perquè no s'assemblava en res als autors de l'època que seguien un realisme estricte. Jesús Moncada ha reconegut el mestratge de Pere Calders en el seu estil a l'hora d'escriure, sobretot als primers contes. Moncada, de fet, havia treballat amb Calders a l'Editorial Montaner i Simón i el considerava un mestre. Calders, que va escriure el pròleg del seu primer recull de contes, va llegir els seus primers escrits i el va encoratjar a seguir escrivint. Un altre autor que també ha reconegut haver estat influït per l'obra de Calders és Joan Pinyol, qui es va estar cartejant amb Calders durant deu anys. Memorials Nou mesos després de la mort de Calders, es va erigir un monument en record seu al passeig marítim de Llançà, a prop de la casa on estiuejava, obra de l'escultor Domènec Fita i Molat. Les cendres del cos incinerat de Calders es van dipositar en aquest monument. També es manté Calders en el record a través de carrers, places i passatges que duen el seu nom arreu de Catalunya, com per exemple a Molins de Rei, Sant Cugat del Vallès o Barcelona, on hi ha un passatge amb el seu nom al barri de Sant Antoni a prop d'on ell vivia. També hi ha escoles que van adoptar el seu nom, com ara l'IES que hi ha al campus UAB o el CEIP Pere Calders a Polinyà. L'any 2004 es va inaugurar un passeig que cobreix la Ronda del Mig de Barcelona entre els carrers de l'Escorial i de Sardenya, dedicat a Pere Calders. Per urbanitzar el passeig, l'autor es va inspirar en el conte de Calders El principi de la saviesa i, entre altres coses, s'hi poden trobar alguns objectes cristal·litzats amagats com per exemple una mà, igual que en el conte. Després de la mort de Calders, i aprofitant tot el material disponible al seu fons personal, s'han realitzat exposicions i conferències en memòria seva. Del 15 al 17 de novembre de l'any 2000 es va celebrar el I Simposi Internacional: Pere Calders, l'escriptor i el seu temps, que va reunir diversos experts en l'obra i vida de Calders. El 2012 se celebrarà una segona edició d'aquest simposi. L'any 2000 també es va realitzar una exposició al CCCB anomenada Calders. Els miralls de la ficció, on es recordava el seu món literari i s'explicava la seva biografia a través de fotografies i documents del seu fons personal. L'any 2012 dotze cantants catalans van compondre un seguit de cançons basades en contes dels diferents reculls de Calders, que després va cantar Judit Neddermann en l'espectacle Cançons de la veritat oculta, un títol que fa referència a un dels llibres de Calders. L'espectacle es va presentar a l'Auditori el 24 de maig i posteriorment va fer una gira per Catalunya. Més tard es van enregistrar les cançons i es va publicar un llibre-disc amb les cançons de l'espectacle. Any Sales, Calders i Tísner 1912-2012 Durant l'any 2012 es va celebrar l'any Sales, Calders i Tísner per commemorar el centenari del naixement d'aquests tres escriptors barcelonins. La celebració d'aquest any va ser una iniciativa de l'Ajuntament de Barcelona i de la Generalitat de Catalunya. La majoria dels actes programats per aquest any literari es van produir a Barcelona, tot i que es van dur a terme activitats arreu de Catalunya. En total, es va recordar els tres escriptors amb un centenar d'activitats entre les quals hi havia taules rodones, exposicions, conferències i la creació d'un perfil a Facebook i Twitter per a cada escriptor. A més, pel que fa a Calders, es va organitzar una ruta literària pel barri de Sant Antoni per conèixer espais vinculats a la seva vida, es van representar dues obres de teatre basades en la seva obra i es va celebrar el II Simposi Internacional: Pere Calders i el seu temps, entre altres activitats. Premis i honors Pere Calders va rebre els següents premis majors al llarg de la seva vida: A més de tots aquests premis, Pere Calders va ser investit doctor honoris causa per la Universitat Autònoma de Barcelona l'any 1992. Obra Reculls de contes El primer arlequí. Barcelona: Quaderns Literaris, 1936. Unitats de xoc. Barcelona: Institució de les Lletres Catalanes, 1938. Memòries especials. 1942. La ratlla i el desig. Mèxic. 1947. Cròniques de la veritat oculta. Barcelona: Selecta, 1955. Gent de l'alta vall. Barcelona: Albertí, 1957. Demà a les tres de la matinada. Barcelona: Albertí, 1959. Invasió subtil i altres contes. Barcelona: Edicions 62, 1978. Antaviana, amb Dagoll Dagom. Barcelona: Edicions 62, 1979. Tot s'aprofita. Barcelona: Prometeo, 1981. Raspall. Barcelona: Hymsa, 1981. El sabeu, aquell?. Barcelona: Casals, 1991 De teves a meves: trenta-dos contes que acaben més o menys bé. Barcelona: Laia, 1984. Els nens voladors. Barcelona: Argos-Vergara, 1984. Tres per cinc, quinze. Barcelona: La Gaia Ciència, 1984. La cabra i altres narracions. Barcelona: Miquel Arimany, 1984. El desordre públic. Barcelona: Empúries, 1985. Un estrany al jardí. Barcelona: La Magrana, 1985. El barret fort i altres inèdits. Barcelona: Edicions 62, 1987. Dibuixos de guerra. Kalders i Tísner. Barcelona: La Campana, 1991. L'honor a la deriva. Barcelona: Cercle de Lectors, 1993. Mesures, alarmes i prodigis. Barcelona: Edicions 62, 1994. La lluna a casa i altres contes. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1995. Tots els contes. Barcelona: Labutxaca, 2008. Novel·les La glòria del doctor Larén. Barcelona: Quaderns Literaris, 1936. Gaeli i l'home Déu (1937). Barcelona: Edicions 62, 1986 L'ombra de l'atzavara. Barcelona: Selecta-Catalònia, 1964 (premi Sant Jordi, 1963). Aquesta novel·la és ambientada al submón de l'exili català a Mèxic durant el franquisme. Juga sovint amb el xoc cultural amb els naturals del país centreamericà i amb l'enyorança i penúries dels exiliats. Defineix uns retrats que revelen l'absurd de la condició humana amb un humor corrosiu personal que alguns classifiquen dins del realisme màgic. El protagonista és un català humil que treballa en una editorial (com el mateix Calders) i passa les estones lliures entre la segona família que per a ell és el Centre Català de Mèxic, i la seva dona, amb qui es fan la vida impossible. Ronda naval sota la boira. Barcelona: Selecta, 1966. Aquí descansa Nevares. Madrid: Alfaguara, 1967 La ciutat cansada (inacabada). Barcelona: Edicions 62, 2008. L'amor de Joan (inacabada). Barcelona: Revista Els Marges, 2008. Sense anar tan lluny (inacabada). Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, 2009. La marxa cap al mar (inacabada). Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, 2009. Teatre Taula rodona (inacabada) Argentona: Voliana, 2015. (El llibre inclou La joia de ser catalans, de Víctor Alexandre, que es fusiona amb l'obra de Calders) Dibuixos Kalders i Tísner. Dibuixos de guerra,'' recull a cura de Lluís Solà i Dachs, Barcelona: La Campana, 1991. Referències Bibliografia Solà i Dachs, Lluís, Dibuixos de guerra, Kalders i Tísner, Editorial La Campana, Barcelona, 1991, Enllaços externs Dipòsit Digital de Documents de la UAB. Fons personal Pere Calders Exposició virtual dedicada a l'escriptor realitzada per l'IEC i la UAB. Fons personal Pere Calders. Vídeo de l'entrevista de Josep Maria Espinàs a Pere Calders dins del programa Identitats (TV3). Vídeo del programa El meu avi: Pere Calders (TV3). Vídeo del programa Material Sensible que tracta de Pere Calders (TV3). Articles de qualitat d'art


source: wikipedia

text: Guerra: Càrrega de profunditat, arma explosiva destinada a atacar específicament als submarins Càrrega militar, moviment ràpid de la tropa envers l'enemic per tal d'entrar en combat cos a cos Dret: Càrrega tributària, subjecció d'una persona o d'un bé, a una obligació legal concreta de caràcter públic, a una responsabilitat, o a un gravamen patrimonial Càrrega de la prova o onus probandi, expressió llatina del principi jurídic que assenyala qui està obligat a provar un dret Física: Nom genèric de diferents atributs intrínsecs de les partícules Càrrega atòmica: Nombre atòmic Càrrega de color: En cromodinàmica quàntica, propietat dels quarks i els gluons relacionada amb la interacció forta Càrrega elèctrica, Suma algebraica de les càrregues elèctriques elementals d'un sistema físic Es representa per Q Càrrega elemental: Unitat mínima de càrrega elèctrica La càrrega elèctrica d'un electró o un protó Càrrega puntual: Partícula ideal amb càrrega elèctrica situada en un punt adimensional Càrrega de Planck, magnitud de càrrega elèctrica que es defineix en termes de constants fonamentals Càrrega útil, part d'un vehicle que constitueix allò que es vol transportar d'un punt a un altre Heràldica: Càrrega heràldica, tots els elements que es disposen a dins del camp de l'escut, com ara les peces, els mobles i les figures, o bé dins una altra càrrega Medicina: Càrrega de malaltia, estudi en què s'avaluen totes les causes de mort i morbiditat en una determinada població Mesura: Càrrega (mesura), unitat de capacitat (uns 120 litres) que s'utilitzava antigament Obres: La càrrega, pintura a l'oli realitzada per Ramon Casas el 1899 a Barcelona La càrrega dels mamelucs, pintura a l'oli realitzat per Goya el 1814 Miscel·lània: Coet de càrrega, coet utilitzat per portar una càrrega de la superfície de la Terra a l'espai Efecte de càrrega Densitat de càrrega Conservació de la càrrega Càrrega (transport)


text: Una constel·lació és un conjunt d'estels fixos o estrelles sense relació entre ells i que formen un dibuix imaginari i arbitrari al cel. La Unió Astronòmica Internacional divideix el firmament en 88 constel·lacions, la majoria basades en les antigues constel·lacions gregues. A part dels noms propis tradicionals (d'origen grec, llatí o àrab, normalment), els estels de les constel·lacions reben un nom format per una lletra grega en minúscula, començant per α, i seguint amb l'alfabet grec per ordre decreixent de la seva magnitud aparent, seguida de l'abreviatura o, indistintament, del genitiu llatí del nom de la constel·lació; si s'acaben les lletres gregues, se segueix amb les llatines; aquesta és l'anomenada nomenclatura de Bayer. Els estels de menor magnitud reben un nom format per un nombre seguit de l'abreviatura o del genitiu corresponents; aquesta és la nomenclatura de Flamsteed. També poden rebre altres noms a partir dels diversos catàlegs que s'han anat compilant, de manera que una mateixa estrella pot rebre moltes denominacions. Els estels dobles o els estels variables segueixen altres nomenclatures, d'acord amb els catàlegs respectius. A més, dins les constel·lacions hi ha altres objectes que no són estels (nebuloses planetàries, galàxies, etc.) i que han estat classificats i anomenats seguint diversos catàlegs (Messier, NGC, IC, etc.). El primer que va fer-ne una classificació va ser Charles Messier; així, M31 designa la Galàxia d'Andròmeda. Terminologia La paraula constel·lació prové del terme llatí , que es pot traduir com "conjunt d'estrelles"; la primera font coneguda data de 1803. La paraula grec antic per a constel·lació és ἄστρον (astron) . Històricament, aquests termes es referien a qualsevol patró reconeixible d'estrelles l'aspecte dels quals s'associava amb personatges o criatures mitològiques, animals o objectes lligats a la terra. Avui, hi ha 88 constel·lacions designades per la IAU. Una constel·lació o estrella que mai es posa per sota de l'horitzó quan es veu des d'una latitud particular a la Terra s'anomena circumpolar. Des del Pol Nord o Pol Sud, totes les constel·lacions al sud o al nord de l'equador celeste són circupolars. Depenent de la definició, les constel·lacions equatorials poden incloure aquelles que es troben entre les declinacions 45° nord i 45° sud, o aquelles que passen pel rang de declinació de l'eclíptica o zodíac que oscil·la entre 231⁄2° al nord, l'equador celeste i 231⁄2° al sud. Les estrelles de les constel·lacions poden aparèixer una a prop de l'altra al cel, però normalment es troben a diverses distàncies de la Terra. Com que cada estrella té el seu propi moviment independent, totes les constel·lacions canviaran lentament amb el temps. Després de desenes o centenars de milers d'anys, els contorns familiars es tornaran irrecognoscibles. Els astrònoms poden predir els contorns de les constel·lacions passats o futurs mesurant el moviments propis comuns o cpm per astrometria precisa i les seves velocitats radials per espectroscòpia astronòmica. Noms de les constel·lacions segons la Unió Astronòmica Internacional Les constel·lacions tenen un nom oficial, segons la Unió Astronòmica Internacional, en llatí: Andromeda, Antlia, Apus, Aquila, Aquarius, Ara, Aries, Auriga, Bootes, Caelum, Camelopardalis, Cancer, Canes Venatici, Canis Major, Canis Minor, Capricornus, Carina, Cassiopeia, Centaurus, Cepheus, Cetus, Chamaeleon, Circinus, Columba, Coma Berenices, Corona Australis, Corona Borealis, Corvus, Crater, Crux, Cygnus, Delphinus, Dorado, Draco, Equuleus, Eridanus, Fornax, Gemini, Grus, Hercules, Horologium, Hydra, Hydrus, Indus, Lacerta, Leo, Leo Minor, Lepus, Libra, Lupus, Lynx, Lyra, Mensa, Microscopium, Monoceros, Musca, Norma, Octans, Ophiuchus, Orió, Pavo, Pegasus, Perseus, Phoenix, Pictor, Piscis, Piscis Australis, Puppis, Pyxis, Reticulum, Sagita, Sagittarius, Scorpius, Sculptor, Scutum, Serpens caput, Serpens cauda, Sextans, Taurus, Telescopium, Triangulum, Triangulum australis, Tucana, Ursa major, Ursa minor, Vela, Virgo, Volans i Vulpecula. Referències Vegeu també Llista de constel·lacions designades per la UAI Llista de constel·lacions per àrea Llista d'estrelles per constel·lació Constel·lacions, sèrie de 23 pintures realitzada per Joan Miró Taula de Constel·lacions Asterismes històrics Enllaços externs Diccionari d'astronomia, Universitat de Barcelona Les constel·lacions Les constel·lacions, altra plana Plana sobre les constel·lacions


text: Cassiopea (Cassiopeia) és una constel·lació de l'hemisferi nord, les cinc estrelles més brillants de la qual presenten una característica forma de ve doble (W) que, en funció de l'època de l'any i de la latitud es pot veure dreta, de costat o invertida. Cassiopea és una de les 88 constel·lacions modernes establertes per la Unió Astronòmica Internacional, i també una de les 48 constel·lacions ptolemaiques. Característiques Cobrint 598,4 graus quadrats i, per tant, l'1,451% del cel, Cassiopeia ocupa el lloc 25 de les 88 constel·lacions de l'hemisferi nord. Limita amb Cefeu al nord i oest, Andròmeda al sud i oest, Perseu al sud-est i Camelopardalis a l'est, i també comparteix una curta frontera amb Lacerta a l’oest. L'abreviatura de tres lletres de la constel·lació, adoptada per la Unió Astronòmica Internacional el 1922, és "Cas". Els límits oficials de les constel·lacions, establerts per l'astrònom belga Eugène Delporte el 1930, estan definits per un polígon de 30 segments. En el sistema de coordenades equatorials, les coordenades d'ascensió dreta d'aquestes fronteres es troben entre les 00h 27m 03s i les 23h 41m 06s, mentre que les coordenades de declinació estan entre 77,69 ° i 46,68 °. La seva posició a l’hemisferi celeste nord significa que tota la constel·lació és visible per als observadors al nord de 12 ° S. Alta en el cel del nord, és circumpolar (és a dir, mai es posa al cel nocturn) pels observadors de les Illes Britàniques, el Canadà i el nord dels Estats Units. Estrelles El cartògraf alemany Johann Bayer va utilitzar les lletres gregues d'Alpha a Omega, i després A i B, per etiquetar les 26 estrelles més destacades de la constel·lació. Més tard es va trobar que Ípsilon eren en realitat dues estrelles i va ser etiquetada per John Flamsteed com a Ípsilon1 i Ípsilon2. Per altra banda, B Cassiopeiae era de fet una supernova, coneguda avui com a Supernova de Tycho. Dins de les fronteres de la constel·lació, hi ha 157 estrelles més brillants o iguals a la magnitud aparent 6,5. La W Les cinc estrelles més brillants de Cassiopeia (Alfa, Beta, Gamma, Delta i Ípsilon Cassiopeiae) formen el característic asterisme en forma de W. Les cinc són estrelles visibles a ull nu, de les quals tres són notablement variables i una quarta se sospita que és una variable de baixa amplitud. L'asterisme és una W quan es troba per sota de Polaris durant les nits de primavera i estiu de l'hemisferi nord, mentre que a l'hivern i des de latituds del sud es veu per sobre de Polaris (és a dir, més a prop del zenit) i la W apareix invertida. Alpha Cassiopeiae, tradicionalment anomenada Schedar (de l'àrab Al Sadr, "el pit"), és un sistema de quatre estrelles. Domina la primària, un gegant de color taronja de magnitud 2,2, a 228 ± 2 anys llum de la Terra. Amb una lluminositat aproximadament 771 vegades superior a la del Sol, s’ha inflat i refredat després d’haver esgotat el seu hidrogen principal durant la seva vida útil de 100 a 200 milions d’anys, passant-ne una gran part com a estrella de seqüència principal de tipus B de color blau-blanc. La companya nana groga de magnitud 8,9 (Alpha Cassiopeiae B) està àmpliament separada de l'estel principal, mentre que els acompanyants (C i D) hi són més a prop amb magnituds de 13 i 14 respectivament. Beta Cassiopeiae, o Caph (que significa "mà"), és una estrella de tonalitat blanca de magnitud 2,3, a 54,7 ± 0,3 anys llum de la Terra. Amb uns 1.200 milions d’anys d’antiguitat, ha consumit el nucli d’hidrogen i ha començat a expandir-se i refredar la seqüència principal. És aproximadament 1,9 vegades més gran que el Sol i al voltant de 21,3 vegades més lluminosa. Gira al voltant del 92% de la seva velocitat crítica, i fa una rotació completa cada 1,12 dies. Això dóna a l'estrella una forma esferoïdal oblata amb una protuberància equatorial que és un 24% més gran que el radi polar. És una variable Delta Scuti amb una petita amplitud i un període de 2,5 hores. Gamma Cassiopeiae és el prototip d’estrella anomenat variable Gamma Cassiopeiae, un tipus d’estrella variable que té un disc variable de material expulsat per la seva alta velocitat de rotació. Gamma Cassiopeiae té una magnitud mínima de 3,0 i una magnitud màxima d’1,6, però generalment és propera a la magnitud 2,2, amb esvaiments i lluminositats imprevisibles. És una binària espectroscòpica, amb un període orbital de 203,59 dies amb una acompanyant d'una massa aproximadament la mateixa que la del Sol. No obstant això, no s'ha trobat cap evidència directa d'aquesta companya, cosa que va conduir a especular que podria ser una nana blanca o una altra estrella degenerada. Delta Cassiopeiae, també coneguda com a Ksora, Ruchbah o Rukbat, que significa "genoll", és una possible estrella binària eclipsant de tipus Algol amb una brillantor màxima de magnitud 2,7. S'ha informat que mostrava eclipsis de magnituds inferiors a 0,1 amb un període de 2 anys i 1 mes, però això no s'ha confirmat mai. Es troba a 99,4 ± 0,4 anys llum de la Terra. Epsilon Cassiopeiae, també coneguda com a Segin o Navi, té una magnitud aparent de 3,3. Situada a 410 ± 20 anys llum de la Terra, és una estrella blanca i blanca calenta de tipus espectral B3 III amb una temperatura superficial de 15.680 K. És 6,5 vegades més massiva i 4,2 vegades més ampla que el Sol, i pertany a una classe d’estrelles conegudes com a estrelles Be: estrelles que giren ràpidament i que llancen un anell o embolcall de matèria. Altres estrelles Les següents set estrelles més brillants de Cassiopeia també són totes estrelles variables o sospìtoses de ser-ho, inclosa 50 Cassiopeiae, la qual no va rebre una lletra grega de Bayer i és una variable sospitosa amb una amplitud molt petita. Zeta Cassiopeiae (anomenada Fulu) és una estrella sospitosa de ser de tipus B que polsa lentament. Eta Cassiopeiae (anomenada Achird) és una estrella binària espectroscòpica amb un període de 480 anys i una sospitosa variable RS Canum Venaticorum. La primària és una estrella de color groc de magnitud 3,5 i la secundària és una estrella de color vermell de magnitud 7,5. El sistema es troba a 19 anys llum de la Terra. Kappa Cassiopeiae és una supergegant blava de tipus espectral BC0.7Ia que és aproximadament 302.000 vegades més lluminosa que el Sol i té 33 vegades el seu diàmetre. És una estrella fugitiva, que es mou a uns 2,5 milions de mph respecte als seus veïns (1.100 quilòmetres per segon). El seu camp magnètic i el seu vent de partícules creen un xoc d’arc visible a 4 anys llum per davant d'ella, xocant amb el gas i la pols interestel·lars difusos i, normalment, invisibles. Les dimensions del xoc de proa són enormes: al voltant de 12 anys llum de llarg i 1,8 anys llum d'ample. Theta Cassiopeiae (anomenada Marfak), és una estrella variable sopitosa la brillantor de la qual canvia en menys d'una dècima de magnitud. Iota Cassiopeiae és una estrella triple a 142 anys llum de la Terra. La principal és una estrella de color blanc de magnitud 4,5 i una variable α2 Canum Venaticorum, la secundària és una estrella de color groc de magnitud 6,9 i el terciària és una estrella de magnitud 8,4. La primària i la secundària estan juntes, però la primària i la terciària estan àmpliament separades. Omicron Cassiopeiae és una estrella triple i la primària és una altra variable γ Cassiopeiae. Altres estrelles destacables sónː Sigma Cassiopeiae és una estrella binària a 1500 anys llum de la Terra. L'estel primari és de color verd i té una magnitud de 5,0 i el secundari és de color blau i té una magnitud de 7,3. Psi Cassiopeiae és una estrella triple a 193 anys llum de la Terra. La principal és una estrella gegant de color taronja de magnitud 4,7 i la secundària és un parell d’estrelles properes que sembla que tenen una magnitud de 9,0. Rho Cassiopeiae és una hipergegant groga variable polsant semiregular, entre les estrelles més lluminoses de la galàxia amb aproximadament 500.000 L☉. Té una magnitud mínima de 6,2 i una magnitud màxima de 4,1; el seu període és d'aproximadament 320 dies. Té al voltant de 450 vegades el diàmetre del Sol i 17 vegades la seva massa, havent començat a viure 45 vegades més massiva que el Sol. Rho Cassiopeiae es troba a uns 10.000 anys llum de la Terra. Cassiopeia inclou V509 Cassiopeiae, un segon exemple d'hipergegants grocs extremadament rars, que és al voltant de 400.000 vegades més lluminós que el Sol i 14 vegades més massiu, així com 6 Cassiopeiae que és una hipergegant blanca més calenta. També acull la supergegant vermella PZ Cassiopeiae, que és una de les estrelles més grans conegudes amb una estimació de 1.190-1.940 R☉ i també és una variable semirregular. Entre 240.000 i 270.000 vegades més lluminós que el Sol, es troba a uns 9.160 anys llum de distància de la Terra. AO Cassiopeiae és un sistema binari compost per una estrella de seqüència principal O8 i una gegant brillant O9.2 que pesen entre 20,30 i 57,75 i 14,8 i 31,73 vegades la massa del Sol. Les dues estrelles massives són tan properes entre si que es distorsionen en forma d'ou. La supernova de Tycho Brahe va ser visible a ull nu dins de Cassiopeia i se sospita que l'estrella Tycho G és la donant del material que va provocar aquesta explosió. Patró des d'Alfa Centaure El Sol des de α Centauri, l'estrella més propera al Sistema Solar, seria visible a Cassiopeia com una estrella de magnitud 0,5 de color blanc i groc, molt més brillant que qualsevol de les altres estrelles de la constel·lació. La famosa W de Cassiopeia no canviaria perquè les seves estrelles estan molt més lluny, però el Sol apareixeria com una addició a l'extrem més esquerre, més proper a ε Cas, creant un patró en zig-zag. Objectes de l'espai profund Un ric sector de la Via Làctia travessa Cassiopeia. Aquest sector s'estén des de Perseu cap al Cigne, i conté una sèrie de cúmuls oberts, joves estrelles de disc galàctic lluminós i nebuloses. La Nebulosa del Cor i la Nebulosa de l’Ànima són dues nebuloses d’emissió veïnes a uns 7.500 anys llum de distància de la terra. Dos objectes Messier, M52 (NGC 7654) i M103 (NGC 581), es troben a Cassiopeia; tots dos són cúmuls oberts. M52 descrit com un cúmul "en forma de ronyó", conté aproximadament 100 estrelles i es troba a 5200 anys llum de la Terra. El seu membre més destacat és una estrella de color taronja de magnitud 8,0 a prop de la vora del cúmul. M103 és molt més pobre que M52, amb només unes 25 estrelles. També és més distant, a 8200 anys llum de la Terra. El seu membre més destacat és en realitat una estrella doble més propera i superposada; consisteix en una primària de magnitud 7 i una secundària de magnitud 10. Els altres cúmuls oberts destacats a Cassiopeia són NGC 457 i NGC 663, ambdós amb aproximadament 80 estrelles. NGC 457 és menys densa i el seu membre més brillant és Phi Cassiopeiae, una estrella supergegant de tonalitat blanca de magnitud 5,0. Les estrelles de NGC 457, disposades en cadena, es troben a uns 10.000 anys llum de la Terra; NGC 663 és més propera, a 8200 anys llum de la Terra, i més gran, amb 0,25 graus de diàmetre. Hi ha dues restes de supernoves a Cassiopeia. La primera, designat 3C 10 o simplement el Romanent de la Supernova de Tycho, és el resultat de la supernova de l'Estrella de Tycho. Va ser observada el 1572 per Tycho Brahe i ara existeix com un objecte brillant en l'espectre de ràdio. Dins de l'asterisme "W" format per les cinc estrelles principals de Cassiopeia es troba Cassiopeia A (Cas A). És el romanent d’una supernova que va tenir lloc fa aproximadament 300 anys (tal com s’observa ara des de la Terra; es troba a 10.000 anys llum de distància), i té la distinció de ser la font de ràdio més forta observable fora del Sistema Solar. Potser va ser observada com una estrella feble el 1680 per John Flamsteed. També va ser objecte de la primera imatge retornada per l'Observatori de Raigs X Chandra a finals dels anys noranta. La closca de matèria expulsada de l'estrella es mou a 4.000 quilòmetres per segon i té una temperatura de 30.000 kèlvins de mitjana. NGC 457 és un altre cúmul obert present a Cassiopeia, també anomenat E.T. Cluster, el Owl Cluster i Caldwell 13. El cúmul va ser descobert el 1787 per William Herschel. Té una magnitud global de 6,4 i es troba a aproximadament 10.000 anys llum de la Terra, al braç de Perseu de la Via Làctia. Tanmateix, el seu membre més destacat, la doble estrella Phi Cassiopeiae, està molt més a prop, entre 1.000 i 4.000 anys llum de distància. NGC 457 és bastant ric; és un cúmul Shapley classe e i Trumpler classe I 3 r. Es concentra cap al seu centre i es desprèn del camp estel·lar. Conté més de 100 estrelles, que varien àmpliament en brillantor. Dos membres del grup local de galàxies es troben a Cassiopeia. NGC 185 és una galàxia el·líptica de magnitud 9,2 del tipus E0, a 2 milions d’anys llum de distància. Una mica més feble i més distant, NGC 147 és una galàxia el·líptica de magnitud 9,3, igual que NGC 185 és una el·líptica de tipus E0; es troba a 2,3 milions d’anys llum de la Terra. Tot i que no ser d'Andròmeda, ambdues galàxies nanes hi estan unides gravitacionalment. IC 10 és una galàxia irregular que és la galàxia més ràpida coneguda i l'única del grup local de galàxies. Cassiopeia també conté part del grup de galàxies més properes al nostre grup local, com ara IC 342 / Maffei Group. Les galàxies Maffei 1 i Maffei 2 es troben just al sud de les nebuloses del cor i de l'Ànima. Com a resultat d'aquesta ubicació a la Zona d'Evitació, tots dos són sorprenentment dèbils malgrat que tots dos es troben a menys de 10 milions d'anys llum de distància (Maffei 2 està per sota del rang de la majoria dels telescopis aficionats). Pluja de meteorits La Casiopeiides Phi de desembre és una pluja d'estels. Descoberta recentment, es produeix a principis de desembre des de la constel·lació de Casiopea. Els meteors de Cassiopeiids Phi són molt lents, amb una velocitat d’entrada d’aproximadament 16,7 quilòmetres per segon. El cos d'on surt aquest material estel·lar és un cometa de la família Júpiter, tot i que es desconeix la seva identitat específica. Fets notables Cinc estels donen la seva forma característica a la constel·lació. Com que està molt a prop del nord celeste, resta en el cel tota la nit a la major part dels països del nord. Freqüentment s'usa com un tosc indicador del temps sideri; l'estel més brillant de la W, β Cassiopeiae, anomenada Caph, és molt pròxima a l'ascensió recta zero hores i per això es pot traçar una línia que passa per Polaris i β Cassiopeiae que és molt propera al punt equinoccial. Referències Vegeu també Cassiopea (mitologia). 4U 0142+61. Bibliografia Enllaços externs Mallorcaweb, Cassiopea


text: Un tendal o coberta de lona és una peça de lona o tela forta que hom posa per a fer ombra, protegir de la intempèrie, cloure un espai, etc. També s'usen cobertes de lona en molts carros, anomenats carros de vela o tartanes, per tal d'impedir que la pluja o la intempèrie puguin perjudicar el que porten (o als passatgers en el cas de la tartana). Alguns vaixells en solen portar per a protegir del sol al timoner. Referències Tecnologia


text: La Vela (Vela) és una de les quatre constel·lacions en què es va dividir la gegantina constel·lació coneguda com el Vaixell d'Argos quan la Unió Astronòmica Internacional definí les 88 constel·lacions. El vaixell va ser dividit en Vela; Carina, o la Quilla; Puppis, la Popa; i Pyxis, el Compàs (no s'ha de confondre amb Circinus). Vela està entre l'ascensió recta 8, 10 hores, i la declinació entre -39o i -57o aproximadament. El seu estel més brillant és γ2 Velorum, coneguda com a Suhail al-Muhlif (la que fa el nombre 35 de les més brillants), nom àrab que vol dir planura llisa, ja que la veien molt a prop de l'horitzó o també, més recentment Regor. És un estel doble. L'estel δ Velorum (estel doble) és el segon més brillant d'aquesta constel·lació (la 47 més brillant). El tercer més brillant de la constel·lació és λ Velorum, coneguda com a Suhail (69 més brillant del cel). A Vela hi ha també els cúmuls oberts IC 2391, IC 2395, NGC 2547, NGC 3228; el cúmul globular NGC 3201, i la nebulosa planetària NGC 3132, entre altres objectes. Característiques La constel·lació de la Vela és una constel·lació de mida mitjana, es distingeix sense dificultat, al nord d'un tram molt brillant de la Via Làctia austral, gràcies a la disposició del triangle dels estels γ Velorum, δ Velorum i λ Velorum. L'estel més brillant és γ Velorum de magnitud aparent 1,75, un sistema estel·lar quíntuple la component principal del qual és l'estel de Wolf-Rayet més brillant del cel. Els estels més meridionals de la constel·lació, δ i κ Velorum, juntament amb ε i ι de la Constel·lació de la Quilla formen un asterisme conegut com la Falsa Creu, a vegades confós amb la Creu del Sud. La constel·lació de la Vela comparteix la nomenclatura de Bayer dels seus estels amb les altres tres constel·lacions que formaven part de la constel·lació Nau Argos, de manera que no té estels α o β. En aquesta constel·lació es troba AI Velorum, prototip d'un grup d'estels polsants denominats variables AI Velorum. La identificació òptica del Púlsar de la Vela, associat al romanent de supernova de la Vela, va ser la prova directa de la relació entre supernoves i púlsars. Observació Un tram força fosc de la Via Làctia travessa la constel·lació; el fons es presenta, molt ric en estels de magnitud quatre i cinc, en particular sobre el costat proper a la constel·lació de la Popa, en la direcció de la gran associació Cr 173. En condicions òptimes de visibilitat es pot observar aquest tram ric en estels a ull nu, però amb uns binoculars resultar magnífic. El millor període per a la seva observació és entre gener i febrer; es tracta, per als observadors de l'hemisferi sud, d'una de les constel·lacions dominants del cel estival i tardorenc, que a latituds australs mitjanes es presenta en part circumpolar; a l'hemisferi nord la seva visibilitat és més difícil i per sobre de 50°N és pràcticament invisible. Per observar-la completament calen latituds inferiors als 33°N. Objectes La constel·lació de la Vela està travessada per la Via Làctia meridional; encara que aquest tram estigui molt enfosquit, la constel·lació presenta abundants objectes com cúmuls oberts i nebuloses difuses. Entre els cúmuls oberts, és important IC 2391, situat dos graus al nord de Delta Velorum, que té al seu centre l'estel de magnitud quatre Omicron Velorum que forma part d'una gran associació estel·lar que comprèn, entre d'altres, els estels brillants Proció i Denebola. Un altre cúmul obert visible a ull un és NGC 2547. Un grup d'estels interessants es troba en la direcció de Gamma Velorum, es tracta de l'associació OB Cr 173; un grup d'estels joves i massius de recent formació, també coneguts com a Vela OB2. Cinc graus al nord-oest de Mu Velorum es troba el cúmul globular NGC 3201, de magnitud 6,8; objecte d'un estudi recent sobre les estrelles variables del tipus RR Lyrae. Entre les nebuloses planetàries, es troba NGC 3132, anomenada Nebulosa de l'anell del sud en contraposició amb la Nebulosa de l'Anell de la Constel·lació de la Lira; es pot localitzar a la part septentrional de la constel·lació; es tracta d'una de les nebuloses planetàries més lluminoses del cel, visible amb instruments petits. Un altre objecte interessant és el romanent de supernova de la Vela; una nebulosa originada en una explosió de supernova ocorreguda probablement fa uns 12.000 anys i segurament ben visible des de la Terra (s'estima que pot haver tingut una magnitud de 9, o sigui visible al cel diurn). Aquest romanent conté un púlsar, el segon en ser identificat després del de la Nebulosa del Cranc. Un complex anomenat Nebulosa de Gum, en honor del seu descobridor, es tracta d'un vast sistema de filaments tènues, que cobreix una gran part de la constel·lació de la Vela, fins a la constel·lació de la Quilla; probablement un antic romanent de supernova. Entre les regions de formació estel·lar es troba la cresta molecular de la Vela (Vela molecular ridge en anglès), un gran complex nebulós que compren alguns objectes de fàcil observació com Gum 20 o la nebulosa a reflexió NGC 2626. Vegeu també IC 2391. Llista d'estrelles de la Vela. PSR J0855-4644. LU Velorum. Referències


text: En la mitologia grega, els ciclops (en ) eren uns gegants amb un sol ull enmig del front, fills d'Urà i de Gea. Podria ser que la paraula ciclop en grec signifiqués «ull circular». La construcció ciclòpia va rebre aquest nom en honor seu. Els tres primers ciclops Al principi dels temps hi havia tres ciclops: Brontes (el tro), Estèropes (el llampec) i Arges (el llamp). Urà els va fer fora del cel i els va encadenar al Tàrtar. Cronos els va alliberar, però més tard el mateix Cronos els va tornar a encadenar. Finalment, van ser alliberats per Zeus, ja que un oracle li havia dit que només aconseguiria guanyar Cronos i els titans si alliberava a tots els presoners del Tàrtar. Com a mostra de gratitud, els ciclops van donar el llamp i el tro a Zeus, el trident a Posidó i el casc que feia invisible a Hades. Com a divinitats que eren, els ciclops eren immortals; això no obstant, Apol·lo els va matar en venjança perquè Zeus havia mort Asclepi. Els Quirogàstors Quirogàstors significa 'els que viuen del treball de les seves mans'. Eren aquests uns éssers també considerats ciclops, encara que no se sap amb seguretat quina relació tenien amb els anteriors (si és que en tenien alguna). Vivien a Sicília i es dedicaven a forjar tota classe d’objectes com a ajudants d'Hefest. Entre les seves obres més destacades, hi figuren: el vel de ferro que no deixava veure la llum del Sol als Titans, les muralles de Tirint, les muralles d'Argos... Segons l'obra, reben també els noms de Gasteroquirs o Gastroquirs, Enquirogàstors o Engastroquirs. Polifem Segons el Cant Novè de l’Odissea, Ulisses, en el viatge de tornada de Troia va arribar a una illa, on ell i els seus companys van ser capturats per un gegant que només tenia un ull, el ciclop Polifem, fill de Posidó. El ciclop va demanar a Ulisses el seu nom i ell, astutament, li contesta: «Ningú». Aprofitant que dormia, Ulisses, el deixà cec amb una estaca. A continuació Ulisses i els seus companys fugiren disfressats d’ovelles. Quan els altres ciclops sentiren remor i demanaren què passava, el ciclop digué «Ningú m’ha deixat cec! Ningú m’ha atacat!» Aquesta astúcia va deixar lliures a Ulisses i els seus companys. Aquest heroi és perseguit per la ira del déu del mar, Posidó, enutjat, amb ell perquè ha deixat cec al seu fill, el ciclop Polifem, un gegant amb un sol ull al mig del front. Els escriptors del mite Les primeres versions literàries de què tenim constància sobre els ciclops són les ja esmentades d’Hesíode i d’Homer (s. VIII-VII aC). Sembla que aquests escriptors van inspirar les versions posteriors. Encara en l’antiguitat Cal·límac de Cirene (s. III aC), va escriure un himne en què els ciclops eren ajudants d'Hefest el déu forjador. Segons aquest poema els ciclops haurien construït les fortificacions de Tirint i de Micenes al Peloponnès. Els sorolls procedents dels volcans serien causats pels seus treballs. El poeta llatí Virgili (s. I aC) dona una versió semblant a les anteriors. Eurípides (s.V aC), en la seva obra teatral Alcestis, apareix un ciclop que és matat per Apol·lo en venjança per la mort d'Asclepi. Com a càstig, Apol·lo és obligat a servir durant un any al rei Admet de Feres. Algunes versions posteriors del mite diuen que després que Apol·lo matés el ciclop, el seu esperit es va quedar vagant per l’Etna, per això aquest volcà se’l sent gemegar de tant en tant. Teòcrit de Siracusa (s. III aC) va escriure dos poemes sobre Polifem i Galatea. Una explicació lògica S’ha intentat trobar una explicació lògica a l’aparició dels ciclops en la mitologia. Es diu que el seu únic ull prové dels ferrers, que es tapaven un dels ulls amb un pegat per evitar les guspires que saltaven en colpejar l’enclusa amb el martell. De la mateixa manera, els ciclops ferrers de Sicília serien una explicació per al soroll i els tremolors de terra que provenien del volcà Etna. Altres, com el paleontòleg Othenio Abel, creuen que els antics es devien haver torbat amb un crani d’elefant nan prehistòric i, com que no sabia identificar què era, es van iniciar les explicacions fantasioses. Abel suggeria que la gran cavitat nasal d’aquests animals, situada a la part central del crani, podria haver-se confós amb la cavitat per a un sol ull d’un ésser semblant als humans; les dimensions d’aquest crani és dues vegades la mida d’un crani humà. Per altra banda, existeix una planta Veratrum album, descrita per Hipòcrates abans del 400 aC, la qual conté dos alcaloides, la ciclopamina i la jervina, les quals són teratògens, és a dir, capaços de causar defectes de naixement com ara la ciclopia o formació en el fetus d’un únic ull. Els estudiants de teratologia han plantejat la possibilitat de relació entre aquesta deformitat infantil i el mite literari. Emprant eines filogenètiques, Julien d’Huy ha reconstruït la història i prehistòria de les versions de Polifem, remuntant-se al període paleolític. Notes Referències Bibliografia Henry George Liddell, Robert Scott:"A Greek-English Lexicon", Oxford,ed. Clarendon Press, 1940, Etimologia de ciclop. Paul Thieme:"Etymologische Vexierbilder", Zeitschrift für vergleichende Sprachforschung 69,1951,pàg 177-78; Burkert,1982, pàg. 157. Suzanne Saïd, Monique Trédé, Alain Le Boulluec:" Histoire de la littérature grecque", Paris,ed. Presses universitaires de France, col. « Premier Cycle », 1997 Walter Burkert:"Structure and History in Greek Mythology and Ritual", 1982, ed. University of California Press. . Walter Burkert:"Greek Religion", 1991, ed. Wiley-Blackwell. . Robert Mondi: "The Homeric Cyclopes: Folktale, Tradition, and Theme" ,ed.Transactions of the American Philological Association,1983, Vol. 113, pàg. 17–38. Vegeu també Balor, gegant d’un sol ull irlandès Enllaços externs Una explicació lògica


text: Alan Cox (Solihull, West Midlands, 29 de juliol del 1968) és un programador molt involucrat en el desenvolupament del nucli Linux des dels seus inicis el 1991. Mentre estava contractat al campus de la Universitat de Gal·les, Swansea, va instal·lar una de les primeres versions de Linux en una de les màquines de la universitat. Aquesta va ser una de les primeres instal·lacions de Linux en una xarxa gran, i gràcies a això es van poder detectar moltes errades en la part de codi corresponent a la xarxa. Cox va arreglar moltes d'aquestes errades i va reescriure molts dels subsistemes de la part de xarxes. Va acabar sent un dels principals desenvolupadors i mantenidors del nucli. Ha mantingut una branca vella del nucli (2.2.x), i les seves pròpies versions de la branca (2.4.x) (les quals acaben amb "ac" de Alan Cox, per exemple 2.4.13-ac1). Aquesta branca és molt estable i conté molts pegats que entraven directament als nuclis de les distribucions de GNU/Linux. Una vegada va ser anomenat el segon de bord després de Linus Torvalds. Els seus llargs i amigables comentaris a la llista de correu del nucli han guiat a molts programadors. Actualment treballa per Red Hat i viu a Swansea, Gal·les, amb la seva muller Telsa Gwynne. Dedica unes deu hores diàries a la programació. La seva dona manté una web, sobre les seves vides personals, anomenada "the other side of the story". Va ser el principal desenvolupador de AberMUD, que va escriure quan era un estudiant a la Universitat de Gal·les, Aberystwyth. És un gran defensor del programari lliure i també un representant del moviment en contra de les patents de programari. Afirma que no visitarà mai els Estats Units per por a ser detingut després de l'arrest de Dmitry Sklyarov per les violacions de copyright. Alan Cox va rebre un premi de la Free Software Foundation l'any 2003 a la conferència FOSDEM de Brussel·les. Enllaços externs Diari d'Alan Cox Diari de Telsa Entrevista a Alan Cox, 15 de juny de 2002 Defensors del programari lliure Científics gal·lesos Linux (nucli) Alumnes de la Universitat d'Aberystwyth Alumnes de la Universitat de Swansea Doctors honoris causa Persones de West Midlands Informàtics anglesos Activistes anglesos Científics anglesos


text: En informàtica, codi font es refereix a una sèrie d'instruccions escrites en algun llenguatge de programació llegible per una persona. En general, quan es parla del codi font corresponent a un programa o aplicació informàtica, hom refereix al conjunt de fitxers amb les instruccions necessàries per fer funcionar aquest programa. Aquests fitxers es poden guardar en diferents suports, com paper o cinta magnètica, però habitualment s'emmagatzemen a la memòria de l'ordinador, al seu disc dur o algun altre tipus de suport permanent. Un cop el codi font és disponible a l'ordinador, es pot convertir en un fitxer executable mitjançant un compilador, o bé es pot executar de diferent manera amb un intèrpret, depenent del tipus de llenguatge utilitzat. L'estudi del codi font d'un programa per un expert li permet veure com funciona, i també modificar-lo per canviar o millorar el funcionament del programa. Els fitxers compilats són específics per a cada SO i no són compatibles entre ells. Aspectes importants del codi font Un aspecte interessant a tenir en compte quan es parla del codi font d'un programa informàtic és si la seva llicència permet que aquest codi font estigui disponible perquè qualsevol pugui estudiar-lo, modificar-lo o reutilitzar. Quan es compleix aquest aspecte es diu que el programa és programari de codi obert, en contraposició al programari de codi tancat en el qual s'imposa algun tipus de restricció perquè el codi font no pugui ser accessible o modificable per tercers. Vegeu també Programari lliure Enllaços externs Codi font i codi objecte Programació


text: En lingüística un clític és un morfema o paraula gramaticalment independent però fonèticament dependent o, cosa que és el mateix, que en la pronunciació sempre apareix lligat a una de les paraules adjacents. S'anomenen proclítics els clítics que apareixen al davant de la paraula i enclítics els que apareixen després de la paraula. Els clítics poden ser de qualsevol categoria gramatical, però sovint són pronoms, determinants, preposicions o altres marques de categories gramaticals. Són exemples de clítics: marques de cas, com el possessiu 's de l'anglès: The King's English pronoms àtons, com els pronoms febles catalans. determinants àtons, com els articles en la majoria de llengües que en tenen. la conjunció llatina que: Senatus Populusque Romanus Cal notar que l'ortografia no sempre és una bona guia per identificar els clítics: es poden trobar casos escrits com a paraules independents, separats per caràcters especials (per exemple apòstrof o guionet), o aglutinats en una sola paraula en l'escriptura. Clítics en català En català es comporten com a clítics les paraules àtones, totes monosíl·labes: Els articles determinats i personals: el la els les en na Els pronoms febles: em et es ens us en hi ho el la els les li Els possessius àtons: mon ton ma ta sa mos tos sos mes tes ses Les conjuncions àtones: i ni que si Les preposicions àtones: a amb de en per De vegades, algunes formes dels verbs auxiliars: has ha han vas va van Cal notar que en els dialectes orientals catalans, en tots aquests casos s'apliquen les regles de neutralització de vocals àtones (exemples: ens direu [ənzdi'rɛw], dir-nos ['dirnus]), i les vocals altes /i,u/ en contacte amb una altra vocal es redueixen a les seves formes consonàntiques [j,w] (exemples: hi anirà [jəni'ra], ho agafarà [wəɣəfə'ra]). Classificació De clítics també en podem trobar quatre classes o grups Clítics argumentals: La substitució d'un dels possibles arguments d'un predicat verbal és la funció més típica dels pronoms. La predicació d'una oració s'estructura al voltant d'un predicat, el verb i una sèrie d'arguments, és a dir, una sèrie d'elements que són indispensables per al significat del verb: subjecte, complement directe, complement indirecte i complement de règim verbal. Aquesta classe de clítics es caracteritzen pel fet que sense ells la bona formació de la frase no seria possible i, d'aquesta manera, són obligatoris quan els sintagmes no hi apareixen o si no es troben a l'interior del sintagma verbal perquè han estat dislocats o tematitzats. Si es dona aquesta última situació, quedarà palès amb un pronom de represa que representa l'argument dislocat a una posició externa. Clítics adjunts: Aquest tipus de clítics, a diferència dels anteriors, es caracteritzen pel fet que no són exigits pel verb, no són indispensables perquè l'oració tingui sentit. Tot i que es tracta de complements opcionals, moltes vegades el fet que hi apareguin o no depèn del tipus de verb. Les funcions sintàctiques que podem incloure en un apartat són les de datiu benefactiu, datiu possessiu i datiu ètic, mentre que d'un altre grup hi incloem les funcions de subjecte impersonal i complement circumstancial. Els clítics datius i els impersonals, per tant, tenen funcions antagòniques, ja que els primers subministren a l'oració un complement de persona afectada, i els altres ometen un dels participants de l'acció expressada pel verb. D'altra banda, els que anomenem clítics circumstancials i, com el seu nom indica, expressen les circumstàncies en les quals es realitza l'acció verbal, en altres paraules, el lloc en què es produeix aquesta predicació i que queda establert amb el complement locatiu, un segon agent que participa en l'acció sense ser-ne el responsable i que anomenem complement agent i un altre que qualifiquem d'instrument i que expressa els mitjans que s'han utilitzat per a dur a terme l'acció. Clítics predicatius: Se'n diuen així els que no remeten a referents, sinó que representen sintagmes amb un valor predicatiu. Aquests clítics en qüestió apareixen en oracions en què la força predicativa recau en un element que, en aquest cas, no és el verb. D'aquesta manera, podem parlar d'oracions amb verb copulatiu, verb quasicopulatiu o oracions predicatives. Amb aquest tipus de clítics podem associar les funcions sintàctiques d'atribut, complement predicatiu i circumstancial de manera. Clítics inherents: Els inherents no fan la funció d'un sintagma, ja que adopten el comportament propi dels afixos derivatius, ja que es combinen amb verbs determinats per crear verbs amb un significat precís i una estructura argumental pròpia. Cal dir, però, que aquest procediment de l'afixació amb clític incideix sobre un grup de verbs reduït i que és el resultat d'un procés de lexicalització o de fusió entre el clític i el verb. Referències Sintaxi Fonètica