text: El cavall (Equus caballus) és un mamífer ungulat de la família dels èquids. El cavall ha evolucionat al llarg dels últims 45-55 milions d'anys des de l'eohip, una petita criatura amb diversos dits, fins a convertir-se en l'animal de grans dimensions i dotat d'un únic dit d'avui en dia. Els éssers humans començaren a domesticar els cavalls cap al 4000 aC i es creu que la seva domesticació ja era estesa el 3000 aC. Malgrat que la majoria de cavalls d'avui en dia estan domesticats, encara hi ha poblacions amenaçades de cavall de Przewalski, l'únic cavall salvatge autèntic que queda, així com cavalls ferals, més comuns, que viuen en llibertat tot i descendir d'avantpassats domesticats. Es fa servir un vocabulari ampli especialitzat per descriure conceptes equins, que cobreix des de l'anatomia fins a les fases vitals, passant per la mida, el color del pelatge, les marques, les races, els aires i el comportament. Els cavalls estan dissenyats anatòmicament per utilitzar la seva velocitat per escapar-se dels depredadors, tenen un sentit de l'equilibri ben desenvolupat i un fort instint de lluita o fugida. Presenten una característica inusual relacionada amb aquesta necessitat de fugir dels depredadors en estat salvatge: els cavalls poden dormir tant drets com ajaguts. Les femelles, anomenades egües o eugues, porten la cria al ventre durant aproximadament 11 mesos, al final dels quals neix la cria, anomenada poltre, que és capaç de mantenir-se dempeus i córrer poc després de néixer. La majoria de cavalls domèstics comencen a ser ensinistrat amb sella o arnès a l'edat d'entre dos i quatre anys. Assoleixen l'adultesa als 5 anys i viuen entre 25 i 30 anys. Les races de cavall se subdivideixen a grans trets en tres categories segons el seu temperament general: cavalls fogosos de «sang calenta», amb velocitat i resistència; cavalls de «sang freda», com ara cavalls de tir i alguns ponis, adaptats per un treball lent i dur; i els cavalls de «sang càlida», originats d'encreuaments entre cavalls de sang calenta i sang freda, sovint amb l'èmfasi en crear races per fins d'equitació, particularment a Europa. Actualment hi ha més de 300 races de cavall al món, desenvolupades per nombrosos usos diferents. Els humans i els cavalls interaccionen de moltes maneres, no només en una varietat de competicions esportives i activitats de lleure no competitives, sinó també en activitats de treball com ara la policia, l'agricultura, l'entreteniment, l'aprenentatge assistit i la teràpia. Els cavalls han estat utilitzats tradicionalment en la guerra. S'han desenvolupat una gran varietat de tècniques hípiques i conducció, utilitzant molts estils diferents d'equipament i mètodes de control. S'obtenen molts productes dels cavalls, incloent-hi carn, llet, pell, pèl, ossos i productes farmacèutics extrets de l'orina d'eugues embarassades. Els humans proporcionen als cavalls domesticats aliment, aigua i refugi, així com atenció per especialistes com ara veterinaris i ferradors. Biologia L'anatomia dels cavalls es descriu per mitjà d'un gran nombre de termes específics, com es mostra a la imatge de la dreta. Els termes específics també descriuen les edats, els colors i les races. Edat Segons la raça, el manteniment i el medi, els cavalls domèstics actuals tenen una longevitat de 25-30 anys. Tot i que és quelcom de rar, alguns animals superen els 40 anys i, a vegades, més. El cas verificable del cavall més vell fou Old Billy, un cavall del que visqué fins a l'edat de 62 anys. En temps moderns, Sugar Puff, que havia estat catalogat al Llibre Guinness de Rècords com el poni més vell del món encara vivent, morí el 2007 a l'edat de 56 anys. Sigui quina sigui la data de naixement real d'un cavall, per la majoria de fins competitius, es considera que l'animal esdevé un any més vell l'1 de gener de cada any a l'hemisferi nord i l'1 d'agost a l'hemisferi sud. L'excepció és l'hípica de resistència, en què l'edat mínima per competir es basa en l'edat de calendari de l'animal. Es pot fer una estimació molt aproximada de l'edat d'un cavall observant-ne les dents. S'utilitza la terminologia següent per referir-se a cavalls de diferents edats: Poltre o pollí: un cavall jove de qualsevol sexe. A vegades, un poltre que encara és alletat rep el nom de pollí i un que ja ha estat deslletat s'anomena weanling. La majoria de poltres domesticats són deslletats a entre cinc i set mesos d'edat, tot i que se'ls pot deslletar a l'edat de quatre mesos sense efectes adversos. Sobreany: un cavall de qualsevol sexe i d'entre un i dos anys. Terçó: un cavall entre dos i tres anys. Egua: femella de cavall. (cavall) Semental o semental, (cavall) llavorer o cavall de llavor, cavall pare, cavall guarà o estaló: un mascle no castrat destinat a la cria. Un mascle no castrat en general rep el nom de cavall sencer. En l'àmbit de les curses de cavalls, la terminologia pot ser diferent. Sentits Vista Els cavalls tenen una vista molt bona però diferent de la dels humans. Els seus ulls són els més grossos de tots els mamífers terrestres i estan situats als costats del cap. Això els permet gaudir d'un camp de visió d'uns 350 graus (65 dels quals són de visió binocular i la resta, uns 285, de visió monocular). La seva visió nocturna és excel·lent. Pel que fa als colors la seva vista és dicromàtica. Els cavalls perceben una gamma de grisos que, fora d'algunes parelles de colors, els permet de constrastar la major part d'imatges. Finalment, dos punts de la vista relacionats amb els pelatges: Els cavalls pigats homozigòtics (appaloosa LpLp) tenen ceguesa nocturna. La dilució argentada pot anar associada a un defecte ocular característic amb molta més freqüència que en altres pelatges. Oïda Pot afirmar-se que l'oïda dels cavalls és millor que la dels humans. A més, poden orientar les orelles girant-les fins a 180 graus de forma independent, per a concentrar la seva antenció auditiva sense necessitat de moure el cap. L'espectre de freqüències audibles dels humans és d'aproximadament 20 Hz-20.000 Hz. Els cavalls sembla que s'aproximen molt als humans pel que fa a les baixes freqüències. Però en les freqüències altes la seva audició és molt millor (d'aproximadament fins a 30.000 Hz). L'oïda dels cavalls és més sensible que la dels humans. Això vol dir que poden escoltar sorolls d'una intensitat més baixa que la que necessiten les persones. (Amb un doble vessant pràctic: un cavall es pot espantar amb sorolls que el seu genet no pot sentir però, a la vegada, el genet pot donar ordres sonores de molt baixa intensitat). En alguns casos pot ser aconsellable usar taps especials en les orelles del cavall, que impedeixin o minvin la seva capacitat d'audició. Sembla demostrat que els cavalls poden sentir algunes vibracions transmeses pel sol a través dels seus peus. Les vibracions són inaudibles per a les orelles (perquè no van per l'aire) però es transmeten millor per terra i d'allí passen a les potes fins a l'orella interna del cavall. Els cavalls amb dificultats auditives exigeixen una atenció particular. Hi ha molts cavalls completament sords que poden dur una vida normal i són útils al cent per cent. Hi ha una varietat de cavalls tacats, els «tacats-esquitxats» (splashed white), que són sords en un percentatge bastant alt. Se sap que si no hi ha pigment en una part de l'orella interna, el cavall és sord. En els cavalls tacats, les taques blanques estan formades per pèls blancs que creixen sobre una zona de pell rosada (sense pigment). Quan un ull o una orella és dins o a tocar d'una taca blanca, pot ser que no tingui pigment la part de l'orella interna esmentada. Hi ha hagut casos de sabotatge per culpa dels ultrasons en curses de cavalls. Un «fusell d'ultrasons» va provocar l'espantada i caiguda d'un cavall que liderava una cursa. Olfacte Els cavalls encara tenen un olfacte millor que el dels humans menys «contaminats». Diuen que poden ensumar qualsevol animal que es trobi a menys de 200 metres, humans inclosos. Se suposa que si els humans usen perfum o similars encara poden ser ensumats pels cavalls des de més lluny. En algunes pel·lícules (de caçadors africans o de tribus índies) o en alguns documentals sobre animals s'explica que quan fa vent, l'única manera d'apropar-se als animals és des de sotavent (en contra del vent, de manera que el vent ens porti la flaira dels animals i allunyi les nostres olors dels animals). Això serviria si volguéssim acostar-nos (sense fer gens de soroll) a un ramat o arment de cavalls sense ser detectats. Un cas especial és el comportament dels estalons en època de zel. Ensumant les eugues poden detectar si estan receptives o no. Gust El sentit del gust en els cavalls és essencial. En estat salvatge els servia per a triar les herbes aparentment més adients. Segons els especialistes, els cavalls poden distingir els mateixos gustos que els humans: dolç, salat, amarg i àcid. Els òrgans receptors estan ubicats, principalment, en la zona posterior de la llengua i en el paladar. Alguns cavalls poden tenir gustos especials pel que fa al menjar. En alguns casos poden deixar de beure aigua potable que tingui un sabor desacostumat. El problema de les plantes tòxiques i altres tòxics. Les intoxicacions en els cavalls poden ser molt greus. I, sovint, són mortals. Una de les primeres precaucions és allunyar els cavalls de les plantes tòxiques. Cal recordar dues coses: 1. No totes les plantes tòxiques tenen sabors desagradables als cavalls. 2. Malgrat que tinguin un sabor desagradable, alguns cavalls poden menjar o tastar algunes plantes molt tòxiques, mortals en petites quantitats. Algunes plantes tòxiques són especialment perilloses quan són seques, o estan barrejades amb el fenc. També cal considerar la possibilitat que algunes herbes comestibles hagin estat ruixades amb productes químics nocius (herbicides o plaguicides). En algun cas algú ha abeurat el seu cavall en un recipient que ha contingut productes tòxics (fins i tot que semblava molt net) i el cavall ha mort intoxicat. Pot ser que un poltre mengi alguna planta tòxica i no mori, però que creixi amb alguna malformació. Tacte Els cavalls tenen un sentit del tacte molt desenvolupat. Les àrees més sensibles són al voltant dels ulls, les orelles i el musell. En general tota la pell és sensible: un cavall pot sentir la presència d'un petit insecte en qualsevol part del seu cos. Sentit de l'equilibri Els cavalls tenen un sentit de l'equilibri molt gran. En part a causa de la sensibilitat de llurs extremitats i en part mercès a una habilitat propioceptiva (habilitat consistent a «saber» de forma inconscient la posició relativa del cos i les extremitats) molt desenvolupada. Sistema digestiu El cavall és un mamífer herbívor i migratori. Això ha afectat considerablement la seva evolució amb un exterior i una forma interior que pot fer millor el medi ambient. Observem per tant, que el sistema digestiu està dissenyat per rebre quantitat petita però contínua dels aliments. Dents El mascle adult en té 40, mentre que la femella en té 36 (a causa dels suports que falten), distribuïdes de la manera: 12 molars, premolars 12, bandes de 4, incisives 12, que al seu torn es divideixen en: 2 incisives centrals, intermediàries 2 i 2 de cantons (o lateral). Els espais entre les incisives i premolars es diuen barres. Després del naixement comencen a créixer les dents de llet que a poc a poc seran reemplaçades per permanents, i a cinc anys es diu que el cavall té la «boca acabada». Per mastegar té un consum continu de la placa dental, però és compensat pel creixement continu de la dent. Seguidament, es pot determinar amb raonable exactitud l'edat del cavall en la forma de la taula de la dent incisiva inferior si bé en l'actualitat hi ha registres i targetes de dades reflectides per a impedir el frau, una vegada obtinguda l'edat és freqüent l'alteració artificial de l'aparença de les dents, segons la dieta de l'animal i les variacions del seu consum d'energia. Una espècie particular de cavalls té un conjunt particular de dents, la stossicmorfi. Lateralitat Segons alguns estudis, els cavalls poden ser dretans o esquerrans. Els cavalls de rejoneo «esquerrans», en el cas de genets dretans, ofereixen alguns avantatges. En altres activitats o competicions caldria tenir en compte aquest aspecte, sovint oblidat. Pelatge El cos dels cavalls està recobert de pèls, com molts altres mamíferes. La coloració general del pelatge pot anomenar-se de diverses maneres: pèl, capa, pelatge, mantell, roba i, en la parla col·loquial, color. El pelatge dels cavalls pot presentar moltes varietats. Des de l'ordre de dotzenes fins a uns quants centenars, segons la manera que es vulgui considerar. Algunes de les variants més habituals tenen un nom tradicional en diversos idiomes. També en català. A partir dels avenços genètics el sistema d'estudi de les capes ha experimentat una revolució. El que abans es classificava a partir de la simple observació exterior ara es pot estudiar i classificar des del punt de vista genètic. Es coneix la causa genètica de la majoria del pelatges dels cavalls i el seu mecanisme de transmissió. Hi ha dues maneres de presentar les capes dels cavalls: El sistema tradicional (que descriu un pelatge a partir del seu nom, de manera excessivament resumida). El sistema genètic (que defineix cada pelatge a partir de les causes genètiques). El sistema tradicional és relativament pràctic en poblacions molt barrejades de cavalls (per exemple: els cavalls mongols i els cavalls criolls sud-americans). Amb la conseqüència d'haver de memoritzar dos o tres centenars de definicions. El sistema genètic és més adequat en poblacions de cavalls amb varietats de pelatge poc barrejades. Memoritzant un nombre reduït de conceptes, associats a un nombre igual de termes, és possible identificar i anomenar amb precisió centenars de capes diferents. Alguns dels pelatges tradicionals, en català, són els següents: negre, moreu bru castany (antigament igual a bai, en català) bai (modernament definit de manera imprecisa, per a designar els pelatges «castany» i «falb crema», a la vegada). alatzà, roig o sor falb ros perlí crem ruà liart cendrós clapat pigat pèl de rata pèl d'argent ferrant saví color de palla canós cua cana Les persones relacionades amb el cavall a Catalunya (i a Europa en general) només tenen possibilitat d'observació directa d'un nombre reduït de capes. Coneixent una dotzena de termes en tenen prou. Els professionals i estudiosos del tema que vulguin aprofundir han d'emprar algun sistema que superi les limitacions de la terminologia oficial de les capes a Catalunya. Classificació basada en el sistema de termes identificatius i definició simplificada, que no permet un estudi científic de totes les capes conegudes possibles. La terminologia oficial a França (definida de manera legal, per «Decret llei») és una mica millor que la catalana, però comparteix algunes de les seves limitacions. Reproducció Arriba a la maduresa sexual a 4 anys. La gestació dura uns 11 mesos i la femella dona a llum una sola cria. Els cavalls domèstics tenen dificultats en l'acoblament sexual, per això certes voltes és necessari que una persona dirigeixi el membre del cavall a l'hora de fecundar la femella; aquests que dirigeixen el membre del cavall en la còpula amb l'egua són anomenats apuntadors, encaülladors o encaradors. Relació amb els humans Arreu del món, els cavalls tenen un paper en les cultures humanes. Els cavalls són utilitzats pel lleure, per esports i pel treball. La FAO recull que el 2003, la Xina tenia el nombre més gran de cavalls del món, amb més de 8 milions, seguida per Mèxic (6.260.000), el Brasil (5.900.500), els Estats Units (5.300.000) i Argentina (3.655.000). L'American Horse Council estima que les activitats relacionades amb els cavalls tenen un impacte directe en l'economia dels Estats Units de més de 39.000 milions de dòlars i si es té en compte les despeses indirectes, l'impacte és de més de 102.000 milions. En una enquesta del 2004 efectuada per Animal Planet, més de 50.000 espectadors de 73 països votaren pel cavall com el 4t animal preferit del món. Guerra S'han utilitzat cavalls en la guerra durant gran part de la història escrita. La primera prova arqueològica de l'ús del cavall de guerra es remunta a entre el 4000 i el 3000 aC, i ja estava estès a l'acabament de l'edat del bronze. Tot i que la mecanització pràcticament ha substituït el cavall com a arma de guerra, els cavalls encara tenen un ús militar limitat, principalment amb fins cerimonials, o per activitats de reconeixement i transport en àrees de terreny agrest on els vehicles de motor són ineficaços. Els cavalls han estat utilitzats al per les milícies janjawid al conflicte de Darfur. Cura Els cavalls són animals pasturadors i la seva font principal de nutrients és farratge de bona qualitat de palla o herba. Poden consumir aproximadament 2-2,5% del seu pes corporal en aliment sec cada dia. Així doncs, un cavall adult de 450 kg pot menjar fins a 11 kg d'aliment. A vegades, se'ls alimenta amb menjar concentrat com ara gra a més de l'herba o la palla, especialment quan l'animal és molt actiu. Quan s'alimenta un cavall amb gra, els nutricionistes equins recomanen que la meitat o més de la dieta de l'animal en pes hauria de continuar sent farratge. Origen Fa 55 milions d'anys existí l'hiracoteri (o eohip), avantpassat de tots els membres del gènere Equus. L'eohip tenia una mida que oscil·lava entre els 20 i els 40 cm d'altura, amb quatre dits a les extremitats anteriors i tres en les posteriors. A simple vista era semblant a un gos. Els seus orígens es poden trobar a Nord-amèrica, on s'extingí. Anys més tard foren els colonitzadors espanyols els encarregats de reintroduir el cavall al continent americà. L'evolució de l'eohip va fer augmentar la seva alçada fins als 115 cm i va perdre els dits fins a fer-se monodàctil, és a dir, amb un sol dit. A poc a poc, el seu únic dit va endurir fins a desenvolupar el casc o peülla i així fugir més fàcilment dels seus depredadors. Eohippus evolucionaria posteriorment a una espècie denominada Mesohippus, d'una mida superior i que ja presentava peus amb forma de casc. Després aquest evolucionaria en Merychippus, després a l'espècie de Pliohippus, per a evolucionar a Equus més tard i, finalment, al que coneixem avui en dia, l'èquid. Aires Es denominen aires a les diferents formes de desplaçar-se que té el cavall. El cavall té tres aires naturals: pas, trot i galop. Pas: és l'aire més lent, amb quatre temps. Avança primer un peu, després l'altre peu, després la mà del segon peu i per últim la mà del primer peu. Trot: aire més ràpid que el pas, de dos temps, simètric i saltat (en un moment determinat, el cavall queda en suspensió, sense cap peu sobre el terra). El cavall en aquest aire avança en diagonal (és a dir, avança a la vegada la mà esquerra i el peu dret i així consecutivament). El trot pot ser de treball (a bon ritme), reunit (un aire cadenciat, lent i elevat) o llarg (on el cavall arriba a l'amplitud més gran de tranc). Galop: és l'aire dels tres temps més la pausa. Quan es galopa correctament, haurem de notar i poder comptar "un, dos, tres, pausa, un, dos, tres, pausa ..." La pausa és el moment de suspensió, que és quan el cavall té els quatre cascs en l'aire. Depenent de la mà amb què galopi el cavall, la seqüència dels temps serà diferent. Per exemple, si galopa a mà dreta, la seqüència serà: peu esquerre, mà esquerra i peu dret al mateix temps, mà dreta seguit de la suspensió. Aspectes culturals El cavall apareix sovint en l'art i la literatura, especialment com a acompanyant del guerrer o cavaller medieval. Exemples són Babieca, el cavall del Cid; Rocinante, el company del Quixot; Jolly Jumper, el cavall de Lucky Luke o Bucèfal, el cavall d'Alexandre Magne. En altres ocasions els cavalls són protagonistes literaris. Black Beauty és el títol d'una saga sobre un cavall negre publicada al de gran èxit. Els Houyhnhnm són una de les races que es visiten a Els Viatges de Gulliver, formada per cavalls intel·ligents que menyspreen els homes. En la mitologia apareixen nombroses referències als cavalls, des de criatures basades en aquest animal, com Pegàs, el centaure o l'unicorn, fins a cavalls de grans dimensions i poders, especialment a la cultura nòrdica i germànica. Destaca l'enginy associat al cavall que va permetre els grecs guanyar la guerra a Troia. Cavalls famosos A més d'alguns cavalls esmentats més amunt (en aquest mateix article), hi ha molts cavalls famosos per algun concepte. Cavalls històrics i reals (famosos per mèrits propis o per la notorietat del seu propietari), cavalls mitològics, cavalls imaginaris de fama literària, cavalls campions en les curses o els esports hípics... En cada cas els detalls sobre la glòria de cada cavall o els aspectes menys gloriosos expliquen moltes coses sobre les persones i la societat de cada època. Races de cavalls Equinoteràpia Pel que fa a les teràpies assistides per cavalls, o equinoteràpia, també es fan en hípiques i intenten ajudar a persones que pateixen alguna discapacitat física, intel·lectual o sensorial, que presenten algun trastorn de conducta o alguna problemàtica social. Referències Bibliografia Vegeu també Destrer Tecnologia medieval Palafrè Ambladura Enllaços externs Vocabulari del cavall, Gabriel Bibiloni


source: wikipedia

text: El conreu és fer al sòl i a les plantes les tasques necessàries perquè fruitin. En un sentit més general, és l'explotació i cria d'éssers vius, especialment vegetals (Vegeu també: ramaderia). El conreu inclou, com a més principals, les labors d'adobar el sòl, sembrar, esporgar, collir els fruits, cavar, llaurar i regar. El 2013 a Catalunya hi havia 570.876 hectàrees de conreu de secà i 265.860 de regadiu. La protecció de conreus és la tècnica que s'ocupa dels agents que causen afeccions als conreus i a les collites, la relació que estableixen amb la planta, els efectes que produeixen en ella i els mètodes i estratègies per a controlar-los. El seu objectiu és reduir la incidència d'uns determinats éssers vius que es consideren perjudicials per als conreus. El seu codi d'especialitat UNESCO és el 3103.04 dins de la disciplina d'Agronomia. Alguns consideren el conreu com una de les equivocacions més grans, car, si bé l'ús de tècniques de conreu intensiu permeten d'obtenir un gran rendiment de la terra i alimentar una població major; aquest mateix conreu acaba per empobrir la terra i la diversitat biològica. Història Es creu que els humans primitius no conreaven ni tenien bestiar. La seva activitat es limitava a caçar i recol·lectar els fruits que el bosc li donava de manera natural. Més tard (Vegeu capacitat de càrrega) van decidir passar a conrear aquelles plantes que li donaven aliment o que li eren útils d'alguna manera. Vegeu també Conreu biològic Monoconreu Conreu mínim Referències Enllaços externs International Society for Horticultural Science Explotacions agrícoles


text: Un continent és una vasta extensió de terra emergida amb fronteres usualment delimitades per accidents del relleu. En geografia se'l pot considerar un tipus de macrounitat geogràfica (MUG), que està establerta per criteris fisicohistòrics. Per això trobem continents com Europa i Àsia que formen una única extensió de terra (Euràsia) però habitualment es consideren de manera separada. El fet que la definició de continent sigui poc clara ha portat a l'existència de diferents models, amb diferent nombre de continents, que varia de quatre a set. Així mateix, aquests models han anat canviant al llarg de la història amb la descoberta de nous territoris. En la seva accepció més estesa, la zona continental inclou també les illes situades a poca distància de les costes continentals. Des d'un punt de vista científic, els continents inclouen les illes que són a les plaques continentals, com per exemple l'illa de Madagascar respecte a Àfrica. Història del concepte Primeres definicions La primera diferenciació entre els continents la van fer els antics navegants grecs, que van donar els noms de Europa i Àsia a les terres a banda i banda del mar Egeu, l'estret dels Dardanels, la mar de Màrmara, el Bòsfor i la mar Negra. Els noms van ser aplicats a les terres costaneres, i no seria fins molt més tard que també s'aplicarien als territoris que hi havia al darrere. Els pensadors de l'antiga Grècia van començar a debatre si l'Àfrica, llavors anomenada Líbia, havia de ser considerada com una part de l'Àsia o com una tercera part del món; finalment es va imposar una divisió en tres parts. Des del punt de vista grec, la mar Egea era el centre de món, amb l'Àsia a l'est, Europa al nord i a l'oest i l'Àfrica al sud. Les fronteres entre els continents han anat variant al llarg del temps. Al principi, la frontera entre Europa i Àsia es va traçar a partir del mar Negre i al llarg del riu Rioni a Geòrgia. Més tard es va considerar que anava del mar Negre per l'Estret de Kertx, el mar d'Azov i al llarg del riu Don a Rússia. Habitualment el Nil es considerava com la frontera entre Àsia i Àfrica, Però al Heròdot, s'oposava a aquesta consideració que posava Egipte entre dos continents. Per evitar això feia coincidir el límit entre Àsia i Àfrica amb la frontera occidental d'Egipte, cosa que posava el país a l'Àsia. També va qüestionar la divisió en tres parts del que era en realitat una sola massa de terra, un debat que continua gairebé dos mil·lennis i mig més tard. Al Eratòstenes va notar que alguns geògrafs dividien els continents seguint els rius, com el Nil i el Don, considerant-los com a illes, mentre d'altres els dividien per istmes i els anomenaven penínsules. Aquests darrers fixaven la frontera entre Europa i Àsia en l'istme entre la mar Negra i la mar Càspia, i la frontera entre Àsia i Àfrica a l'istme entre la mar Roja i la boca del llac Bardawil a la mar Mediterrània. A l'època romana i l'edat mitjana, alguns autors van prendre l'istme de Suez com la frontera entre Àsia i Àfrica, però la majoria continuava considerant el Nil o la frontera d'Egipte com el límit. Durant l'edat mitjana el món va ser representat al mapa conegut com a T i O, on la T representava les aigües que separaven els tres continents (la línia superior seria la Mediterrània, la mar Negra i el Don mentre que la vertical seria el Nil). Colom arriba a Amèrica Quan Cristòfor Colom travessa l'Atlàntic i arriba a les Antilles el 1492, obre la via a l'exploració i a la colonització europea d'Amèrica. Tanmateix, malgrat els quatre viatges que va fer Colom a Amèrica, no va pensar mai que havia arribat a un nou continent; sempre va pensar que havia arribat a l'Àsia. El 1501 Amerigo Vespucci i Gonçalo Coelho van intentar navegar al voltant del que ells consideraven el sud del continent asiàtic a l'oceà Índic. Abans d'arribar a les costes del Brasil van navegar al llarg de la costa d'Amèrica del Sud, confirmant que es tractava d'una terra de proporcions continentals i que arribava molt més al sud del que era conegut per l'Àsia. De tornada a Europa Vespucci va publicar, el 1502 o el 1503, un relat del seu viatge sota el títol de Mundus Novus (Nou Món), però sembla que va tenir l'ajut d'algun altre escriptor. Però, sigui quin sigui l'autor, en el llibre atribuït a Vespucci podem llegir He descobert un continent en aquelles regions del sud que està habitat per més persones i animals que la nostra Europa, Àsia o Àfrica,escrit que constitueix la primera identificació d'Amèrica com un continent igual que els altres tres. Després d'alguns anys, el nom de Nou Món comença a aparèixer com el nom per a Amèrica del Sud als mapes, com per exemple l'Oliveriana (Pesaro) datat al voltant del 1504 i 1505. Els mapes de l'època encara mostren clarament Amèrica del Nord connectada amb Àsia i presenten Amèrica del Sud com una terra a part. El 1507 Martin Waldseemüller va publicar un mapa del món, Universalis Cosmographia, que és el primer a mostrar Amèrica del Nord i del Sud separats d'Àsia i envoltats d'aigua. En un petit requadre sobre el mapa principal es mostrava explícitament Amèrica a l'est d'Àsia separada per un oceà, fet important perquè en el mapa principal Amèrica és situada a l'extrem esquerre i Àsia a l'extrem dret i podia haver-hi alguna confusió d'interpretació. En el llibre que l'acompanya, Cosmographiae Introductio, Waldseemüller indica que la terra es divideix en quatre parts, Europa, Àsia, Àfrica i una quarta part que va anomenar Amèrica, utilitzant el primer nom d'Amerigo Vespucci. Al mapa el mot Amèrica és situat a sobre de Sud-amèrica. Etimologia del mot «continent» La paraula catalana «continent» és una traducció del llatí terra continens, que significava «terra connectada o porció de terra contínua». La paraula «continent» es va començar a utilitzar al com a traducció dels textos grecs i llatins sobre les tres «parts» del món, encara que en aquestes llengües la paraula no tenia exactament el mateix significat que la paraula contemporània. Els textos renaixentistes començaren a utilitzar la paraula en diversos idiomes per referir-se a qualsevol porció de terra contínua, sense importar-ne la grandària. Així, alguns documents en anglès es referien a Irlanda o a Sumatra com a continents. Durant el , Peter Heylin va escriure en el seu llibre Cosmographie que un continent és una «gran quantitat de terra que no està separada per cap mar de la resta del món, com el continent sencer d'Europa, Àsia i Àfrica». El 1722, Efraim Chambers, en Cyclopædia, va escriure que «el món està dividit en dos grans continents: el Vell Món i el Nou Món». I en l'atlas de 1752 d'Emanuel Bowen, l'autor va definir els continents com a «llargs espais de terra seca que comprenen molts països units sense cap separació d'aigua. Així, Europa, Àsia i Àfrica són un gran continent i Amèrica un altre». No obstant això, la idea europea antiga sobre Europa, Àsia i Àfrica com a «parts» del món va transcendir aquestes definicions i, fins a l'actualitat, encara són considerats continents separats en la majoria de les llengües del món. Definicions i aplicacions Els continents són masses de terra llargues, contínues i discretes, idealment separades per masses d'aigua. No obstant això, alguns dels continents s'identifiquen per convenció i no pels criteris de separació física per aigua, com és el cas dels continents d'Europa, Àsia i Àfrica. Per altra banda en incloure les illes oceàniques properes i les plataformes continentals, la definició convencional dels continents no es limita a les masses contínues tampoc. Per exemple, les illes Britàniques són part d'Europa i Groenlàndia és a Amèrica. Dels set continents que, per convenció, existeixen, només l'Antàrtida i Oceania (o, més aviat, l'illa continental d'Austràlia) són continents separats que compleixen tots els criteris. Utilitzant la convenció de sis continents, l'Amèrica també compleix tots els criteris per definir-se idealment com a continent. Van ser ben estructurades. Les illes, per tant, s'agrupen amb el continent físicament més proper, encara que no coincideixi amb la seva pertinença política (per exemples les Illes Canàries serien part del continent africà malgrat ser part d'Espanya). En el cas d'Oceania i Àsia, moltes illes s'adscriuen a un o un altre per convenció quan hi ha dubtes fronterers (de fet Oceania és un conjunt d'illes, ja que l'única terra emergida contínua estricta és Austràlia). L'Àsia i l'Àfrica estan unides per l'istme de Suez, mentre que l'Amèrica del Nord i l'Amèrica del Sud estan unides per l'istme de Panamà. Aquests istmes són molt estrets en comparació amb la massa continental adjacent i en l'actualitat són creuats per canals artificials (el canal de Suez i el canal de Panamà, respectivament), que separen, així, les masses de terra; per tant, podrien ser considerats com a continents separats que compleixen tots els criteris geològics. La divisió de la massa de terra d'Euràsia en els continents d'Europa i Àsia, és una convenció anòmala històrica sense cap fonament físic i geogràfic. La separació es manté per raons culturals i històriques, i per tant, geològicament Euràsia es considera un sol continent; aquest és el model que s'utilitza a Rússia. L'Amèrica del Nord i l'Amèrica del Sud es consideren dos continents separats en el món angloparlant, Europa Occidental (llevat d'Espanya) i la Xina. El model utilitzat a Llatinoamèrica, l'Iran, el sud d'Europa (península Ibèrica, Itàlia i Grècia) i en el moviment olímpic els considera subcontinents que formen un sol continent conegut com a Amèrica o les Amèriques. L'Amèrica Central, també és considerada com a subcontinent format per la sèrie d'istmes des de Tehuantepec fins al Panamà. Nombre de continents Hi ha diferents models per diferenciar els continents: Atès que definició de continent és convencional i no pas el resultat d'un criteri específic, existeixen diferents models per classificar-los. A la península Ibèrica, Llatinoamèrica i alguns atles del Canadà, s'utilitza el model de cinc continents (o sis, incloent-hi l'Antàrtida): Àsia Àfrica Amèrica Europa Oceania A la major part de l'Europa Occidental, i al món angloparlant, s'utilitza el model de sis continents (o set, incloent-hi l'Antàrtida), dividint el continent americà en dos continents, que en el model ibèric són considerats com a subcontinents (Amèrica del Nord i Amèrica del Sud). Per tant, els continents d'aquest model són els següents. Àsia Àfrica Amèrica del Nord Amèrica del Sud Europa Oceania A l'Europa Oriental (especialment a Rússia) i al Japó s'utilitza un model de sis continents, en què Europa i Àsia formen un sol continent (Euràsia), i Amèrica es divideix en dos continents. Si es tingués en compte l'absència de separació per oceans (supercontinent), els continents serien: Euràsia, Àfrica (separada artificialment de l'anterior), Amèrica del Sud (separada artificialment de l'Amèrica del Nord), Oceania i l'Antàrtida. Dades comparatives Població Els humans es troben distribuïts entre els diferents continents de la següent forma. Punts culminants A l'Àsia es troba el pic més alt del planeta, l'Everest, però també la totalitat dels 14 cims de més de 8.000 metres i totes les muntanyes de més de 7000 metres (vegeu llistat de les muntanyes més altes del món.). La gran majoria de les grans muntanyes es troben a les serralades de l'Himàlaia i del Karakoram, a les regions frontereres entre l'Índia, la Xina, el Pakistan i el Nepal. El relleu sud-americà és determinat per la serralada dels Andes, situada al llarg de la costa est amb un traçat longitudinal de nord a sud, que s'acostuma a subdividir en tres grans conjunts (septentrional, central i austral), amb l'Aconcagua com a punt culminant (la muntanya més alta del planeta que no és a l'Àsia). El punt culminant de Nord-amèrica és el mont McKinley (o Denali), situat a Alaska. El punt més alt del continent africà és el Kilimanjaro, un volcà apagat que es troba a la Gran Vall del Rift. A Europa les grans muntanyes són als Alps, amb el Mont Blanc com a punt culminant, i al Caucas, on se situaria el punt més elevat del continent, l'Elbrús, un antic volcà. A l'Antàrtida la gran serralada del continent són les muntanyes Transantàrtiques, que s'estenen al llarg de 3.500 quilòmetres, formant una S, des de la costa del mar de Weddell (front l'illa de Berkner) fins a la costa de l'oceà Antàrtic (davant de les illes Balleny). Però el punt culminant es troba a la Serralada del Sentinella, al Massís Vinson. A Oceania les grans elevacions es troben a l'illa de Nova Guinea amb el pic anomenat Puncak Jaya com a punt culminant. També hi ha muntanyes que superen els 3.000 metres a l'illa del Sud de Nova Zelanda. Esperança de vida La taula de la dreta mostra l'esperança de vida dels habitants de cada continent, seguint el model de cinc continents. El continent africà es caracteritza per presentar l'esperança de vida més petita. Això és causat per una taxa de mortalitat força elevada, tot i que varia de manera important segons el territori. Per exemple, al Magrib la taxa de mortalitat és d'un 6‰, mentre que a l'Àfrica subsahariana arriba a valors del 15‰. L'esperança de vida més elevada la trobem a Europa i Oceania. Al continent americà és una mica inferior a causa del fet que a l'Amèrica del Sud hi ha països en desenvolupament que tenen una esperança de vida força més baixa. Per exemple, a Bolívia l'esperança de vida seria tan sols d'uns 66,2 anys. Al continent asiàtic hi ha grans diferències respecte a l'esperança de vida, des dels 43,7 anys de l'Afganistan fins als 72,9 de la Xina. Geologia Plaques tectòniques i continents Els geòlegs utilitzen el terme "continent" de manera diferent als geògrafs. Més que simplement identificar grans masses de terra sòlida, els geòlegs utilitzen un criteri diferent per identificar-los. Els continents són porcions del mantell de la Terra caracteritzats per una plataforma estable de roques precàmbriques metamòrfiques i ignis (de 1.500 a 3.800 milions d'anys) de composició granítica generalment, anomenada crató; el centre d'aquesta plataforma és la superfície exposada, que dona forma als continents. Altres regions continentals es consideren subcontinents si es troben sobre plaques tectòniques diferents de la resta de les regions de la mateixa massa continental. En aquest cas, l'Amèrica Central, que es troba en una placa diferent que Amèrica del Nord, seria un subcontinent, mentre que Califòrnia i les Baixes Califòrnies i una petita regió de l'oest mexicà conformarien un altre subcontinent. No obstant això, l'exemple més evident d'aquesta classificació són el subcontinent indi i la península Aràbica. Una excepció a aquesta classificació és Groenlàndia: encara que es troba sobre la placa tectònica de l'Amèrica del Nord, sovint és considerada un subcontinent. Història dels continents Fa desenes de milions d'anys hi havia un sol continent en el nostre planeta, anomenat Pangea (del grec,tota la Terra). La teoria de les plaques tectòniques explica com les diferents plaques que conformaven a la Pangea es van anar separant en dos continents Gondwana i Laurasia, i es divideixen fins a arribar a la conformació actual que tenen els continents. Pangea Pangea (del grec pan, tot i Gea, Terra) és el nom donat al teòric supercontinent on es concentraren totes les masses continentals de la Terra fa entre 200 i 250 milions d'anys, en el Paleozoic. Així, en l'Era Mesozoica, segons la Teoria de la Deriva dels Continents, la formació dels continents hauria seguit, a grans trets, els següents passos: Durant el Triàsic Tardà (aproximadament 208 milions d'anys) comença a produir-se el desmembrament de Pangea en tres parts, Euràsia-Amèrica del Nord, Àfrica-Sud-amèrica i Antàrtida-Austràlia-Índia. El desenvolupament de l'oceà Pacífic i mars va permetre que corrents equatorials es desplacessin cap als pols. A finals del Juràssic (al voltant de 144 milions d'anys) es va produir l'obertura de l'oceà Atlàntic, a través del desenvolupament de la Dorsal Atlàntica, mentre que l'oceà Pacífic apareix més definit i l'oceà Tethys conforma un corrent marí de caràcter circumglobal. A les acaballes del Cretaci (fa uns 65 milions d'anys), els continents ja estan aproximadament configurats com en l'actualitat. La paleogeografia té com a objectiu la reconstrucció de les condicions geogràfiques existents en la superfície terrestre al llarg dels temps geològics. Basant-se en les evidències de tota classe que mostren que la superfície de la terra ha anat canviant al llarg del temps. L'anàlisi de les roques sedimentàries i dels fòssils que s'hi troben permet de reconstruir el paleoambient d'un determinat interval temporal i la distribució de les terres emergides i dels mars epicontinentals de les conques oceàniques i deduir quines zones estaven submergides i en quina època ho estaven. L'àmbit en el temps de la paleogeografia abasta des de l'inici de formació de la terra en l'era arcaica fins a les darreres variacions importants en el nivell del mar del principi de l'Holocè. Referències Vegeu també Deriva dels continents Plataforma continental Supercontinent Subcontinent Tectònica de plaques Vell Món i Nou Món Terminologia geogràfica


text: La població mundial s'estimava en més de 8.000 milions de persones a novembre de l'any 2022. El poblament s'ha produït en tots els llocs de la Terra on ha sigut possible viure. Així, hi ha superpoblació a la República Popular de la Xina i l'Índia i poca gent a l'Antàrtida. Segons les estimacions de les Nacions Unides, la població mundial va arribar a 5.300 milions l'any 1990 i augmenta cada any més de 90 milions de persones. L'índex de creixement actual (dades del 2002) anual està en 1,7%. L'any 1970 se'n va arribar al màxim, situat en 2,0%. No s'espera que l'increment anual absolut comenci a baixar fins ben entrat el . La població mundial estimada per l'Oficina del Cens dels Estats Units és de 7.400 milions d'habitants (agost del 2016). Àsia, el continent on viuen dos terços de la població mundial, hauria acollit l'ésser humà número 7.000 milions el dia 31/10/2011. L'ONU va triar com a nadó símbol Danica Camacho, a les Filipines, un dels països més pobres del planeta i el dotzè país més poblat del planeta, amb 94,9 milions d'habitants, dels quals el 54% tenen menys de 25 anys. En només 12 anys la Terra va passar de 6.000 milions d'habitants (el 1999) a 7.000, el creixement demogràfic més vertiginós de la història. Cada any neixen 83 milions de persones. A l'Índia, cada minut hi ha 51 naixements. L'Àfrica subsahariana, amb 883 milions, és on més ha crescut la població les darreres dècades. Des de 1980, el major creixement de població s'ha concentrat en els països més pobres, la qual cosa dificulta l'erradicació de la pobresa. Però aquest creixement de la població és desigual per zones, ja que Europa i Amèrica del Nord viuen un cert estancament demogràfic. Segons l'ONU, l'estimació per a l'estat espanyol era de 46,2 milions d'habitants per a l'any 2012. D'aquí al 2050, aquesta xifra només augmentarà fins a 49,1 milions. L'estat creix al ritme del continent: en els últims 30 anys, Europa ha passat de 693 a 740 milions d'habitants. Diversos autors i corrents d'opinió s'han mostrat preocupats per un excessiu creixement de la població humana en els darrers segles. Aquest problema es traduiria en una excessiva pressió demogràfica amb una sèrie de conseqüències a tots nivells: social, polític, econòmic i natural. Població per continent Sis dels set continents de la Terra estan permanentment habitats a gran escala. Àsia és el continent més poblat, amb 4.640 milions d'habitants que representen el 60% de la població mundial. Els dos països més poblats del món, la Xina i l'Índia, són junts prop del 36% de la població mundial. Àfrica és el segon continent més poblat, amb uns 1.340 milions de persones, és a dir, el 17% de la població mundial. Els 747 milions de persones d'Europa representen el 10% de la població mundial el 2020, mentre que les regions d'Amèrica Llatina i el Carib tenen uns 653 milions (8%). Amèrica del Nord, formada principalment pels Estats Units i el Canadà, té una població d'uns 368 milions (5%), i Oceania, la regió menys poblada, compta amb uns 42 milions d'habitants (0,5%). L'Antartida només té una població molt petita i fluctuant d'unes 1.200 persones basades principalment en estacions científiques polars. Evolució L'any primer de l'era cristiana, la població mundial era només de 200 milions de persones. La població hauria passat de 250 milions de persones al doble des del al XVI. S'estima que la població va anar augmentant suaument, des de 125 milions de persones al voltant dels 250 milions, des de l'any 500 aC el 1000. Al i part del la població mundial estimada era d'uns 600-700 milions de persones. Aquella xifra va créixer de forma molt lenta al llarg dels segles, fins a arribar a la fita de 1.000 milions el 1804. Vers l'any 1900 s'estimen uns 1.500 milions. Cap a la primera meitat del hi havia uns 2.000 milions de persones al món. En els passats 200 anys, no obstant això, l'increment de població en el planeta ha sigut vertiginós, segons reflecteixen les xifres de l'ONU. Entre el 1930 i el 2011, van nàixer 5.000 milions d'éssers humans. A la dècada del 1990 hi havia 5.500 milions de persones aproximadament. L'ONU atribueix aqueix creixement als avanços científics i a la generalització de l'accés a la medicina. Esperança de vida L'esperança de vida se situa en 70 anys (68 per a homes, 72 per a dones). Encara que pot no sorprendre a l'Occident, és un avanç insòlit. El 1900 n'era de 31 anys. A mitjan va créixer tímidament fins a 48 anys. Els països desenvolupats tenen les poblacions més longeves. El Japó, amb una esperança de vida de 83 anys, la major del planeta. Li segueixen els estats d'Europa occidental i del sud amb 80,5 anys. Entre aquests, destaca l'estat espanyol, amb 82 anys d'esperança de vida, al mateix nivell de França i Suïssa. A Catalunya, l'esperança de vida se situa en 85,2 anys per a les dones i en 79,3 per als homes. Als EUA, és de 78 anys. Nacions arrasades per guerres civils i invasions estrangeres cauen, però, dramàticament en les classificacions. De les 7 nacions on l'esperança de vida és menor de 50 anys, 6 són africanes. Però és l'Afganistan qui en té la pitjor del planeta (44 anys), després de tres dècades de conflictes bèl·lics. A l'Àfrica subsahariana, va de 55 anys a 53. Vegeu també Capacitat de càrrega. Referències Enllaços externs Xarxa d'informació sobre la població de Nacions Unides (en anglès). Estimacions històriques de la població humana (cens dels Estats Units, en anglès). Korotàiev A., Malkov A., Khaltourina D. Introduction to Social Macrodynamics: Compact Macromodels of the World System Growth. Moscow: URSS, 2006 . Plana web del Population Reference Boureu. Ofereix dades molt actualitzades sobre la població mundial. En anglès les versions més actualitzades, encara que alguns dels seus documents es poden consultar en castellà. Demografia


text: La República Democràtica del Congo (antigament Zaire, i de vegades anomenat Congo Kinshasa o Congo Belga per a diferenciar-lo del Congo Brazzaville o República del Congo) és el segon estat més gran de l'Àfrica. Limita al nord amb la República Centreafricana i el Sudan del Sud, a l'est amb Uganda, Ruanda, Burundi i Tanzània; al sud amb Zàmbia i Angola i a l'oest amb l'oceà Atlàntic, l'enclavament de Cabinda (Angola) i la República del Congo. La capital n'és Kinshasa. Història Una de les ètnies que habiten el Congo és la dels caçadors i recol·lectors dels pigmeus, que conviuen amb altres ètnies agrícoles i ramaderes que hi van arribar posteriorment, com els bantus, que els van desplaçar parcialment. Estat Independent del Congo Des de 1885 fins a 1908, aquest territori fou propietat privada del rei Leopold II de Bèlgica, sota el nom d'Estat Independent del Congo (del francès État Indépendant du Congo) i capitalitat a Boma. Durant aquest període, va patir una explotació i un saqueig sistemàtic dels seus recursos naturals, especialment de l'ivori i el cautxú. L'any 1908, el rei el va cedir a Bèlgica. Congo Belga Ja com a colònia belga, amb capitalitat a Léopoldville (nom rebut en honor del rei), aquest territori fou conegut com a Congo Belga. Durant l'època de dominació belga i sobretot durant l'establiment de l'Estat Lliure del Congo, propietat del rei Leopold II de Bèlgica, la població aborigen va ser explotada a les mines de diamants i a les plantacions de cautxú, en unes condicions pràcticament esclavistes que incloïen pràctiques com les amputacions de la mà. Durant aquest període van morir entre 5 i 15 milions de congolesos, segons estima Adam Hochschid en el seu llibre El fantasma del rei Leopold. A més, els belgues no permetien l'accés a la població originària a l'ensenyament superior, com a part d'una política per mantenir la dependència a la metròpoli. Primera República Democràtica del Congo El 30 de juny de 1960 l'estat assolí la independència amb el nom de República del Congo. El dia 1 d'agost de 1964 va canviar de nom a República Democràtica del Congo perquè no coincidís amb el del seu veí de l'oest, la República del Congo (antiga colònia francesa independitzada el 1960). Per diferenciar-los, es feia sovint referència a la capital, de manera que l'estat occidental era Congo-Brazzaville i l'oriental, Congo-Leopoldville. Un dels líders que havia aconseguit la independència, Patrice Lumumba, en va esdevenir primer ministre i Joseph Kasa-Vubu, president. Amb la proclamació de la independència, es va iniciar un període convuls marcat per lluites internes pel poder, revoltes i intents de cop d'estat. En un d'aquests enfrontaments, Lumumba fou assassinat. Però cap rebel·lió tingué èxit fins que els governs dels EUA i Bèlgica van orquestrar un cop d'estat que va acabar amb l'arribada al poder de Joseph-Désiré Mobutu. La implicació de la CIA va ser destapada pel senador americà Frank Church, uns anys més tard. Amb Mobutu, el Congo va viure diverses dècades immers en una dictadura que permetia que les empreses occidentals controlessin el comerç amb les valuoses matèries primeres del país, en el que es pot considerar una forma d'espoli. Com a política cultural, Mobutu va voler «africanitzar» l'estat. Va començar rebatejant-se com a Mobutu Sese Seko; i l'any 1966, la capital, Leopoldville, va passar a dir-se Kinshasa. És per això que l'estat també era conegut com a Congo-Kinshasa. Zaire Fidel a aquest procés d'«africanització», l'any 1971 Mobutu va canviar el nom de l'estat a Zaire, denominació que es va mantenir fins a la caiguda del seu règim, l'any 1997. Amb el col·lapse de l'URSS, els Estats Units van deixar de donar suport a Mobutu, ja que no el consideraven necessari en la guerra freda. Això feu que a principis dels 90, el país entrés en una profunda crisi que Mobutu va intentar superar reformant l'estat amb propostes oberturistes. En realitat, però, tot fou un maquillatge superficial i el país es va continuar degradant. La situació va desembocar en una revolta que va culminar amb Laurent-Désiré Kabila proclamant la República Democràtica del Congo el maig del 1997. Segona República Democràtica del Congo Els aliats de Kabila, però, li van girar ben aviat l'esquena i van aixecar-se contra el règim l'agost de 1998, amb el suport de Ruanda i Uganda. Tropes de Zimbàbue, Angola, Namíbia, el Txad i el Sudan van intervenir per defensar Kabila, i es va iniciar una guerra civil cruenta i devastadora: la Segona guerra del Congo, també anomenada Guerra Mundial africana, el conflicte amb més morts en tot el món des del final de la Segona Guerra Mundial. Es va declarar un alto el foc el 10 de juliol de 1999, encara que el conflicte va continuar. Kabila fou assassinat el gener del 2001, i el seu fill, Joseph Kabila, va succeir-lo. El nou president va negociar un final per a la guerra, i va signar l'Acord de Pretòria el 2002, un fràgil acord de pau, que no va suposar un clar final de la violència. El conflicte de Kivu va començar l'any 2004 a l'est del Congo com un conflicte armat entre els militars de la República Democràtica del Congo (FARDC) i el grup de Poder hutu Forces Democràtiques per a l'Alliberament de Rwanda (FDLR) a la República Democràtica del Congo. A grans trets ha consistit en tres fases, la tercera de les quals és un conflicte en curs. Abans del març de 2009, el principal grup combatent contra les FARDC era el Congrés Nacional per a la Defensa del Poble (CNDP). Després del cessament de les hostilitats entre aquestes dues forces, les forces rebels tutsis, abans sota el comandament de Laurent Nkunda, es van convertir en l'oposició dominant a les forces governamentals. L'any 2005 es va aprovar una nova constitució que, entre altres novetats, reformava la divisió provincial de l'estat. El 30 de juliol del 2006 es van celebrar les primeres eleccions lliures i multipartidistes des de la independència. Joseph Kabila va obtenir el 45% de vots de la primera volta, i el seu principal rival, l'exvicepresident Jean-Pierre Bemba, un 20%. Aquests resultats provocaren enfrontaments entre els partidaris dels dos candidats, que van deixar 16 morts. Kabila fou finalment elegit president en la segona volta, disputada el 29 d'octubre. El 2011 Kabila fou reelegit president. Estat La convulsa història recent d'aquesta nació africana no ha permès la consolidació d'un sistema polític plenament democràtic, ja que els conflictes armats i dictadures han dominat el panorama des de la independència en la dècada del 1960. No obstant això, un cop finalitzada la Segona Guerra del Congo s'hi han realitzat grans esforços per estabilitzar i dotar el malmès estat d'un sistema polític democràtic estable. Com a part dels acords de Lusaka i del tractat de Pretòria, l'any 2005 s'hi va promulgar una nova constitució, en què es reorganitzava en gran manera el sistema públic i l'administració de l'estat. Les províncies van passar de 10 a 25, es va establir un Parlament bicameral (integrat pel Senat i l'Assemblea Nacional) i una estructura embrionària d'un nou poder judicial. Totes les provisions d'aquest text legal consideren diversos terminis per a l'establiment d'aquests òrgans, i s'estima que el procés conclourà vers 2020. Política Després de dècades de dictadures, guerres i conflictes, la República Democràtica del Congo ha viscut a mitjans de la dècada del 2000 els primers comicis de la seva història: les eleccions que van aprovar la nova constitució del país (2005). Més tard s'escolliren el president i els membres de l'Assemblea Nacional (2006), els governadors de les províncies i els membres del Senat (2007). El president és Félix Tshisekedi, des del 25 de gener de 2019 en succeir a Joseph Kabila. Des de la independència de l'estat, la República Democràtica del Congo estava tradicionalment dividida en deu províncies, que històricament havien estat focus de secessionisme, donada l'escassa força del govern de Kinshasa a l'hora de mantenir el control en tot el país. Així, per exemple, en la dècada de 1960 l'estat de Katanga va proclamar la independència, encara que això es revertí ben aviat. La constitució de 2005 va establir un canvi en l'organització territorial del Congo, creà 26 províncies que en reemplaçaven les 10 històriques. Geografia Flora La vegetació de la República Democràtica del Congo, sobretot en la selva pluvial, és extremadament rica i diversificada. Els arbres de cautxú de diverses espècies i la palmera d'oli en són plantes autòctones, així com el cafè i el cotó. Entre els arbres fruiters figuren el bananer i el cocoter. També hi són nombrosos els arbres de fustes nobles, amb una gran varietat d'espècies com el banús, caoba, iroko, eucaliptus i el pi. Fauna La vida animal també és abundant i variada, amb importants poblacions d'espècies en perill d'extinció, com els goril·les. Entre els grans mamífers destaquen els elefants, lleons, lleopards, ximpanzés, girafes, hipopòtams, zebres i búfals. Els rèptils són nombrosos, entre els quals cal comptar les serps pitó i els cocodrils. Entre les variades i abundants espècies d'ocells cal esmentar els papagais, els pelicans, els flamencs, els cucuts i els bernats pescaires. Són nombrosos els insectes, sobretot les formigues, els tèrmits i els mosquits, com el mosquit anòfel, amfitrió del paràsit de la malària. Un altre insecte portador de malalties infeccioses, que es troba sobretot a les zones de terres baixes, és la mosca tse-tse, que propaga la malaltia del son. Religió El cristianisme és la religió majoritària a la República Democràtica del Congo, seguit per prop del 80% de la població. La República Democràtica del Congo és l'única nació africana que ocupa un lloc en la llista dels 10 països amb més catòlics del món, s'estima que en té 31.210.000, els quals representen el 47,3% de la població total d'aquest país i el 2,9% del total mundial. Els protestants arriben al 20% i els kimbanguistes al 10%. El kimbanguisme va ser vist com una amenaça per al règim colonial i va ser prohibit pels belgues. El kimbanguisme, oficialment «l'Església de Crist a la Terra pel profeta Simon Kimbangu», ara té al voltant de tres milions de membres, principalment entre els bakongo del Baix Congo i Kinsasa. La major concentració de cristians després de William Branham està a la República Democràtica del Congo, on s'estima que hi ha fins a 2.000.000 de seguidors (abril de 2009). 62 de les denominacions protestants al país estan federades en el marc de l'Església de Crist al Congo o CCC. Sovint és simplement referida com «l'Església Protestant», ja que abasta més del 20% de la població. Cultura La República Democràtica del Congo conté una enorme diversitat cultural, reflex dels centenars d'ètnies i de les diferents formes de viure al país, des de la desembocadura del riu Congo a la costa, passant per la selva i la sabana al centre, a les molt densament poblades muntanyes a l'est. Des del , les formes de vida tradicional han sofert canvis a causa del colonialisme, la lluita per la independència, la dictadura de Mobutu i més recentment la Primera Guerra del Congo i la Segona Guerra del Congo. Malgrat els conflictes, els usos i costums de la cultura del Congo han aconseguit mantenir la seva identitat. Els 60 milions d'habitants viuen pràcticament en un entorn rural. El 30% dels que viuen a les àrees urbanes s'han obert més a la influència occidental. Educació El sistema d'educació a la República Democràtica del Congo es regeix per tres ministeris: el Ministère de l'Enseignement Primaire, Secondaire et Professionnel (MEPSP), el Ministère de l'enseignement Supérieur et Universitaire i el Ministeri d'Afers Socials (MAS). El sistema educatiu a la República Democràtica del Congo és similar al de Bèlgica. El 2002 hi havia més de 19.000 escoles primàries al servei de 160.000 alumnes, i 8.000 escoles secundàries al servei de 110.000 alumnes. No obstant això, l'educació primària a la República Democràtica del Congo no és ni obligatòria ni gratuïta, ni universal, i molts nens no van a escola perquè sos pares no poden pagar els honoraris de la inscripció. De manera habitual s'espera que els pares abonin els salaris dels mestres. El 1998, l'any més recent de què es disposa de dades, la taxa bruta de matriculació primària va ser del 50%. Els coeficients bruts de matriculació es basen en el nombre d'alumnes matriculats oficialment a l'escola primària i, per tant, no reflecteixen necessàriament l'assistència a l'escola real. El 2000 el 65% de nens d'edats entre 10 i 14 anys assistien a escola. Com a resultat dels 6 anys de guerra civil, més de 5,2 milions de nens del país no reben educació.<ref name=ilab>«Congo, República Democràtica del». Apreciació sobre les pitjors formes de treball infantil . Oficina d'Afers Laborals Internacionals, EUA Departament de Treball (2006). Aquest article incorpora text d'aquesta font, que és en el domini públic.</ref> Estil de moda convencional Durant algunes èpoques i corrents ideològics s'ha promogut els vestits Abacost enlloc dels vestits occidentals a l'hora de presentar-se en societat i actes públics. Va tenir un significat anticolonial. Economia L'economia de la República Democràtica del Congo, una nació proveïda de grans recursos naturals, ha decaigut dràsticament des de la meitat de la dècada de 1980. Els dos conflictes recents (la Primera Guerra del Congo i la Segona Guerra del Congo), que van començar el 1996, han reduït la producció del país i els seus ingressos estatals, n'han incrementat el deute extern i han suposat la mort per la guerra, la fam i les malalties, de 3,8 milions de persones. Durant els últims anys, la República Democràtica del Congo va ser el segon estat més pobre del continent africà, amb un PIB per capita de 300 $. Però, en l'Informe sobre Desenvolupament Humà de l'ONU publicat el 2011/, lamentablement ha passat a ocupar l'últim lloc: s'ha convertit així en el país més pobre del món, l'últim en l'IDH (Índex de Desenvolupament Humà). La incertesa causada pel creixent conflicte, l'absència d'infraestructures i la dificultat per operar en un ambient hostil, han reduït les operacions de comerç exterior. La guerra també ha intensificat l'impacte de problemes bàsics tals com l'inestable marc legal, la corrupció, la inflació i l'absència d'obertura al govern en la política econòmica i operacions financeres. Les condicions han millorat a partir de 2002 amb el replegament de les forces invasores. Un elevat nombre de missions de l'FMI i del Banc Mundial s'han reunit amb el govern per ajudar a desenvolupar un pla econòmic coherent i el president Joseph Kabila ha començat a implementar-hi reformes. Molta de la seva economia recau en activitats que queden fora de les dades del PNB oficial. Llengües S'ha calculat que es parlen vora 242 llengües a la República Democràtica del Congo. De totes aquestes, només quatre tenen estat de llengua nacional: el kikongo, el lingala, el tshiluba i el suahili. El lingala va ser establert com a llengua oficial de l'exèrcit sota la dictadura de Mobutu, però des que l'exèrcit es va rebel·lar també s'usa el suahili a l'oest. El francès és la llengua oficial de l'estat. Es vol implementar com un idioma neutral entre els grups ètnics i per facilitar la seva comunicació. També són llengües nacionals el koongo, el lingala, el luba-kasai i el congo swahili. Durant el període colonial belga, les quatre llengües nacionals van ser ensenyades a les escoles primàries, cosa que va fer de l'estat un dels pocs a tenir literatura en la seva llengua local durant l'ocupació europea a l'Àfrica. El SIL International ha enumerat 215 llengües pròpies de la República Democràtica del Congo, de les quals una és extinta: Alur: 750.000 parlants al territori Mahagi, al nord-oest de la zona de Djalasiga: a l'antiga província Oriental. També es parla a Uganda. Amba: 4.500 parlants al sud del llac Albert, a l'antiga província del Kivu Nord. Asoa: 25.474 parlants al territori Rungu, a l'antiga província Oriental. Aushi: es parla a l'antiga Província d'Alt Katanga, a l'est de Lubumbashi. Avokaya: 25.000 parlants al territori Faradje, a prop de la frontera amb el Sudan. Babango: 2.547 parlants al territori Basoko, a l'antiga província Oriental. Baka: 1.300 parlants entre el Parc Nacional del Garamba i la frontera amb el Sudan, a l'antiga província Oriental. Bali: 42.000 parlants (entre el 5 i el 10% monolingües), al districte de Tshopo, al territori Bafwasende, entre el riu Tshopo, al sud i el riu Ituri al nord. Baloi: 20.000 parlants a la zona de Bomongo, a l'antiga província de l'Equador. Bamwe: 20.000 parlants al territori de Kungu, a l'antiga província de l'Equador. Banda, mitjà-meridional: 2.000 parlants al territori Bosobolo, a l'antiga província de l'Equador. També al territori Mobaye. Banda, central-meridional: 3.000 parlants a l'antiga província de l'Equador. Banda, Togbo-Vara: 12.000 parlants al nord d'Ubangi, al territori de Bosobolo, a l'antiga província de l'Equador. També es parla a la República Centreafricana i al Sudan. Bangala: Molt poca gent la té com a primera llengua, a l'antiga província Oriental. Bangba: 11.000 parlants als territoris Niangara i Walsa, a l'antiga província Oriental. Bangi: 50.948 parlants a l'est del riu Congo, entre Bolobo i Mbandaka. També es parla a la República Centreafricana i a la República del Congo. Bangubangu: 171.000 parlants al districte de Kasongo, al territori Kabambare, a l'antiga província de Maniema. Barambu: 25.570 parlants al territori Poko, entre els rius Bomokandi i Uélé. Beeke: 1.000 parlants al districte d'Ituri, al territori Mambasa, a l'antiga província Oriental. Bemba: 300.000 parlants a la zona sud-est de la frontera de l'antiga província de Katanga. També es parla a Zimbàbue. Bemba: 295.780 parlants a l'antiga província de Kivu Sud. És una llengua no classificada. Bembe: 252.000 parlants al territori Fizi, a l'est del llac Tanganyika, a l'antiga província de Kivu Sud. També es parla a Tanzània. Bendi: 32.000 parlants al territori de Djugu, entre Bunia i Djalasiga, a l'antiga província Oriental. Bera: 120.000 parlants al districte d'Ituri, al territori Irumu, a l'antiga província Oriental. Bhele: 15.000 parlants a l'est de Butembo, al territori de Lubero, a l'antiga província de Kivu Nord. Bila: 40.000 parlants al territori Irumu (districte d'Ituri), a l'antiga província Oriental. Binji: 165.000 parlatns al territori Kazumba, a l'antiga província de Kasaï Occidental. Boko: 21.000 parlants a prop de Mbandaka, a l'antiga província de l'Equador. Bolia: 100.000 parlants al nord del llac Mai-Ndombe, a l'antiga província de Bandundu. Boloki:4.200 parlants a prop de Mbandaka, a la ribera del riu Congo, a l'antiga província de l'Equador. Bolondo: 3000 parlants al sud d'Ubangi, al territori Budjala, a l'antiga província de l'Equador. Boma: 20.500 parlants a l'antiga província de Bandumbu. Bomboli: 2.500 parlants al sud d'Ubangi, al territori Kungu, a prop del riu Ngiri, a l'antiga província de l'Equador. Bomboma: 23.000 parlants al sud d'Ubangi, al territori Kungu, a l'antiga província de l'Equador. Borna. És una lengua no classificada. Budu: 180.000 parlants al territori Wamba, a l'antiga província Oriental. Budza: 226.000 parlants als territoris de Mongala, Bumba i Bongandanga, a l'antiga província de l'Equador. Buraka: 1.300 parlants al nord-est de Bosobolo, a la ribera del riu Ubangi, a l'antiga província de l'Equador. Bushoong: 155.137 parlants als territoris de Mweka i de Llebo Septentrional, al Kasaï Occidental. Buya: 13.000 parlants a la República Democràtica del Congo. Buyu: 10.000 parlants al llac Tanganyika, entre Katanga i Kivu Sud. Bwa: 200.000 parlants als territoris de buta (el centre dels bwa-parlants), bambesa, banalia, aketi i bondo, a l'antiga província Oriental. Bwela: 8.400 parlants a la República Democràtica del Congo. Bwile: 12.400 parlants al nord d'Aushi i del llac Mweru, a la Província d'Alt Katanga. Chokwe: 504.000 parlants a la República Democràtica del Congo. Sobretot a prop de la frontera amb Angola, al sud-est de Bandundu i a les antigues províncies del Kasaï Occidental i de Katanga. També es parla a Angola, Namíbia i Zàmbia. Dengese: 8.600 parlants al territori Dekese, al Kasaï Occidental. Ding: 155.000 parlants al territori d'Idiofa, al riu Kasaï, a la província Bandundu. Dongo: 12.900 parlants a l'est de Watsa, a l'antiga província Oriental. Dzando: 6.000 parlants al sud d'Ubangi, al territori Kungu, a l'Equador. Efe: 20.000 parlants als territoris de Mambasa, Watsa, Irumu i Djugu, a Oriental. Enya: 15.000 parlants riu Lualaba, entre Kisangani i Kongolo, al territori Ubundu, a l'Oriental. Foma: 13.200 parlants a la ribera nord del riu Congo, a prop de Basoko, a l'Oriental. Francès: és la llengua oficial del país. Fulliru: 300.000 parlants al nord i nord-oest d'Uvira, al territori d'Uvira, al Kivu Sud. Furu: 12.000 parlants al nord ubangi, a l'est de Bosobolo. A l'Equador. També es parla a la República Centreafricana. Gbanziri: 3000 parlants al Nord d'Ubangi i al territori de Bosobolo, a l'Equador. Gbati-ri: 21.000 parlants al nord de Mungbere, entre Isiro i Watsa, a l'Oriental. Gilima: 12.000 parlants al Sud d'Ubangi, al nord del territori de Libenge, a l'Equador. Gobu: 12.000 parlants al Nord d'Ubangi, al territori Bosobolo, a l'Equador. Hamba: 13.000 parlants al territori Lodja, al Kasaï Oriental. Havu: 506.000 parlants al territori Kalehe, al Kivu Sud. Hema: 124.650 parlants al districte d'Ituri, als territoris Irumu i Djugu, a l'Oriental. Hemba: 180.958 parlants a l'est del territori de Kongolo, a Katanga. Holoholo: 15.500 parlants al nord-oest de Kalemie, a Katanga. Holu: 5.095 parlants a l'extrem sud-oest de Bandundu. Hunde: 200.000 parlants als territoris de Masisi i Rutshuru, al Kivu Nord. Hungana: 400 parlants al territori Bulungu, a Bandundu. Joba: 10.000 parlants al nord i nord-oest d'Uvira, al Kivu Meridional. Kabwari: 8400 parlants al territori Fizi, al Kibu Meridional. Kaiku: 13.000 parlants al districte d'Ituri, al territori Mambasa, a l'antiga província Oriental. Kakwa: 20.000 parlants als territoris d'Aru i de Faradje, a l'Oriental. Kaliko: 7.500 parlants al territori Aru, a prop de la frontera amb el Sudan, a l'antiga província Oriental. Kango: 5.900 parlants al riu Uélé, al districte Bas-Uélé, a l'antiga província Oriental. Kango: 2.000 parlants al districte de Tshopo, al territori Bafwasende, a l'antiga província Oriental. Kanu: 3.500 parlants a la zona de Kabunga, al territori Walikale, al Kivu Nord. Kanyok: 200.000 parlants entre els rius Bushimaie i Luembe, al territori de Mwene-Ditu, al Kasaï Oriental. Kaonde: 36.000 parlants a l'est del territori de Kolwezi, a Katanga. Kari: 1.000 parlants al nord del riu Uele, al nord-oest de l'antiga província Oriental. També es parla a la República Centreafricana. Kela: 180.000 parlants al territori de Lomela, al Kasaï Oriental. Kele: 160.000 parlants entre els rius Lomami i Congo, al territori Isangi (Oriental). Kete: 8.400 parlants del nord-est de Mweka, al Kasaï Occidental. Kituba: 4.200.000 parlants a les antigues províncies de Bas-Congo i de Bandundu. Komo: 400.000 parlants a Maniema. Kongo, San Salvador: 536.994 parlants a la República Democràtica del Congo. Al llarg del riu Congo, entre Kinshasa i el nord d'Angola. Konjo: Es parla a l'oest de les muntanyes Ruwenzori. Koongo: 1.000.000 parlants al Bas-Congo. Kpala: 3.000 parlants a l'Equador. Kusu: 26.000 parlants al sud-est de Maniema. Kwami: 400 parlants a Maniema i Kivu Nord, entre Kasese i Walikale. Kwese: 60.000 parlants a l'oest de Kitwit, a l'est de Bandundu. Lala-Bisa: Es parla a l'extrem sud-est de Katanga. Lalia: 55.000 parlants al sud-est de l'Equador, al territori Ikela. Lamba: Es parla al sud-est de Katanga. Langbashe: 3.000 parlants al territori Bosobolo, a l'Equador. Lega-Mwenga: 44.896 parlants al territori Mwenga a Kivu Sud. Lega-Shabunda: 400.000 parlants als territoris de Shabunda i Pangi, a Kivu Sud i a Maniema. Lele: 26.000 parlants al territori Tshikapa, al Kasaï Occidental i a Bandundu. Lendu: 750.000 parlants al districte Ituri, al territori Djugu, a l'oest i nord-oest del llac Albert. També es parla a Uganda. Lengola: 100.000 parlants a Ubundu, Lubutu i Punia, a les antigues províncies Oriental i Maniema. Lese: 50.000 parlants als territoris de Watsa, Djugu, Irumu i Mambasa, a l'antiga província Oriental. Libinza: 10.000 parlants al sud d'Ubangi i al districte de l'Equador, a l'antiga província homònima. Ligenza: 43.000 parlants al territori Bumba, a l'Equador. Lika: 60.000 parlants als districtes Wamba, Rungu i Upper-Uele. Likila: 8.400 parlants a la zona de la ciutat de Makanza, a l'Equador. Lingala: 2.037.929 parlants a les antigues províncies de Bandundu, Equador i Oriental. És la segona lelngua més parlada a l'Estat. També es parla a la República Centreafricana i a la República del Congo. Lobala: 60.000 parlants (molt pocs monolingües) als districtes de Sud Ubangi i Equador. Logo: 210.000 parlants al territori Faradje, a l'antiga província Oriental. Lombi: 12.000 parlants al districte de Tshopo, al territori de bafwasende, a l'antiga província Oriental. Lombo: 10.000 parlants a la zona Isangi, a l'antiga província Oriental. Lonzo: 300 parlants al territori Kenge, a Bandundu. Luba-Kasai: 6.300.000 parlants. És la principal llengua utilitzada a les antigues províncies de Kasaï Occidental i de Kasaï Oriental. Luba-Katanga: 1.505.000 parlants al districte Haut-Lomani, a Katanga. Lugbara: 840.000 parlants al territori Aru, a l'antiga província Oriental. Luna: 50.000 parlants al territori Lusambo, al Kasaï Oriental Lunda: Es parla al Districte de Lualaba i al territori Kahemba, a les antigues províncies de Katanga i Bandundu. Lusengo: 42.000 parlants, sobretot als territoris Mankanza, Lisala i Bumba, a l'antiga província de l'Equador. Lwalu: 21.000 parlants al territori Luiza, al Kazaï Occidental. Ma: 4.700 parlants al nord de Niangara, a prop del riu Kapili, a l'antiga província oriental. Mabaale: 42.000 parlants a l'àrea del riu Ngiri, a l'Equador. Mamvu: 60.000 parlants a l'oest i al sud-oest de Watsa, a l'antiga província Oriental. Mangbetu: 620.000 parlants als territoris de Rungu, Niangara, Poko, Watsa, Wamba i Banalia, a l'antiga província Oriental. Mangbutu: 15.000 parlants al sud del riu Kibali i a l'est del riu Moto, al territori Watsa. Mayeka: 21.000 parlants, a la frontera amb la República del Congo i de la República Centreafricana. Mayogo: 100.000 parlants a l'àrea Isiro i als territoris de Rungu i Wamba. Mba: 36.087 parlants al territori Banalia, a la zona de Banjwade. Mbala: 200.000 parlants als territoris Bagata i Bulungu, entre el riu Kwango i el Kwilu, a Bandundu. Mbandja: 351.543 parlants a la província de l'Equador, al Sud Ubangi i al Nord Ubangi i a l'oest del districte de Mongala. També es parla a la República Centreafricana i a la República del Congo. Mbesa: 8400 parlants al nord del territori de Yahuma, a l'antiga província Oriental. Mbo: 11.000 parlants al territori de Mambasa, al districte d'Ituri. Mbole: 100.000 parlants al sud-oest de Kisangani, a l'antiga província Oriental. Mfinu: 8.400 parlants a Bandundu. Mituku: 50.948 parlants a l'oest del riu Lualaba, al territori Ubundu, a l'antiga província Oriental. Moingi: 4.200 parlants al territori Yahuma, a l'antiga província Oriental. Mongo-Nkundu: 400.000 parlants al sud de l'Equadro i al nord-est de Bandundu. Mono: 65.000 parlants als territoris de Bosobolo, Nord Ubangi i Libenge, a l'Equador. Monzombo: 5.000 parlants al sud de Libenge, a la ribera est del riu Ubangi, a l'Equador. Mpuono: 165.000 parlants al territori Idiofa, a Bandundu. Mündü: 2.800 parlants al nord i nord-est de Faradje, a l'antiga província Oriental. Mvuba: 5.100 parlants al Kivu Nord. Nande: 903.000 parlants sobretot als territoris de Beni i Lubero, a Kivu Nord. Ndaka: 25.000 parlants al territori Mambasa, al districte Ituri. Ndo: 100.000 parlants al sud del riu Lowa, als territoris Mahagi i Aru. Ndobo: 10.190 parlants entre els rius Bomongo i Congo, a l'Equador. Ndolo: 8.000 parlants al territori Budjala, a l'Equador. Ndunga: 2.500 parlants al territori Lisala, a l'Equador. Ngando: 220.000 parlants al nord d'Ikela, a l'Equador. Ngbaka: 1.012.184 parlants a l'Equador. També es parla a la República Centreafricana i a la República del Congo. Ngbaka Ma'bo: 11.000 parlants al territori de Zongo, al districte Libenge, a l'Equador. Ngbandi Septentrional: 250.000 parlants (75.000 monolingües), als territoris Mobaye, Yakoma i Bondo. També es parla a la República Centreafricana. Ngbandi Meridional: 105.000 parlants als territoris de Businga, Budjala, Kungu i Libenge, a l'Equador. Ngbinda: 4.200 parlants a la República Democràtica del Congo. Ngbundu: 16.000 parlants al territori Libenge, a l'Equador. Ngelima: 13.588 parlants als territoris de Banalia i Basoko, a l'antiga província Oriental. Ngiti: 100.000 parlants al territori d'Irumu. Ngombe: 150.000 parlants als districtes Mongala i Ubangi. Ngongo: 4.075 parlants a Bandundu. Ngul: 8.400 parlants al nord d'Idiofa, al riu Kasaï, a l'oest de Bandundu. Ngundu: 5.100 parlants a la República Democràtica del Congo. Nkutu: 40.000 parlants al nord de Kasaï Oriental. Ntomba: 100.000 parlants al nord-est del llac Tumba,a Bandundu. Nyali: 43.000 parlants al territori Djugu, al districte d'Ituri. Nyanga: 150.000 parlants al territori Walikale, a Kivu Nord. Nyanga-li: 48.000 parlants al territoria Watsa, a l'antiga província Oriental. Nyindu: 8.400 parlants a l'oest del llac Kivu, a Kivu Sud. Nzakara: Es parla a la frontera amb la República Centreafricana, al nord-oest del territori Bondo. Ombo: 8400 parlants al nord-oest de Kindu, a Maniema. Omi: 39.500 parlants al territori Aru, a l'antiga província Oriental. Pagibete: 28.000 parlants als territoris Businga, Yakoma, Bumba i Yakomba. Pambia: 21.000 parlants al nord de l'antiga província Oriental. Pelende: 8.400 parlants al territori Kenge, a Bandundu. Phende: 420.000 parlants al sud del riu Kasaï, als territoris d'Idiofa i Gungu, a Bandundu. Poke: 46.000 parlants al territori d'Isangi, a prop de Kisangani. Ruund: 152.845 parlants a Katanga. També es parla a Angola. Ruanda: 250.000 parlants a la frontera amb Ruanda, entre el llac Edward i el llac Kivu, a Kivu Nord. Sakata: 75.000 parlants als territoris Kutu, Mushie i Inongo, a prop del riu Lukenie, a Bandundu. Salampasu: 60.000 parlants al sud-est de Kasaï Occidental. Samba: 4200 parlants al nord del territori de Kasongo-Lunda, a Bandundu. Sanga: 431.000 parlants a Katanga. Sango: Hi ha pocs parlants a l'extrem nord de l'Equador. Seba: 167.000 parlants al territori Kasenga, a Katanga. Sengele: 17.000 parlants a l'oest del llac Mai-Ndombe, a Bandundu. Sere: 2.500 parlants al nord-est d'Ango. També es parla a la República Centreafricana. Shi: 654.000 parlants als voltants de Bukavu. So: 6.000 parlants al nord de Basoko. També es parla a Uganda. Sonde: 96.000 parlants al sud-est de Bandundu, al territori Feshi. Songa: Es parla al Kivu Sud. Songe: 1.000.000 parlants, al Kasaï Oriental, sobretot a la zona de Kabinda. també a Katanga. Songo: 13.000 parlants al territori Bulungu, a Bandundu. Segurament també es parla a Angola. Songomeno: 50.000 parlants al territori Dekese, a Kasaï Occidental. Songoora: 1.300 parlants als territoris Kindu, Punia, i Shabunda, a Maniema. Suku: 50.000 parlants, al sud de Bandunbu, a l'oest de Feshi. Swahili, Congo: 2.000 parlants a Katanga, Kivu Nord, Kivu Sud i Maniema. Taabwa: 250.000 parlants a Katanga, a prop del llac Tanganyika. Tagbu: 17.000 parlants. Talinga-Bwisi: 30.890 parlants, a Kivu Nord, al territori Beni. Al Parc Nacional de Virunga, a prop de la frontera amb Uganda. Teke, Eboo: 454.000 parlants de totes les llengües Teke al Congo. A Bandundo. Teke, Ibali: 71.000. També es parla a la República del Congo. Tembo: 150.000 parlants a Kivu Nord i Sud. Al territori Kalehe. Tembo: 5.000 parlants als districtes Sud Ubangi i Equador. Tetela: 750.000 parlants a Kasaï Septentrional i a l'antiga província Oriental. Tiene: 24.500 parlants a Bandundu, a l'àrea Bolobo. Vanuma: 6.700 parlants al territori Irumu, a l'antiga província Oriental. Wongo: 12.691 parlants als territoris d'Ilebo i Tshikapa, a Kasaï Occidental. també a Bandundu. Yaka: 700.000 parlants als territoris Popokabaka i Kasongo Lunda, a Bandundu. També es parla a Angola. Yakoma: 10.000 parlants a la República Democràtica del Congo. Yamongeri: 13.000 parlants al sud del riu Congo, a l'Equador. Yango: 3.000 parlants als districtes de Kungu i Libenge, a l'Equador. Yansi: 100.000 parlants al territori Bulungu, a prop del riu Loange, a l'antiga província Bandundu. Yela: 33.000 parlants al territori Bokungu, a l'Equador. Yombe: 669.000 parlants. també es parla a Angola i la República del Congo. Yulu: també són al Sudan. Zande: 730.000 parlants. Es parla a l'extrem nord de l'antiga província Oriental. També es parla a la República Centreafricana i al Sudan. Zimba: 120.000 parlants al territori Kasongo, a Maniema. A part, també hi ha la llengua extinta: Ngbee: es parlava a l'antiga província Oriental i als territoris Rungu, Niangara, Wamba i Watsa. A més a més, a la República Democràtica del Congo també es parla: boguru, fanagalo, grec i llengües de l'Índia. Referències Vegeu també Kasai del Sud Katanga Economia de la República Democràtica del Congo Chrysobatrachus cupreonitens Bibliografia La novel·la La Bíblia de l'arbre del verí'' centra la narració en el període de la independència congolesa Enllaços externs Els pigmeus del Congo. Cultura i imatges dels primers habitants del Congo. Campanya «Congo: perill de riqueses» , sobre les dones, els indígenes i els recursos naturals a la República Democràtica del Congo.


text: Les Illes Canàries (oficialment i en castellà las Islas Canarias) és un arxipèlag africà de vuit illes volcàniques de l'oceà Atlàntic, situades al nord-oest del continent africà, concretament davant les costes del Marroc i el Sàhara Occidental. Administrativament, s'han constituït com a comunitat autònoma d'Espanya amb el nom de les Canàries, una nacionalitat històrica segons el seu Estatut d'Autonomia, i una regió ultraperifèrica de la Unió Europea. Les Illes Canàries és l'arxipèlag més extens i poblat de la regió de la Macaronèsia. La capitalitat de les illes és compartida entre les ciutats de Santa Cruz de Tenerife i Las Palmas de Gran Canaria, capitals respectivament de cadascuna de les províncies que formen l'arxipèlag canari, Las Palmas i Santa Cruz de Tenerife. El parlament de les Canàries es troba a Santa Cruz de Tenerife, mentre que la seu de la presidència del govern s'alterna entre totes dues ciutats per períodes legislatius. Tanmateix hi ha un equilibri entre les dues capitals en el repartiment de conselleries i institucions públiques. Tradicionalment l'arxipèlag de les illes Canàries es considerava format per set illes habitades, però des del mes de juny de 2018 l'illa de La Graciosa s'afegeix a les altres illes habitades: Gran Canària, La Palma, Lanzarote, Fuerteventura, La Gomera, El Hierro i Tenerife. Toponímia El primer document escrit amb una referència directa a Canàries és de Plini el Vell que cita el viatge del rei de Mauritània Juba II a les illes el 40 aC i es refereix a elles per primera vegada com les Illes Afortunades, del llatí Fortunatae Insulae. En aquest document també hi apareix per primera vegada el terme «Canària», del llatí canis, gos, utilitzat, probablement per fer referència a l'illa de Gran Canària. D'acord amb Plini, aquest nom va ser donat a l'illa en memòria dels dos grans mastins que els enviats de Juba hi van capturar i van portar a Mauritània (l'actual Marroc) i que són representats a l'actual escut de Canàries. Altres teories modernes suggereixen que el nom prové del grup amazic canarii que vivia a la zona nord-occidental de l'Àfrica; de fet, Plini esmenta en un altre document als canarii, i encara que relaciona aquest terme amb els gossos, és probable que sigui una adaptació d'un terme amazic. Història Les illes Canàries eren habitades des d'abans de la conquesta europea pels guanxes. El terme «guanxe» era el gentilici dels habitants de l'illa de Tenerife, però després va ser usat per referir-se a tots els habitants originals de l'arxipèlag. Eren un poble relacionat amb els antics amazics del nord d'Àfrica. No es coneixen amb precisió els detalls de la colonització de les illes, encara que les teories més acceptades suggereixen que aquestes poblacions hi van ser portades pels fenicis o romans. Les principals activitats econòmiques d'aquests pobles eren el pasturatge, l'agricultura, la recol·lecció de fruits i la pesca a les costes. Al les illes van ser descobertes per les monarquies i els estats feudals europeus. S'hi van produir diverses visites de mallorquins, portuguesos i genovesos. El navegant genovès Lancelloto Malocello es va establir a l'illa de Lanzarote el 1312. Els mallorquins van establir una missió a les illes (a partir del viatge de Francesc Desvaler) amb un bisbat que va romandre des del 1350 fins al 1400 i del qual procedeixen algunes imatges de verges que eren venerades pels guanxes. Durant els següents cinquanta anys, amb el permís papal i el suport de la corona castellana, es van organitzar diverses expedicions a la recerca d'esclaus, pells i tints. El 1402 es considera l'any del començament de la conquesta de les illes amb l'expedició a Lanzarote dels normands Jean de Bethencourt i Gadifer de la Salle, subjectes, tanmateix, al vassallatge de la corona de Castella i amb el suport de la Santa Seu. Atesa l'orografia, la manca d'interès comercial i la resistència dels nadius, la conquesta no va finalitzar fins al 1496, data en què es rendeixen els últims nadius de Tenerife, i les illes són incorporades a la corona de Castella. La conquesta de les Illes Canàries, que va durar gairebé cent anys, van ser el precedent de la conquesta del Nou Món. Tan bon punt fou conclosa la conquesta de les illes, s'hi va imposar un nou model econòmic basat en el monocultiu, al començament la canya de sucre. En aquesta època es van constituir les primeres institucions i els òrgans de govern. Amb el descobriment d'Amèrica i la posterior conquesta, les illes es van convertir en punt d'escala de les rutes comercials amb Amèrica, l'Àfrica i l'Índia –el port de Santa Cruz de la Palma es va convertir en un dels ports més importants de l'Imperi Espanyol– la qual cosa va ser acompanyada d'una gran prosperitat per a determinats sectors socials de les illes. Les crisis dels monocultius del i la independència de les colònies americanes durant el hi van produir greus recessions econòmiques. Arran de les crisis econòmiques que va patir l'arxipèlag, es van produir grans onades d'emigració cap al continent americà. Al començament del es va introduir a Canàries el nou monocultiu de plàtan, l'exportació del qual va ser controlada per companyies comercials com ara Fyffes. La rivalitat entre les elits de les ciutats de Santa Cruz i Las Palmas per la capitalitat de les illes va dur a la divisió de l'arxipèlag en dues províncies el 1927. Després de la mort de Francisco Franco i la instauració del règim democràtic de monarquia parlamentària es va elaborar un Estatut d'Autonomia aprovat el 1982. Actualment Canàries és governat per un govern de coalició del Partit Socialista de Canàries-PSOE, Nueva Canarias, Unides Podem i l'Agrupació Socialista Gomera, deixant fora del govern a Coalició Canària després de 26 anys de mandat consecutiu. Geografia Les illes Canàries són un arxipèlag situat a l'oceà Atlàntic, al nord-oest de la costa d'Àfrica. L'arxipèlag forma l'ecoregió macaronèsica juntament amb les Açores, Cap Verd, Madeira i les illes Salvatges. L'illa canària més propera al continent es troba a 108 km del nord-oest de la costa africana. L'arxipèlag de les canàries està format per les següents illes: Tenerife (capital Santa Cruz de Tenerife); Gran Canària (capital Las Palmas de Gran Canaria); Lanzarote (capital Arrecife), que conté l'Arxipèlag Chinijo, format per les illes: La Graciosa (habitada), Alegranza, Montaña Clara, Roque del Este i Roque del Oeste; Des de l'any 2018, a causa de la reforma del Estatut d'Autonomia de Canàries, La Graciosa va passar a ser reconeguda com a illa, tot i que segueix sent depenent del Cabildo de Lanzarote; La Palma (capital Santa Cruz de La Palma); La Gomera (capital San Sebastián de La Gomera); El Hierro (capital Valverde); Fuerteventura (capital Puerto del Rosario), i l'illa de Lobos; A més, també trobem monts submarins, prolongacions natural del territori emergit de l'arxipèlag: Bimbache, Echo, The Paps, Drago, Tropic, Ico, Malpaso, Pelican, Tortuga i Infinito. El volcà del Teide, a Tenerife, és la muntanya més alta d'Espanya, i el tercer volcà més gran del món. Clima Segons la situació de les illes respecte als vents alisis, el clima hi pot ser temperat i humit o bé molt sec. En general, el clima és oceànic i tropical, amb temperatures suaus. Les precipitacions varien depenent de l'illa. A La Palma, les precipitacions anuals són majors que no pas a les illes occidentals. Així doncs, a les illes de Fuerteventura i Lanzarote el clima és més àrid o semidesèrtic. L'escassesa d'aigua ha dut a la instal·lació d'estacions de dessalinització per a abastir les àrees urbanes. La porositat del terreny atesa la naturalesa volcànica, dificulta l'aprofitament de l'aigua de la pluja en preses i embassaments, encara que se'n fa ús a la Gran Canària i La Gomera. A les illes occidentals s'aprofita l'aigua dels aqüífers subterranis. Atesa la presència de muntanyes a prop de les costes, les masses d'aire es condensen i formen un fenomen conegut com les masses de núvols, la qual cosa proveeix d'humitat per a la vegetació d'algunes zones. Els vents bufen amb major freqüència del nord-est, vents que encara que no produeixen precipitacions, si porten humitat. Els vents del llevant sovint són acompanyats de xaloc o calitja; és a dir, pols en suspensió procedent del desert del Sàhara, de vegades amb una alta densitat. Medi ambient S'hi han conservat diverses espècies autòctones, com ara l'arbre conegut com a drago (Dracaena draco) i els boscos de laurisilva. Quatre dels tretze parcs nacionals espanyols estan a les Canàries, més que a cap altra comunitat autònoma: el Parc Nacional de la Caldera de Taburiente a La Palma, el Parc Nacional de Garajonay a La Gomera, el Parc Nacional del Teide a Tenerife, el Parc Nacional de Timanfaya a Lanzarote. Política i govern El govern de Canàries està regulat per l'Estatut d'Autonomia de Canàries aprovat el 1982. Les illes es constitueixen com a comunitat autònoma, com a dret que la constitució espanyola atorga a les nacionalitats. Els poders de la comunitat autònoma de Canàries s'exerceixen a través del Parlament, el Govern i la Presidència de Canàries: El Parlament de Canàries està constituït per 60 diputats canaris electes per sufragi universal per mitjà de la representació proporcional, en què llur designació està condicionada a les llistes de partit o coalició que hagin obtingut el nombre més gran de vots vàlids de llurs respectives circumscripcions electorals, o almenys el 30% dels vots vàlids emesos en la circumscripció insular o de la suma de tots els vots vàlids de totes les circumscripcions en què es van presentar, o almenys el 6% de tots els vots vàlids emesos a tota la comunitat autònoma. El Parlament exerceix la potestat legislativa de la comunitat autònoma. El Govern de Canàries exerceix la potestat executiva de Canàries. És integrat pel president, el vicepresident i els consellers. El President de Canàries és el representant de l'executiu de Canàries. És elegit pel parlament del qual ha d'obtenir el vot de confiança, i després és nomenat pel rei d'Espanya. Els partits polítics amb presència a Canàries són: Coalición Canaria Movimiento Canarias Libre Nueva Canarias Partido Nacionalista Canario Frepic-Awanak MPAIAC Alternativa Popular Canaria Unión del Pueblo Canario Congrés Nacional de Canàries Azarug Economia L'economia està basada en el sector terciari (74%), principalment turisme, el que ha propiciat el desenvolupament de la construcció. El turisme va començar en els anys 60 amb els escandinaus, després van vindre els alemanys i anglesos que formen el gruix del turisme, la temporada forta del qual és la hivernal. La indústria és escassa, bàsicament agroalimentària, tabaquera i de refinament de petroli (la refineria de Santa Cruz de Tenerife és la més antiga d'Espanya). Després de l'ocupació del Sàhara Occidental pel Marroc, les indústries de conserves de peix van desaparèixer. Només està conreat el 10% de la superfície, sent de secà la majoria (ordi, blat, vinya i papes), i de regadiu una minoria (plàtans i tomàquets), orientats al comerç amb la resta d'Espanya i amb la Unió Europea. Encara que en un primer moment Canàries va quedar fora de la Unió Duanera de la Comunitat Econòmica Europea, aquest règim de llibertat comercial va impossibilitar la subvenció de la producció agrícola de tomàquets i plàtans perquè no li era aplicable la PAC (Política Agrària Comuna), per això es va demanar i va obtenir el canvi a un model d'integració plena, amb l'establiment d'un Arbitri a la importació de mercaderia i un IVA disminuït, l'IGIC. Entre les especificacions fiscals de Canàries hi ha la Reserva per a Inversions a Canàries (RIC), que disminueix de la base imposable de l'Impost de societats (IS) fins al 90% del benefici no distribuït (80% en el cas de professionals que han de tributar per l'Impost sobre la Renda de les Persones Físiques (IRPF) per l'import de la dotació a la reserva, que ha d'invertir-se en el termini de tres anys des de la dotació. Així mateix, existeix una zona franca, denominada Zona Especial Canària (ZEC), on les empreses implantades tributen a l'1% de l'IS. S'ha iniciat també l'exportació de fruites tropicals (alvocats, pinyes, mangos i altres cultius d'hivernacle) i flors. La ramaderia, principalment caprina i bovina, és escassa, després d'haver patit una important reculada en les últimes dècades. Era la segona regió pesquera d'Espanya però el sector pesquer ha anat a pic després de l'ocupació del Sàhara pel Marroc i de les dures condicions per a pescar en les aigües saharauis. El sector de la construcció és el que ha aportat major creixement en l'últim decenni, però afronta en l'actualitat un cicle recessiu. Estadístiques de turisme Nombre de turistes que van visitar Canàries en 2016, per illa de destinació: Tenerife - 4.885.900 Gran Canaria - 3.654.800 Lanzarote - 2.328.700 Fuerteventura - 1.914.100 La Palma - 221.500 La Gomera i El Hierro - 109.300 Demografia La densitat de població en les illes és de 278,8 hab/km2, xifra més de tres vegades superior a la mitjana estatal. Gran Canària i Tenerife alberguen més del 80% de la població total de l'arxipèlag. Hi ha hagut històricament una forta migració interior des de les illes menys poblades a les capitalines, així com altra exterior en direcció a Amèrica (sobretot a Cuba, Puerto Rico i Veneçuela). La població és en la seua pràctica totalitat de raça blanca o caucàsica. Malgrat el fort creixement de la natalitat registrat en la dècada de 1960, que va dibuixar una piràmide poblacional molt jove en els anys 80 (la població menor de 30 anys s'acostava llavors a la meitat de la població total), les menors taxes de fecunditat en els últims anys assenyalen un procés d'envelliment. Aquest fenomen està sent parcialment compensat per l'auge de la immigració, que ha fet de Canàries destinació de molts treballadors de serveis i de la construcció procedents d'altres comunitats autònomes d'Espanya, així com de nordeuropeus jubilats (establerts tot l'any o només en el període hivernal), llatinoamericans (provinents en la seua majoria de Colòmbia, Cuba, Veneçuela i l'Argentina), marroquines i persones de l'Àfrica subsahariana. Segons el cens de gener de 2015, la població de Canàries ascendeix a 2.100.306 habitants. En la província de Las Palmas hi ha 1.098.406 persones; en la de Santa Cruz de Tenerife, 1.001.900. La densitat poblacional en ambdues províncies és; 301,83 a Santa Cruz de Tenerife i 266,06 a Las Palmas. El municipi amb major nombre d'habitants és Las Palmas de Gran Canaria (381.123 habitants), seguit de Santa Cruz de Tenerife (221.956), San Cristóbal de La Laguna (148.375) i Telde (99.201). Població per illes Segons dades de l'INE a data de gener de 2017 Tenerife - 888.111 Gran Canaria - 847.830 Lanzarote - 142.551 Fuerteventura - 107.367 La Palma - 82.346 La Gomera - 20.783 El Hierro - 10.587 La Graciosa - 658 Festivitats El dia oficial de la Comunitat Autònoma és el Dia de Canàries el 30 de maig. Aquest és l'aniversari de la primera sessió del Parlament de Canàries, amb seu en Santa Cruz de Tenerife, el 30 de maig de 1983. El calendari comú de festivitats a les Illes Canàries és el següent: 1 de gener: Dia d'Any Nou. 6 de gener: Dia de l'Epifania. Març o abril: Dijous Sant i Divendres Sant. 1 de maig: Dia del Treball. 30 de maig: Dia de Canàries. 15 d'agost: Assumpció de la Mare de Déu. Aquest dia és un firat a l'arxipèlag com a tot Espanya. Popularment, a les Illes Canàries, és conegut com el dia en què se celebra a la nostra Senyora de la Candelaria (Patrona de les Illes Canàries). 12 d'octubre: Dia Nacional d'Espanya. Commemoració del descobriment d'Amèrica. 1 de novembre: Dia de Tots Sants. 6 de desembre: Dia de la Constitució Espanyola. 8 de desembre: Immaculada Concepció (Patrona d'Espanya). 25 de desembre: Nadal. A més, cadascuna de les illes té les seves pròpies festivitats. Aquestes són les festivitats dels sants patrons de les illes de cada illa: 2 de febrer: a Tenerife. La nostra Senyora de la Candelaria. 5 d'agost: a La Palma. La nostra Senyora de les Neus. 8 de setembre: a Gran Canària. La nostra Senyora del Pi. 15 de setembre: a Lanzarote. La nostra Senyora dels Dolors. Tercer dissabte de setembre: a Fuerteventura. La nostra Senyora de la Penya. 24 de setembre: a El Hierro. La nostra Senyora dels Reis. Dilluns següent al primer dissabte d'octubre: a La Gomera. La nostra Senyora de Guadalupe. Les festivitats més famoses i internacionals de l'arxipèlag són el carnaval. El carnaval se celebra a totes les illes i tots els seus municipis, però els dos més freqüentats són els de les dues capitals de les Illes Canàries; el Carnaval de Santa Cruz de Tenerife i el Carnaval de Las Palmas de Gran Canària. Referències Vegeu també Pedro Fernández de Lugo José Comas Quesada Aaru Nacionalisme canari Llista de peixos de les illes Canàries Centro Atlántico de Arte Moderno Enllaços externs Govern de Canàries Turisme de Canàries