text: Aristòtil (Estagira, Grècia, 384 aC - Eubea, Grècia, 322 aC) va ser un filòsof de l'antiga Grècia. És un dels grans pensadors de la humanitat. La seva lògica, naturalisme i ètica dominaren en el pensament europeu durant gairebé 2.000 anys, fins ben entrat el . Aristòtil va dominar el coneixement de la seva època, des de la filosofia a la biologia, des de les matemàtiques fins a la psicologia. No sols va estudiar gairebé tots els àmbits del coneixement existents en el seu temps, sinó que, a més, va fer contribucions significatives en la majoria d'aquests. Dins l'àmbit de la ciència, Aristòtil va estudiar anatomia, astronomia, economia, embriologia, geografia, geologia, meteorologia, física i zoologia. Dins la filosofia, va escriure sobre l'estètica, ètica, govern, metafísica, política, psicologia, retòrica i teologia. També va estudiar sobre l'educació de les persones, els costums estrangers, la literatura i la poesia. Les seves obres constitueixen una enciclopèdia virtual dels coneixements grecs. S'ha suggerit que Aristòtil va ser, probablement, l'última (Que en una serie ordenada ocupa el lloc final i no té una altra cosa de la mateixa espècie darrere o després) persona que sabia tot el que podia ser conegut en el seu temps. Aristòtil afirmava que l'única realitat és el món que tenim al davant. No hi ha dos mons, com defensava Plató —el món de les idees i el món de les coses—, sinó un de sol, el món real, físic, dels éssers, i la seva constant transformació. Amb ell, la filosofia abasta tots els camps del saber. El seu pensament ha influït més que el de qualsevol altre autor en tota la història de la filosofia. Cal destacar el paper dels àrabs en la seva reintroducció a Europa. Encara que Aristòtil va escriure tractats elegants i diàlegs —Ciceró descriu el seu estil literari com «un riu d'or»—, es creu que la majoria dels seus escrits s'han perdut i només al voltant d'un terç de les obres originals han sobreviscut. Biografia La vida d'Aristòtil no es coneix amb exactitud. Hi ha poques dades biogràfiques a les seves obres i no es coneixen gaires testimoniatges dels seus contemporanis. Els doxògrafs (Dionís d'Halicarnàs i Diògenes Laerci) que en tenim són posteriors a la seva mort d'uns quants segles. Va ser preceptor d'Alexandre el Gran a qui li transmet l'esperit de crítica i filosofia així com el sentiment de pertinença a l'hel·lenisme. Segons els seus biògrafs, sobretot Diògenes Laerci, Aristòtil tenia humor i era tartamut. Infantesa Aristòtil va néixer a Estagira, a la península Calcídica, actualment Stavros, l'any -384, a uns 55 quilòmetres a l'est de la moderna Salònica. Aleshores pertanyia al Regne de Macedònia i avui és a la regió de Macedònia de Grècia; no confongueu amb el país Macedònia del Nord. El seu pare, Nicòmac, era el metge personal del rei Amintes III de Macedònia. La seva mare Festies, era llevadora, originària de l'illa d'Eubea. La seva família va pretendre que provenia de Macàon. Aristòtil va ser entrenat i educat com un membre de l'aristocràcia. Els seus pares varen morir quan encara era molt jove degut a la resistència que es va donar a Pella durant el regnat d'Arquelau I de Macedònia. El jove es trasllada problement a Atarneu. La seva tutela passa a mans de Proxenus d'Atarneu. Període de l'Acadèmia A l'edat de divuit anys, es va traslladar a Atenes per continuar la seva educació a l'Acadèmia platònica, i Plató va ser el seu mestre. Plató, que segons els escrits que posseïm hi veu un jove talentós i intel·ligent, li dona el permís per ensenyar retòrica. Es torna anagnost de Platí, que el fa dir «el lector» o «l'intel·ligent de l'escola», en grec antic, Nοῦς τῆς διατριβῆς. Aristòtil va romandre a l'Acadèmia durant gairebé vint anys, primer com a alumne i posteriorment com a professor, fins després de la mort de Plató, l'any -347. Degut al fet que Aristòtil va acudir a l'Acadèmia durant el seu període de màxima esplendor, es podria dir que va poder formar-se adequadament. Èudox va ser qui va exercir la primera influència sobre el jove Aristòtil en haver-hi inculcat l'exigència del «salvar els fenòmens», dit altrament, «trobar un principi que expliqui els fets tot conservant la genuïnitat de presentar-se intacta». El fet que les idees d'Èudox diferissin de la filosofia platònica i que això les conduïa a l'aporia, Aristòtil no va fer-ne gaire cas, encara que sí que va relacionar-se amb Espeusip, Felip d'Opunt, Erast i Corisc. Tant el primer com el segon varen ser escolarques de l'Acadèmia. Durant aquest període de joventut va escriure diversos diàlegs i el Protrèpitc, una exhortació a la filosofia molt popular adreçada al públic generalista. Cap d'aquestes obres no s'ha pogut conservat a excepció d'alguns fragments. Finalment, Aristòtil va participar possiblement als Misteris eleusins, d'on n'hauria escrit L'experiència és aprendre. Formació de la seva filosofia Quan va morir Plató, Aristòtil va marxar d'Atenes i en aquest període va confegir les seves pròpies teories, allunyant-se dels ensenyaments del seu mestre. Deia que era "amic de Plató, però encara més amic de la veritat". Durant aproximadament tres anys va viure sota la protecció del seu amic i antic company d'Acadèmia, Hèrmies, governador de la ciutat. Es va casar amb Píties, neboda o filla adoptiva d'Hèrmies. Li va donar una filla, a qui van anomenar també Píties. Va viatjar amb Xenòcrates a la cort del seu amic Hèrmies d'Atarneu, a l'Àsia Menor. A Àsia, Aristòtil va viatjar amb Teofrast a l'illa de Lesbos, on junts van investigar la botànica i la zoologia de l'illa. Poc després de la mort d'Hèrmies, executat per Mentor de Rodes, Aristòtil va ser convidat pel rei Filip II de Macedònia per convertir-se en el tutor del seu fill i hereu, Alexandre el Gran; era l'any -343 i es trasllada a viure dos anys a l'illa de Lesbos. Alexandre Magne i el Liceu Aristòtil va ser designat com a cap de la Reial Acadèmia de Macedònia. Durant aquest temps, donà lliçons no sols a Alexandre, sinó també a altres dos futurs reis: Ptolemeu i Cassandre. En l'obra Política, Aristòtil afirma que només una cosa podria justificar la monarquia, i era si la virtut del rei i la seva família eren més grans que la virtut de la resta dels ciutadans en el seu conjunt. Amb molt de tacte, va incloure el jove príncep i el seu pare en aquesta categoria. Aristòtil va encoratjar Alexandre en la gran conquesta oriental, i la seva actitud cap a Pèrsia era descaradament etnocèntrica. En un exemple famós, aconsellava Alexandre perquè fos "un líder per als grecs i un dèspota per als bàrbars; per tenir cura dels primers com a amics i familiars, i fer front als altres com la que es té amb els animals o les plantes". L'any 335 aC va tornar a Atenes i va fundar la seva pròpia escola, el Liceu. Es va dedicar tant a la investigació com a l'ensenyament, i va realitzar cursos durant dotze anys. Mentre estava a Atenes, va morir la seva dona Píties i Aristòtil es va aparellar amb Herpília d'Estagira, que li va donar un fill, nen a qui van donar el nom del seu pare, Nicòmac. Segons la Suda, Aristòtil també tenia un eromenos, Palefat d'Abidos. És durant aquest període de mestratge a Atenes, entre el 335 aC i el 323 aC, quan es creu que Aristòtil va produir moltes de les seves obres. Aristòtil va escriure molts diàlegs, però només alguns fragments ens n'han arribat. Les obres que han sobreviscut estan en forma de tractat i no van ser, majoritàriament, destinades a ser publicades de manera generalitzada, ja que se sol creure que servien de suport a l'ensenyament, com a conferències per als seus alumnes. Els seus tractats més importants són el de Física, Metafísica, Ètica a Nicòmac, Política, De Anima (Sobre l'ànima) i la Poètica. A prop del final de la seva vida, Alexandre va començar a sospitar de complots contra ell, i va amenaçar Aristòtil en algunes cartes. No era cap secret el menyspreu que sentia Aristòtil per les pretensions divines d'Alexandre, que a més havia fet executar Cal·lístenes d'Olint, un familiar d'Aristòtil, com un traïdor. Una tradició molt estesa en l'antiguitat fou que Aristòtil era sospitós d'haver tingut participació en la mort d'Alexandre, però hi ha poques proves que ho sostinguin. Després de la mort d'Alexandre, el sentiment contra els macedonis a Atenes va augmentar. Eurímedon Hierofanta va denunciar Aristòtil per no lloar els déus. Aristòtil va haver de marxar a la propietat de la família de la seva mare a Calcis, i comentà: "No vaig permetre que els atenencs pequessin dues vegades contra la filosofia"; una referència a l'anterior judici i execució de Sòcrates pels atenencs. Va morir a l'illa d'Eubea de causes naturals, l'any 322 aC, a l'edat de 62 anys. Aristòtil va nomenar conseller delegat el seu alumne Antípater i va deixar un testament en què va demanar ser enterrat amb la seva dona. Pensament i obra Segons la cosmologia aristotèlica, el cosmos és finit, ordenat, esfèric, ple, geocèntric, geoestàtic. Dividit en dues regions clarament diferenciades pels elements materials amb els quals estan constituïdes i pel tipus de moviment: Regió supralunar (el cel), formada per esferes concèntriques d'èter, matèria incorruptible (eterna) i amb moviment circular. Regió sublunar (la Terra, esfèrica), quieta al mig de l'Univers, formada per terra esfèrica, aigua, aire i foc, en moviment lineal i també tenia el pensament de que la matèria és corruptible, és a dir, es fa malbé. Aristòtil considera que el coneixement és un procés ascendent que va de l'objecte al concepte, de les coses a les causes. Distingeix dos grans nivells de coneixement: el nivell sensitiu i el nivell intel·lectual. Si bé accepta com el seu mestre Plató que la doxa o opinió comuna és errònia, perquè es queda amb l'aparença de la veritat, sí que considera l'enraonament com a coneixement fiable: la doxa és l'opinió comuna referendada per l'autoritat i el debat públic. El coneixement intel·lectual es transmet sobretot a partir del llenguatge i la reflexió. El llenguatge al·ludeix a veritats universals, al món i les seves maneres d'éssers, i per aquest motiu és comprensible per qualsevol ésser humà; el que varien són les llengües particulars, subjectes a convencions. Ètica El filòsof veia l'ètica com una ciència pràctica, és a dir, quelcom fruit de més que mer raonament, sinó de l'acció pràctica i duradora. L'ésser humà busca la felicitat (eudaimonia), el més gran bé. La felicitat no pot ser trobada sinó actuant segons la naturalesa del mateix ésser humà, la naturalesa que el defineix, actuant segons l'intel·lecte, que busca la raó. Això ens porta a pensar que una manera de ser feliços és actuar sempre amb un terme mitjà. Un terme entre l'excés i el defecte. Aristòtil desenvolupa la seva posició ètica en tres obres: Ètica a Nicòmac (anomenada així també Ètica nicomaquea), Ètica a Eudemi (o bé Eudèmia) i la Magna Moralia o Gran ètica. Física aristotèlica És l'estudi de l'ésser en moviment. Aquest sempre es dona en ordre a una finalitat, per això hi ha diverses classes de moviment o canvi: de lloc, quantitatiu i substancial. Les lleis del moviment són: Tot mòbil requereix un motor. Si cessa la causa, cessa l'efecte. La natura és principi de moviment. A la natura no hi ha el buit. A la regió supralunar el moviment és circular. A la regió sublunar, el moviment és lineal, i pot ser natural o violent. Lògica És l'eina que fa servir l'enteniment per a la ciència. El mètode de la lògica és la deducció sil·logística, que permet deduir conclusions vertaderes de premisses vertaderes, i fa possible la deducció. Hi ha uns principis lògics de la deducció, que són: Els axiomes: principis comuns a tot el saber que no necessiten demostració perquè són evidents. Les definicions: principis que s'ajusten a l'objecte de cada ciència, no evidents per si mateixos i que s'han d'aprendre. La ciència és un coneixement necessari, universal i cert de les coses, que arriba fins a les essències, les expressa en definicions i les exposa per les seves causes. Per tant, és un saber demostratiu que segueix un procés progressiu entre categories, judicis i raonaments. Concepte: element més simple de l'enteniment, intuïció immediata de les coses, que sempre és veritable. Judici: atribució d'un concepte que fa de predicat a un altre que fa de subjecte. Atribució que pot ser vertadera o falsa. Raonament: judicis relacionats entre si, dels quals se'n dedueix un judici nou o conclusió. El raonament deductiu vàlid és el sil·logisme, que consta de tres judicis, els dos primers són les premisses i el tercer n'és la conclusió. Les obres d'Aristòtil que tracten de lògica es troben recollides en l'Organon. Metafísica És la ciència de l'ésser en tant que ésser, és a dir, considera la realitat i les coses en allò que totes tenen en comú, el fet de ser, existir. Categories de l'ésser. Ésser és un concepte analògic; té molt sentits o categories, però totes es refereixen a la substància; el que existeix per si mateix, individualment. El que acompanya i determina la substància, però que no existeix per si mateix individualment, i són els accidents. Les deu categories són: Substància Quantitat Qualitat Relació Lloc Temps Posició Possessió Acció Passió Teoria hilemòrfica. La substància és un compost de matèria (hylé) i forma (morphé). La matèria és pura i indeterminada, la forma és la que la determina i allò que fa que una cosa sigui el que és. Teoria de la causalitat. Res esdevé per atzar. Tot té una causa, que pot ser: material, la matèria de què està feta. formal, la forma que té. eficient, qui l'ha feta. final, per a què l'ha feta. Dinamisme de l'ésser. La forma d'una cosa en un moment donat és el seu acte (energia), que activa la possibilitat o potència de la matèria de canviar de forma; totes les coses contenen en si mateixes els principis dels seus propis camins. El canvi implica el moviment, i aquest el pas del temps. Política L'ésser humà és un animal polític. El bé de l'individu depèn del bé de la comunitat. La finalitat de la política és l'organització de l'estat de manera que garanteixi les condicions necessàries per a la vida feliç. Per això, cal un govern recte i una organització de l'estat que, en fonaments, és un sistema educatiu que atengui la formació moral dels ciutadans. Considera la persona un ésser cívic, mentre que animals i déus resulten incívics. Segons Aristòtil, hi ha 3 tipus de govern positiu: la monarquia (el poder està en mans d'algú que té el vistiplau del poble), l'aristocràcia (el poder el té gent de qualitat) i la democràcia moderada (segons Aristòtil, aquesta és la millor forma de govern, sempre que es busqui el bé comú). També hi ha formes de govern negatives: la tirania, l'oligarquia i la democràcia radical o demagògia (en tots aquests casos, hi ha un abús de poder i en cap moment es busca afavorir la comunitat). Sobre política, Aristòtil, escrigué Política (Aristòtil) i la Constitució d'Atenes (Athenaion Politeia). Psicologia aristotèlica En l'estudi dels éssers vius, Aristòtil els descriu com un conjunt hilemòrfic de cos (matèria) i ànima (forma). Atès que l'ànima és el principi de tota activitat dels éssers vius, l'ànima preval sobre el cos; però no totes les ànimes poden realitzar les mateixes funcions: vegetativa → nutrició i reproducció, orientada a la conservació → Plantes sensitiva → funció sensorial, orientada al moviment → Animals intel·lectiva → funció intel·lectual, orientada al pensament → Persones Economia Aristòtil es va plantejar si era lícit el fet que els comerciants s'enriquissin simplement amb la compravenda de béns i va distingir entre: Economia: producció de béns per a satisfer necessitats. Crematística: el seu objectiu no és produir, sinó obtenir beneficis. En aquesta categoria, hi inclou els comerciants i els prestadors. Segons ell, les funcions dels diners eren ser unitat de compte, mitjà d'intercanvi i dipòsit de valor, però els diners són estèrils per si mateixos i, per tant, és il·lícit cobrar interessos, idea que més tard adoptà el cristianisme durant molts segles. Poètica La Poètica és una obra d'Aristòtil, escrita al , entre la fundació de la seva escola a Atenes, l'any 335 aC, i la seva partida definitiva de la ciutat, el 323 aC. El seu tema principal és la reflexió estètica per la caracterització i descripció de la tragèdia. Pel que sembla, l'obra estava composta originàriament per dues parts: un primer llibre sobre la tragèdia i l'epopeia, i un segon sobre la comèdia i la poesia iàmbica, que es va perdre, aparentment durant l'edat mitjana, i del qual no es coneix res. Dins la Poètica, va incloure la seva teoria sobre la literatura. Va classificar els gèneres, aportant normes sobre com fer cada tipus d'obra. Aquestes normes no van ser posades en dubte fins al romanticisme. Destaca el concepte de catarsi, segons el qual la funció de la literatura és alliberar el receptor de les passions no desitjades en sentir alhora que els personatges. Aristòtil considerava que la poesia èpica, la tragèdia, la comèdia, el ditiràmbic i la música eren imitatives, mimètiques, i la imitació variava en funció dels mitjans de comunicació, l'objecte i la forma. Per exemple, els músics poden imitar mitjançant el ritme i l'harmonia, mentre que la dansa ho fa amb el ritme sol, i la poesia amb el llenguatge. Les formes també difereixen segons l'objecte a imitar. Les formes difereixen en la manera d'imitar. Aristòtil creia que la imitació és natural per a la humanitat i constitueix un dels avantatges de la humanitat sobre els animals. Si bé es creu que la Poètica d'Aristòtil s'estructura en dos llibres, l'un sobre la comèdia i un altre sobre la tragèdia, només la part que se centra en la tragèdia ha sobreviscut. Aristòtil va ensenyar que la tragèdia es compon de sis elements: l'estructura de la trama, el caràcter, l'estil, l'espectacle, i la poesia lírica. Els personatges d'una tragèdia són simplement una forma de conduir la història i la trama; els personatges no són el principal focus de la tragèdia. La tragèdia és la imitació de l'acció de despertar la pietat i el temor, i es pretén dur a terme la catarsi de les mateixes emocions. La Poètica d'Aristòtil conclou amb un debat sobre què és millor: l'èpica o la mimesi tràgica. Suggereix que la tragèdia, perquè té tots els atributs d'una epopeia; possiblement, té atributs addicionals, com a espectacle i música; té més unitat, i arriba a l'objectiu de la seva mimesi de més a prop, i pot ser considerada superior a l'èpica. Aristòtil va ser un col·leccionista sistemàtic i profund dels enigmes, el folklore i els refranys; ell i la seva escola tenia un interès especial en els enigmes de l'oracle de Delfos i va estudiar les Faules d'Isop. García Yebra, opinant sobre la traducció del títol de l'obra, assenyala el següent: «es divideixen les opinions pel que fa a la interpretació del terme ποιητική [poètica]: s'ha d'entendre 'poesia' o '(art) poètica' (...)». Tot seguit, cita l'opinió d'un traductor anglès de la Poètica, G. F. Else, que havent traduït el títol com a Art of poetic composition (Art de la composició poètica) es justifica així: «Per mitjà de la teoria d'Aristòtil, la poiétiké, "art poètica", es concep activament; poiesis, el procés real de composició... és l'activació, la posada en obra, de la poiétiké (...). Cal recordar també que aquestes paraules [poiétiké i poiesis], igual que poiétés, 'poeta', es formen directament sobre poiein, 'fer'. En grec, la seva llengua li recordava constantment que el poeta és un creador». García Yebra tanca la nota justificant la seva traducció així: Ha estat discutit tradicionalment si, de fet, Aristòtil hauria escrit un segon llibre o no. Els arguments a favor de l'existència d'un segon llibre es basen en les indicacions del mateix Aristòtil en el llibre III de la seva Retòrica i en la Poètica (49B 22), que més tard es parlarà de la comèdia i del ditirambe, i que només es troben referències menors a aquests gèneres. D'altra banda, en tractats antics i de l'edat mitjana sobre les obres d'Aristòtil, sovint es troben referències a aquest segon llibre. A més, s'argumenta que si aquest fos l'únic llibre, en el seu final Aristòtil faria una conclusió reprenent tots els temes destacats de l'obra a tall de tancament, com fa en les seves altres obres. Els arguments contraris, que neguen l'existència d'un segon llibre, es basen en la idea que l'opinió clarament negativa d'Aristòtil sobre la comèdia hauria influenciat el fet de no escriure res al respecte. D'altra banda, i més a tall anecdòtic, aquest llibre II de la Poètica, la "Comèdia", és el llibre que, en la novel·la d'Umberto Eco El nom de la rosa, és la causa de l'assassinat de diversos monjos. Biologia La classificació d'Aristòtil dels éssers vius conté alguns elements que encara preexistien al . El que en la zoologia moderna s'anomenen vertebrats i invertebrats, Aristòtil els anomenava "animals amb sang" i "animals sense sang"; cal considerar que ell no podia saber que els invertebrats complexos fan ús d'una hemoglobina d'un tipus diferent de la dels vertebrats. Els "animals amb sang" es divideixen en vivípars (éssers humans i mamífers), i d'ous fèrtils (aus i peixos). El grup dels invertebrats ("animals sense sang") comprèn els insectes, crustacis (dividits en cefalòpodes, sense closca, i amb closca) i testacea (musclos). En alguns aspectes, aquesta classificació incompleta és millor que la de Linné, que amuntegava tots els invertebrats en dos grans grups, Insecta i Vermes (cucs). Per a Charles Singer, "res no és més notable en els esforços [d'Aristòtil] per [exposar] les relacions entre els éssers vius com la scala naturae (escala de la natura). En la Historia Animalium, Aristòtil classifica els animals en relació amb una jerarquia d'acord amb l'escala de la natura, segons la complexitat de l'estructura i la funció, i en la qual els organismes superiors manifesten una major vitalitat i capacitat de moviment. Aristòtil, per descomptat, no és responsable de la posterior utilització d'aquesta idea per part de l'Església. Aristòtil creia que propòsits intel·lectuals, com per exemple les causes formals, guien tots els processos naturals. Aquest punt de vista teleològic d'Aristòtil dona peu a justificar les seves dades observades com una expressió del disseny formal. Observant que "cap animal té, al mateix temps, grans ullals i banyes", i altres detalls similars, Aristòtil suggereix que la natura, quan no fa possible l'existència d'un animal amb dues banyes i bons ullals, fa un estalvi de vanitat, i ofereix les facultats a les criatures només en el suficient grau en què el sigui necessari. Prenent nota que els remugants tenien estómacs múltiples i dents febles, suposa que l'existència dels primers compensen la darrera evidència; la natura tracta de preservar un tipus d'equilibri. De manera similar, Aristòtil creia que les criatures estaven disposades en una escala graduada de perfeccionament que augmenta des de les plantes fins a l'ésser humà, la scala naturae, la gran cadena del ser. El seu sistema tenia onze graus, ordenats d'acord amb "el grau que estan infectades amb el potencial", va expressar en la seva forma en el naixement. Aristòtil també va considerar que el nivell de perfecció d'una criatura es reflecteix en la seva forma, però no condemnada per endavant per aquesta forma. Idees com aquesta, i les seves idees sobre les ànimes, no es consideren com a ciència en tots els temps moderns. Va fer èmfasi en els tipus de l'ànima que un organisme contenia, afirmant que les plantes tenen una ànima vegetativa, responsable de la reproducció i el creixement, els animals una de vegetativa i una ànima sensible, responsable de la mobilitat i la sensació, i els éssers humans una de vegetativa, sensible, i una ànima racional, capaç de pensament i la reflexió. Aristòtil, en contrast amb els filòsofs anteriors, però d'acord amb els egipcis, ja que l'ànima rau al cor, més que al cervell. Notable és la divisió d'Aristòtil de la sensació i el pensament, que generalment anava en contra dels filòsofs anteriors, amb l'excepció d'Alcmeó. Llegat Més de 2.300 anys després de la seva mort, Aristòtil continua sent una de les persones més influents de tots els temps. Contribuí a gairebé tots els camps del coneixement humà que existien en el seu temps, i fou el fundador de molts nous camps. Segons el filòsof Bryan Magee, «és dubtós que qualsevol humà hagi conegut tant com ell». Entre altres fites, Aristòtil fou el fundador de la lògica formal, pioner en l'estudi de la zoologia, i deixà tot futur científic i filòsof en deute amb ell per les seves contribucions al mètode científic. Malgrat això, la influència dels errors d'Aristòtil és considerada per alguns per haver fet considerablement un pas enrere en la ciència. Bertrand Russell assenyala que «gairebé cada avanç intel·lectual seriós ha hagut de començar amb un atac a alguna doctrina aristotèlica». Russell també es refereix a l'ètica d'Aristòtil com a «repulsiva», i anomena la seva lògica «sens dubte, tan antiquada com l'astronomia ptolemaica». Russell afirma que aquests errors fan que sigui difícil de fer justícia històrica a Aristòtil, fins que hom recorda la importància de l'avenç a tots els dels seus predecessors. Filòsofs grecs posteriors La influència immediata de l'obra d'Aristòtil es feu palesa amb la fundació de l'Escola peripatètica al Liceu. Alumnes notables d'Aristòtil foren Aristoxen, Dicearc, Demetri, Eudem de Rodes, Hàrpal, Hefestió, Menó, Mnasó de Fòcida, Nicòmac i Teofrast. La influència d'Aristòtil sobre Alexandre el Gran es veu en l'elecció en la seva expedició com a amfitrió dels zoòlegs, botànics i investigadors. També va aprendre molt sobre els costums perses i les tradicions del seu mestre. Encara que el seu respecte per Aristòtil disminuí a mesura que els seus viatges deixaven evident que gran part de la geografia d'Aristòtil era incorrecta, quan el filòsof va publicar les seves obres, Alexandre es queixà: «No has fet bé de publicar els tractats acroamàtics. Perquè, ¿en què excel·lirem nosaltres sobre els altres, si les doctrines en què hem estat instruïts han de ser ara comunes a tothom?». Influència en els erudits romans d'Orient Els escribes cristians grecs van tenir un paper crucial en la preservació d'Aristòtil copiant tots els manuscrits existents grecs del corpus. Els primers cristians grecs a comentar àmpliament Aristòtil van ser Joan Filopò, Elies i David al , i Esteve d'Alexandria a l'inici del segle VII. Joan Filopò destaca per haver intentat una crítica fonamental de punts de vista d'Aristòtil sobre l'eternitat del món, el moviment i altres elements del pensament aristotèlic. Després d'un parèntesi de diversos segles, el comentari formal per part d'Eustrat i Miquel d'Efes reapareix a les acaballes del i principis del XII, aparentment patrocinat per Anna Comnena. Influència en els teòlegs islàmics Aristòtil va ser un dels pensadors occidentals més venerats en la teologia islàmica. La major part de les obres encara existents d'Aristòtil, així com alguns dels comentaris grecs originals, van ser traduïts a l'àrab i estudiats per filòsofs musulmans, científics i acadèmics. Averrois, Avicenna i Al-Farabí, que va escriure sobre Aristòtil amb gran profunditat, també van influir Tomàs d'Aquino i altres filòsofs escolàstics cristians occidentals. Al-Kindí considera Aristòtil com l'excepcional i únic representant de la filosofia i Averrois va definir Aristòtil com a «exemplar» per a tots els filòsofs del futur.<ref>Comm. Magnum in Aristotle, De Anima, III, 2, 43 Crawford</ref> Erudits medievals musulmans descriuen regularment Aristòtil com el «primer mestre». Els erudits musulmans li van donar primer el títol «mestre» a Aristòtil, i més tard va ser utilitzat pels filòsofs occidentals (com en el famós poema de Dant), que van ser influenciats per la tradició filosòfica islàmica. Segons els teòrics grecs, els musulmans consideren Aristòtil com un filòsof dogmàtic, l'autor d'un sistema tancat, i creien que Aristòtil compartia amb Plató principis essencials del pensament. Alguns van arribar fins al punt d'assimilar Aristòtil amb les idees metafísiques neoplatòniques. Influència en els teòlegs cristians occidentals Amb la pèrdua de l'estudi de l'antiga Grècia a la part occidental del món romà, Aristòtil hi va ser pràcticament desconegut des del 600 aC al 1100, excepte per la traducció llatina de lOrganon per Boeci. Als segles i , l'interès per Aristòtil va reviure i diversos cristians llatins el van traduir, tant de traduccions a l'àrab —com Gerard de Cremona i Miquel Scot— com des del grec original —com Jaume de Venècia i de Willem van Moerbeke. Després de la teologia de Tomàs d'Aquino, a partir de les traduccions de Moerbeke, l'interès pels escrits d'Aristòtil va créixer, els manuscrits grecs va tornar a Occident i es va estimular un ressorgiment de l'aristotelisme a Europa, que es va perllongar fins al Renaixement. Pensadors escolàstics com Tomàs d'Aquino es refereixen a Aristòtil com «el filòsof» (vegeu Summa Teològica, part 1, qüestió 3). Aquests pensadors van barrejar la filosofia aristotèlica amb el cristianisme i van portar el pensament de l'antiga Grècia a l'edat mitjana. Alhora, es produeix un rebuig d'alguns principis aristotèlics de les ciències i les arts a causa del descobriment de les lleis de la ciència moderna i els mètodes empírics. Ausiàs March rep influències d'Aristòtil. El poeta medieval anglès Geoffrey Chaucer descriu que el seu alumne preferia tenir a la capçalera del llit els vint llibres d'Aristòtil enquadernats en negre o en vermell. El poeta italià Dant al·ludeix Aristòtil en els primers cercles de l'infern:viu el mestre de tots aquells que sabenseure entre filosòfica família.L'admiren tots, i honor tots li tributen.Fent rotllo amb ell, hi havia Plató i Sòcrates,que, d'entre tots, n'estan més a la vora. Pensadors posteriors a la Il·lustració El filòsof alemany Friedrich Nietzsche va assegurar que havia pres gairebé tota la seva filosofia política d'Aristòtil. Encara que aquesta afirmació és inversemblant, sense dubte la rígida separació d'Aristòtil entre l'acció i la producció, i la seva justificació de la submissió dels esclaus i altres a la virtut —o areté— d'uns pocs justifiquen l'ideal de l'aristocràcia. Va ser Martin Heidegger, i no Nietzsche, qui va elaborar una nova interpretació d'Aristòtil i va mirar de justificar la seva desconstrucció de la tradició escolàstica i filosòfica. Ayn Rand va definir Aristòtil com «el filòsof més gran de la història» i el cita com una influència important en el seu pensament. Més recentment, Alasdair MacIntyre ha intentat reformar el que ell anomena la tradició aristotèlica'' d'una manera antielitista i capaç de disputar les tesis tant de liberals com de nietzscheans. Referències Bibliografia Project Gutenberg Aristòtil d'Estagira a la Biblioteca Cervantes Aristòtil d'Estagira. Historia Animalium Història dels animals Parts dels animals'' Generació dels animals'' Locomoció dels animals) Del moviment dels animals Moral a Nicómaco. Traducció de P. de Azcárete P. Remacle's collection Tufts University — al Projecte Perseus v Aristòtil; Qüestions mecàniques Vegeu també Història del mètode científic Enllaços externs The Catholic Encyclopedia The Internet Encyclopedia of Philosophy Stanford Encyclopedia of Philosophy Aristotelisme


source: wikipedia

text: Un asteroide és un objecte sòlid, compost majoritàriament per roca i metalls, més petit que un planeta i que orbita al voltant del Sol. Un asteroide és un tipus de planeta menor, encara que sovint ambdós termes s'utilitzen com a sinònims. L'1 de gener del 1801, l'astrònom sicilià Giuseppe Piazzi descobrí per casualitat el primer asteroide (Ceres), mentre elaborava un catàleg d'estels. Al descobriment de Piazzi en seguiren d'altres, però cap de tan gran com Ceres. L'any 1807 ja se'n coneixien quatre. Actualment hi ha més de 200.000 asteroides catalogats i s'ha observat que almenys un d'ells (el (24) Temis) té aigua, cosa que dona suport a la hipòtesi que l'aigua i altres compostos terrestres van poder arribar des de l'espai, possiblement d'asteroides. El terme «asteroide», que significa 'semblant a una estrella', va ser creat per l'astrònom William Herschel el 1802, poc després del descobriment del segon asteroide (Pal·les). La major part dels asteroides coneguts giren, en òrbites el·líptiques, en una regió del sistema solar coneguda amb el nom de cinturó d'asteroides o cinturó principal. Aquesta regió està situada entre les òrbites de Mart i Júpiter, a entre 2,06 i 3,27 unitats astronòmiques del Sol. Els asteroides del cinturó principal tenen períodes orbitals d'entre 3 i 6 anys. Molts asteroides tenen òrbites molt excèntriques i alguns passen prop de la Terra de tant en tant. Alguns asteroides tenen satèl·lits. Es creu que la majoria d'asteroides són les restes del disc protoplanetari que no es van incorporar a cap planeta durant la formació del sistema solar. Definició La definició exacta no està determinada. Això crea certa confusió a l'hora de saber si cert objecte ha de ser denominat com a asteroide, planeta menor o qualsevol altre nom. Actualment la Unió Astronòmica Internacional a través del Minor Planet Center utilitza el terme «planeta menor» (i no asteroide) per referir-se als objectes més petits que un planeta, més grans que un meteoroide i que no són ni satèl·lits ni cometes. Tot i això, el terme «asteroide» continua sent molt utilitzat per la comunitat mundial d'astrònoms. El terme «planeta menor» no porta cap indicació sobre la composició de l'objecte o la seva localització general en el sistema solar. Per raons històriques, el terme «asteroide» porta implícita una composició rocosa de l'objecte i una òrbita interior a la de Júpiter. És per això que, a partir del 1992, amb el descobriment del primer objecte transneptunià (1992 QB1), i tenint en compte que a partir de llavors s'han descobert centenars d'aquests objectes, la validesa dels termes «asteroide» i «planeta menor» com a sinònims ha estat posada en dubte. Normalment, se sol utilitzar, el terme «asteroide» per referir-se a un tipus de planeta menor compost majoritàriament per roca (i no gel) amb òrbites que no van més enllà de la de Júpiter. El terme «objecte transeptunià» designa un altre tipus de planeta menor compost per gel i amb òrbites més enllà de la de Neptú. A més, també hi ha el grup dels centaures que són un entremig de planeta menor i cometa i que orbiten entre Júpiter i Neptú i el dels damocloides que són objectes amb òrbites cometàries però sense cua. Asteroides propers a la Terra Existeix un especial interès per identificar aquests asteroides a causa del perill que representen per a la Terra. Els tres grups més importants d'asteroides pròxims a la Terra són els asteroides Amor, els asteroides Apol·lo i els asteroides Aton. Asteroides troians Es denomina asteroides troians a un grup d'asteroides que es mouen al llarg de l'òrbita de Júpiter. Estan situats en els dos punts de Lagrange del planeta, a 60 graus per davant (L4) i per darrere (L5) de Júpiter. El mateix nom s'aplica als asteroides, descoberts posteriorment, que ocupen la mateixa posició respecte a altres planetes. Així, Mart té almenys un asteroide troià, (5261) Eureka, que ocupa el punt L5 del sistema Sol-Mart, i Neptú en té dos de coneguts. Un d'ells és 2001 QR322, descobert el 2001, i l'altre és 2004 UP10 que orbita per davant de Neptú en el seu punt de Lagrange L4. Mètode de denominació dels asteroides L'organisme internacional que responsable de batejar i catalogar els asteroides és el Minor Planet Center (MPC) que forma part de la Unió Astronòmica Internacional. Quan un asteroide és descobert, rep un nom provisional format per l'any del descobriment i una sèrie de dues lletres (i si cal també una o més xifres). Concretament, després de l'any s'afegeixen dues lletres que indiquen: la primera, la quinzena del descobriment i la segona, la seqüència dins de la quinzena. Es comença per AA, es continua fins a AZ i després es passa a AA1, AB1, AC1 i es continua fins on calgui. D'aquesta manera, 1989 AC, (Tutatis), indica que va ser el tercer (C) asteroide descobert durant la primera quinzena de gener (A) de 1989. Una vegada que l'òrbita s'ha establert amb la suficient precisió per a poder predir la seua futura trajectòria, se'ls assigna un número (no necessàriament per l'ordre en què van ser descoberts) i, més tard i de forma opcional, un nom permanent triat pel descobridor i aprovat per un comitè de la Unió Astronòmica Internacional. Anteriorment, tots els noms amb els quals es batejaven als asteroides eren de personatges femenins de la mitologia grega i romana però prompte es va acabar optant per formes més modernes. El primer asteroide que va rebre un nom no mitològic va ser el número 125 de la sèrie, Liberatrix ('alliberadora' en llatí) en honor de Joana d'Arc, encara que també s'especula que tal nom és un homenatge al primer president de la República Francesa, Adolph Thiers. Per la seua banda, el primer nom masculí, el va rebre el número 433, Eros. Avui en dia, les denominacions són molt menys restringides i van des de noms de ciutats i països com (945) Barcelona, (2247) Hiroshima, (136) Austria, (1215) Xina i (1279) Uganda fins a noms de persones famoses: (2399) Terradas batejat en memòria d'Esteve Terradas i Illa, (1005) Aragó per Francesc Joan Domènec Aragó, (1462) Zamenhof per Ludwik Lejzer Zamenhof o (1000) Piazzia en honor de Giuseppe Piazzi, personatges de ficció: (2309) Mr. Spock (no pel personatge Mr. Spock de Star Trek, sinó pel gat del descobridor), i altres conceptes com raça, gènere, d'animal i planta, etc. Hi ha una llista considerable de noms d'asteroides relacionats amb l'àmbit de la cultura catalana. Les efemèrides dels mateixos estan arreplegades anualment en un volum titulat Ephemerides of Minor Planets, que publica l'Institut d'Astronomia Teòrica de l'Acadèmia Russa de Ciències de Sant Petersburg. Classificació per grup espectral Els asteroides poden ser classificats segons el seu espectre òptic, que correspon a la composició de la seva superfície, i tenint en compte també la seva albedo. Amb aquest mètode s'obtenen els tipus següents: Tipus C: el 75% dels asteroides coneguts. Tenen albedos menors de 0,04, són extremadament foscos, semblants a meteorits. Sembla que continguen un elevat percentatge de carboni. Tipus D: Aquest tipus d'asteroides tenen una albedo molt baix (0,02-0,05). Són molt rojos en longituds d'ona llargues, potser a causa de la presència de materials amb gran quantitat de carboni. Són molt rars de trobar al cinturó principal i se'n troben amb major freqüència a distàncies superiors a 3,3 unitats astronòmiques del Sol. El seu període orbital és la meitat del de Júpiter, és a dir estan en ressonància 2:1 amb aquest planeta. Tipus S: Aquest tipus representa al voltant del 17% dels asteroides coneguts. Tenen una albedo de 0,14 de mitjana. La seua composició metàl·lica està formada fonamentalment per silici. Tipus M: Inclou la majoria de la resta d'asteroides. Són asteroides brillants (albedo 0,10-0,18), quasi exclusivament formats per níquel i ferro. Hi ha altres grups d'asteroides rars. El nombre de tipus continua creixent i estan sent estudiats: Tipus T: Es caracteritzen per una baixa albedo (0,04-0,11). Tipus E Tipus G Tipus R Tipus V: Per Vesta. Satèl·lits asteroidals Alguns asteroides tenen satèl·lits, com per exemple l'asteroide (243) Ida i el seu satèl·lit asteroidal Dàctil. El 10 d'agost de 2005 es va anunciar el descobriment del primer asteroide amb més d'un satèl·lit. Es tracta de l'asteroide (87) Sílvia i els seus dos satèl·lits Ròmul i Rem. Ròmul es va descobrir el 18 de febrer de 2001 amb el Telescopi Keck II de 10 metres de Mauna Kea (Hawaii). Té 18 km de diàmetre i orbita a una distància de 1.370 km de Sílvia en un temps de 87,6 hores. Rem té 7 km de diàmetre i gira a una distància de 710 km, tardant 33 hores a completar una òrbita al voltant de Sílvia. Asteroides destacats (1) Ceres, ara és el planeta nan Ceres. (2) Pal·les (3) Juno (4) Vesta (5) Astrea (6) Hebe (7) Iris (8) Flora (9) Metis (10) Higiea (11) Partènope (12) Victòria (13) Egèria (14) Irene (15) Eunòmia (16) Psique (17) Tetis (18) Melpòmene (19) Fortuna (20) Massàlia (21) Lutècia (22) Cal·líope (23) Talia (24) Temis (25) Focea (26) Proserpina (27) Euterpe (28) Bel·lona (29) Amphitrite (30) Urània (31) Eufròsine (32) Pomona (33) Polímnia (34) Circe (35) Leucotea (36) Atalante (37) Fides (38) Leda (39) Letícia (40) Harmonia (41) Dafne (42) Isis (43) Ariadna (44) Nisa (45) Eugènia (46) Hèstia (47) Aglaja (48) Doris (49) Pales (50) Virginia (51) Nemausa (52) Europa (53) Kalypso (54) Alexandra (55) Pandora (56) Meletea (57) Mnemosyne (58) Concordia (59) Elpis (60) Echo (61) Danaë (62) Erato (63) Ausonia (64) Angelina (65) Cybele (66) Maja (67) Asia (68) Leto (69) Hesperia (70) Panopaea (71) Niobe (72) Feronia (73) Klytia (74) Galatea (75) Eurydike (76) Freia (77) Frigga (78) Diana (79) Eurinoma (80) Safo (81) Terpsícore (82) Alemena (83) Beatriz (84) Clío (85) Io (86) Semele (87) Sylvia (88) Thisbe (89) Julia (90) Antiope (91) Aegina (92) Undina (93) Minerva (94) Aurora (95) Arethusa (96) Aegle (97) Klotho (98) Ianthe (99) Dike (100) Hekate (110) Lydia (126) Velleda (127) Johanna (136) Austria (140) Siwa (142) Polana (143) Adria (146) Lucina (147) Protogeneia (151) Abundantia (152) Atala (153) Hilda (154) Berta (155) Scylla (156) Xanthippe (157) Dejanira (158) Coronis (159) Aemilia (162) Laurentia (163) Erigone (164) Eva (168) Sibylla (169) Zelia (170) Maria (171) Ophelia (173) Ino (174) Phaedra (175) Andromache (177) Irma (178) Belisana (179) Klytaemnestra (180) Garumna (181) Eucharis (182) Elsa (183) Istria (184) Dejopeja (186) Celuta (187) Lamberta (195) Euriclea (197) Arete (198) Àmpela (201) Penelope (216) Kleopatra (224) Oceana (225) Henrietta (226) Weringia (227) Filosofía (230) Athamantis (243) Ida (253) Mathilde (433) Eros (464) Megaira (467) Laura (563) Suleika (588) Aquiles (653) Berenice (662) Newtonia (719) Alberto (951) Gaspra (944) Hidalgo (998) Bodea (999) Zachia (1000) Piazzia (1001) Gaussia (1002) Olbersia (1010) Marlene (1149) Volga (1154) Astronomía (1155) Aënna (1159) Granada (1372) Haremari (1395) Aribeda (1566) Ícar (1638) Ruanda (1640) Nemo (1641) Tana (1644) Rafita (1652) Hergé (1658) Innes (1677) Tycho Brahe (1725) CrAO (1735) ITA (1790) Volkov (1791) Patsayev (1827) Atkinson (1836) Komarov (1862) Apol·lo (1877) Marsden (1959) Punkaharju (1965) van de Kamp (1981) Midas (1997) Leverrier (1998) Titius (1999) Hirayama (2000) Herschell (2001) Einstein (2002) Euler (2047) Smetana (2055) Dvorák (2062) Aton (2106) Hugo (2161) Grissom (2187) La Silla (2246) Bowell (2278) Götz (2325) Chernykh (2340) Hathor (2391) Tomita (2393) Susuki (2399) Terradas (2653) Principia (2675) Tolkien (2685) Masursky (2709) Sagan] (2712) Keaton (2769) Mendeléiev (2805) Crosby (2867) Šteins (2971) Morh (3350) Scobee (3351) Smith (3352) McAuliffe (3353) Jarvis (3354) McNair (3355) Onizuka (3356) Resnik (3562) Ignacio (3589) Loyola (3654) AAS (3822) Segovia (3910) Liszt (4015) Wilson-Harrington (4037) Ikeya (4079) Britten (4132) Bartók (4144) Vladvasil'ev (4152) Weber (4179) Tutatis (4238) Audrey (4330) Vivaldi (4349) Tiburcio (4457) van Gogh (4496) Kamimachi (4579) Puccini (4643) Cisneros (4661) Yebes (4865) Sor (4999) MPC (5000) IAU (5020) Asimov (5261) Eureka (5411) Liia (5757) Tichá (5941) Valencia (5953) Shelton (6000) Naciones Unidas (6032) Nobel (6354) Vangelis (6433) Enya (6471) Collins (6489) Golevka (6780) Borodin (7000) Curie (7014) Nietzsche (7032) Hitchcock (7437) Torricelli (7742) Altamira (8080) Intel (8181) Rossini (8308) Julie-Mélissa (8744) Cilla (8749) Beatles (8816) Gamow (8990) Compasión (8991) Solidaridad (8992) Magnanimidad (9000) Hal (9766) Bradbury (10012) Tmutarakania (10186) Albéniz (10302) 1989 ML (10427) Klinkenberg (11061) Lagërlof (11335) Santiago (13260) Sabadell (13531) Weizsäcker (14967) Madrid (15120) Mariafelix (17744) Jodiefoster (34854) Paquifrutos (35396) 1997 XF11 (44216) OliverCabasa (50000) Quaoar (51823) Rickhusband (51824) Mikeanderson (51825) Davidbrown (51826) Kalpanachawla (51827) Laurelclark (51828) Ilanramon (51829) Williemccool (58534) Logos (64553) Segorbe (69230) Hermes (98722) Elenaumberto (99942) Apophis (10067) Bertuch (10068) Dodoens (10069) Fontenelle (10079) Meunier (10091) Bandaisan (10095) Johannlowe (10100) Burgel (10106) Lergrav (10108) Tomlinson (10997) Gahm (13868) Catalonia 2003 YN107 2004 FH 2004 GU9 2004 OD4 2006 HZ51 (128036) Rafaelnadal 132524 APL Bibliografia Ahrens, T.J. i A.W. Harris: Deflection and fragmentation of near-Earth asteroids. Nature 360:429-433 (1992). Ahrens, T.J.: Deflection and fragmentation of near-Earth asteroids. A Proceedings of the Near-Earth-Object Interception Workshop (G. Canavan, J. Solem, i D.G. Rather, editors), Los Alamos Publication LANL 12476-C, 89-110 (1993). Ahrens, T.J. i A.W. Harris: Deflection and fragmentation of near- Earth asteroids. A Hazards Due to Comets and Asteroids (T. Gehrels, ed.), University of Arizona Press, 897-928 (1994). Asphaug, E., S.J. Ostro, R.S. Hudson, D.J. Scheeres, i W. Benz: Disruption of kilometre-sized asteroids by energetic collisions. Nature 393:437-440 (1998). Benner, L. A. M., S. J. Ostro, K. D. Rosema, J. D. Giorgini, D. Choate, R. F. Jurgens, R. Rose, M. A. Slade, M. L. Thomas, R. Winkler, i D. K. Yeomans. Radar observations of asteroid 7822 (1991 CS). Icarus 137: 247-259 (1999). Benner, L. A. M., R. S. Hudson, S. J. Ostro, K. D. Rosema, J. D. Giorgini, D. K. Yeomans, R. F. Jurgens, D. L. Mitchell, R. Winkler, R. Rose, M. A. Slade, M. L. Thomas, i P. Pravec. Radar observations of asteroid 3063 Bacchus. Icarus 139: 309-327 (1999). Boattini, A. i A. Carusi: Atens: Importance among near-Earth asteroids and search strategies. Vistas in Astronomy 41:527-541 (1997). Bottke, W.F., D.C. Richardson, & S.G. Love: Can tidal disruption of asteroids make crater chains on the Earth and Moon? Icarus 126:470-474 (1997). Bowell, E. i K. Muinonen: Earth-crossing asteroids and comets: Groundbased search strategies. A Hazards Due to Comets and Asteroids (T. Gehrels, editor), University of Arizona Press, 149-198 (1994). Chapman, C.R., A.W. Harris, i R. Binzel: Physical properties of near-Earth asteroids: Implicatins for the hazard issue. A Hazards Due to Comets and Asteroids (T. Gehrels, editor), University of Arizona Press, 537-550 (1994). Chapman, C.R. i D. Morrison: Impacts on the Earth by asteroids and comets: assessing the hazard. Nature 367:33-39 (1994). Chyba, C.F., P.J. Thomas, i K.J. Zahnle: The 1908 Tunguska explosion: atmospheric disruption of a stony asteroid. Nature 361:40- 44 (1993). Conway, B.A.: Optimal low-thrust interception of Earth-crossing asteroid. J. Guidance Control Technology 20:995-1002 (1997). Covey, C. et al.: Global climatic effects of atmospheric dust from an asteroid or comet impact on Earth. Global and Planetary Change 9:263-273 (1994). Crawford, D.A.: Modeling asteroid impact and tsunami. Science of Tsunami Hazards 16:21-30 (1998). Farinella, P. i M. Menichella: The flux of Tunguska-sized fragments from the main asteroid belt. Planetary Space Science 46:303-309 (1998). Fortov, V., V. Kondaurov i I. Lomov: Investigation of the nuclear explosion effect on asteroids. International J. Impact Engineering 20:265-269 (1997). Gehrels, T.: A proposal to the United Nations regarding the international discovery programs of near-Earth asteroids. Annals of the New York Academy of Science 822:603-605 (1997). Gerrard, M.B.: Asteroids and comets: U.S. and international law and the lowest-probability, highest consequence risk. New York University Environmental Law Journal 6:1 (1997). Harris, A.W.: Can we defend the Earth against impacts by comets and small asteroids? Mercury 25:12-13 (1996). Harris, A.W.: Evaluation of ground-based optical surveys for near- Earth asteroids. Planetary & Space Science (1997). Harris, A.W.: Evaluation of ground-based optical surveys for near-Earth asteroids. Planetary Space Science 46:283-290 (1998). Harris, A.W.: Making and braking asteroids. Nature 393:418-419 (1998). Helin, E.F., S.H. Pravdo, D.L. Rabinowitz, i K.J. Lawrence: Near-Earth asteroid tracking (NEAT) program. Annals of the New York Academy of Science 822:6-25 (1997). Hills, J.G. i M.P. Goda: The fragmentation of small asteroids in the atmosphere. Astronomical J. 105:1114-1144 (1993.) Melosh, H.J. i I.V. Nemchinov: Solar asteroid diversion. Nature 366:21-22 (1993). Hills, J.G., I.V. Nemchinov, S.P. Popov, i A.V. Teterev: Tsunami generated by small asteroid impacts. A Hazards Due to Comets and Asteroids (T. Gehrels, editor), University of Arizona Press, 779-790 (1994). Hills, J.G. i C.L. Mader: Tsunami produced by the impacts of small asteroids. Annals of the New York Academy of Science 822 (1997). Hills, J.C. i M.P. Goda: Damage from the impacts of small asteroids and comets. Planetary Space Science 46:219-229 (1998). Hills, J.C. i P. Goda: Tsunami from asteroid and comet impacts: The vulnerability of Europe. Science of Tsunami Hazards 16:3-10 (1998). Hudson, R.S. i S.J. Ostro: Shape of asteroid 4769 Castalia (1989 PB) from inversion of radar images. Science 263:940-943 (1994). Hudson, R.S. i S.J. Ostro: Shape and non-principal-axis spin state of asteroid 4179 Toutatis. Science 270:84-86 (1995). Hudson, R.S., S.J. Ostro, i A.W. Harris: Constraints on spin state and Hapke parameters of asteroid 4769 Castalia using lightcurves and a radar-derived shape model. Icarus 130:165-176 (1997). Keller, G.: Asteroid impacts and mass extinctions: No cause for concern. Annals of the New York Academy of Science 822 (1997). Kozai, Y.: Dynamical behaviour of Earth orbit crossing asteroids. Planetary Space Science 12:1557-1560 (1997). Lazzarin, M., M. DiMartino, M.A. Barucci, A. Doressoundiram, i M. Florczak: Compositional properties of near-Earth asteroids: Spectroscopic comparison with ordinary chondrite meteorites. Astronomy & Astrophysics 327:388-391 (1997). Lewis, J.: Rain of Iron and Ice; The Very Real Threat of Comet and Asteroid Bombardment. Addison-Wesley, pp 236 (1996). Mader, C.L.: Asteroid tsunami inundation of Japan. Science of Tsunami Hazards 16:11-16 (1998). Melosh, H.J., I.V. Nemchimov, i Yu.I. Zetzer: Non-nuclear strategies for deflecting comets and asteroids. A Hazards Due to Comets and Asteroids (T. Gehrels, editor), University of Arizona Press, 1111-1134 (1994). Melosh, H.J. & E.V. Ryan: Asteroids: Shattered but not dispersed. Icarus 129:562-564 (1997). Melosh, H.J.: Atmospheric screening of comet and asteroid impacts. Annals of the New York Academy of Science 822 (1997). Michel, P., C. Froeschle i P. Farinella: Secular dynamics of asteroids in the inner Solar System. Celestial Mechanics and Dynamical Astronomy 69:133-147 (1998). Milani, A., A. Villani i M. Stiavelli, Discovery of very small asteroids by automated trail detection, Earth Moon and Planets 72:257-262, 1996. Mitchell, D.L., R.S. Hudson, S.J. Ostro, i K.D. Rosema: Shape of asteroid 433 Eros from inversion of Goldstone radar doppler spectra. Icarus 131:4-14 (1998). Muinonen, K., E. Bowell, i K. Lumme: Interrelating asteroid size, albedo, and magnitude distributions. Astronomy & Astrophysics 293:948-952 (1995). Muinonen, K.: Discovery and follow-up simulations for small Earth crossing asteroids. Planet Space Science 46:291-297 (1998). Ostro, S.J. et al.: Extreme elongation of asteroid 1620 Geographos from radar images. Nature 375: 474-477 (1995). Ostro, S.L. et al.: Radar images of asteroid 4179 Toutatis. Science 270: 80-83 (1995). Ostro, S.J. et al.: Radar observations of asteroid 1620 Geographos. Icarus 121: 44-66 (1996). Ostro, S.J. et al.: Asteroid 4179 Toutatis: 1996 radar observations. Icarus 137:122-139 (1998). Park, R.L., L.B. Garver, i T. Dawson: The lesson of Grand Forks: Can defense against asteriods be sustained? A Hazards Due to Comets and Asteroids (T. Gehrels, editor), University of Arizona Press, 1225- 1232 (1994). Pope, K.O. et al.: Impact winter and the Cretaceous/Tertiary extinction: results of a Chicxulub asteroid impact model. Earth & Planetary Science Letters 128:719-725 (1994). Rabinowitz, D.L.: The flux of small asteroids near the Earth. A Asteroids, Comets, Meteors 1991 (A.W. Harris i E. Bowell, editors), Lunar and Planetary Institute, 481-486 (1992). Rabinowitz, D.L. et al.: Evidence for a near-Earth asteroid belt. Nature363:704-706 (1993). Rabinowitz, D.L., E. Bowell, E.M. Shoemaker, i L. Muinonen: The population of Earth-crossing asteroids. A Hazards Due to Comets and Asteroids (T. Gehrels, editor), University of Arizona Press, 285-312 (1994). Ryan, E.V. i H.J. Melosh: Impact fragmentation: From the laboratory to asteroids. Icarus 133:1-24 (1998). Sagan, C. i S. Ostro: Dangers of asteroid deflection. Nature 369:501 (1994). Sansaturio, M.E., A. Milani i L. Cattaneo: Nonlinear optimization and the asteroid identification problem. A Dynamics, Ephemerides and Astrometry of the Solar System, (ed. Ferraz-Mello) Kluwer, 193-198 (1996). Scheeres, D.J., S.J. Ostro, R.S. Hudson i R.A. Werner: Orbits close to asteroid 4769 Castalia. Icarus 121: 67-87 (1996). Scheeres, D.J., S.J. Ostro, R.S. Hudson, S. Suzuki, i E. de Jong: Dynamics of orbits close to asteroid 4179 Toutatis. Icarus 132:53-79 (1998). Simonenko, V.A. et al.: Defending the Earth against impacts from large comets and asteroids. A Hazards Due to Comets and Asteroids (T. Gehrels, editor), University of Arizona Press, 929-954 (1994). Solem, J.C.: Interception of comets and asteroids on collision course with the Earth. A Proceedings of the Near-Earth-Object Interception Workshop (G. Canavan, J. Solem, i D.G. Rather, editors), Los Alamos Publication LANL 12476-C, 131-154 (1993). Steel, D.: Rogue Asteroids and Doomsday Comets; The Search for the Million-Megaton Menace that Threatens Life on Earth. Wiley, pp 308 (1995). Steel, D.I.: The ABC of ACM: Asteroids, Buffon and comets. Planetary & Space Science 45:1501-1503 (1997). Steel, D.I., R.H. McNaught, G.J. Garradd, D.J. Asher i A.D. Taylor: Near-Earth asteroid 1995 HM: a highly-elongated monolith rotating under tension? Planetary Space Science 45:1091-1098 (1997). Steel, D.I.: Distributions and moments of asteroid and comet impact speeds upon the Earth and Mars. Planetary Space Science 46:473-478 (1998). Toon, O.B., K. Zahnle, D. Morrison, R.P. Turco, i C. Covey: Environmental pertubations caused by the impacts of asteroids and comets. Reviews of Geophysics 35:41-78 (1997). Verschuur, G.L.: Impact: The Threat of Comets and Asteroids. Oxford University Press, pp 237 (1996). Weissman, P.R.: The comet and asteroid impact hazard in perspective. A Hazards Due to Comets and Asteroids (T. Gehrels, editor), University of Arizona Press, 1191-1212 (1994). Yabushita, S.: On the possible hazard on the major cities caused by asteroid impact in the Pacific Ocean - II. Earth Moon Planets 76:117-121 (1997). Yabushita, S.: On the transfer of radiation at asteroidal surfaces in relation to their orbit deflection. Monthly Notices Royal Astronomical Society 296:662-668 (1998). Yeomans, D.K. i P.W. Chodas: Predicting close approaches of asteroids and comets to Earth. A Hazards Due to Comets and Asteroids (T. Gehrels, editor), University of Arizona Press, 241-258 (1994). Referències Vegeu també Llista d'asteroides Llista d'asteroides amb nom relacionat amb la cultura catalana Explotació minera d'asteroides Enllaços externs NASA Asteroid and Comet Watch site Vols espacials


text: El Principat d'Astúries (, eonavienc: Principao d'Asturias, ) o simplement Astúries és un país constituït en una comunitat autònoma d'Espanya, situada al nord de la península Ibèrica. Limita al nord amb la mar Cantàbrica, a l'oest amb Galícia, al sud amb Castella i Lleó i a l'est amb Cantàbria. La seva capital és la ciutat d'Oviedo, però la ciutat més poblada és Gijón. Té dues llengües pròpies que no tenen estatus d'oficialitat: l'asturià i el eonavienc. El Dia d'Astúries se celebra cada 8 de setembre. Coincideix amb la festivitat de la Verge de Covadonga, la Santina, patrona d'Astúries. La festa, establerta per la Llei 5/1984, de 28 de juny, se celebra institucionalment cada any a la localitat que determini el Consell de Govern del Principat d'Astúries. Toponímia El terme Astúries prové del nom dels antics pobladors, els àsturs, els primers habitants de les vores del riu Astura (Esla) fins a l'arribada dels romans. Astura, que abans es deia Estura o Estula, prové de l'arrel celta -stour que significa "riu". Aquest topònim apareix també a Bretanya. A la Gran Bretanya encara hi ha tres rius amb el nom de Stour, a Kent, Stuffolk i Dorset. A la desembocadura de l'Elba (riu) hi ha un altre riu Stör, que abans es deia "Sturia". També, al Piemont hi vivia la tribu celta dels esturi, prop d'un riu que es deia Stura. La mateixa arrel s'ha conservat fins a l'actualitat en el gaèlic ster i el bretó stour, que també signifiquen "riu". Història Ocupada per grups humans des del Paleolític Inferior, durant el superior la regió es va caracteritzar per les pintures rupestres de l'est de la Comunitat. En el mesolític s'hi va desenvolupar una cultura original, l'Asturià. A l'edat del bronze, la zona es caracteritzà pels megalits i túmuls. A l'edat de ferro, el territori va estar sotmès a la influència cultural celta. Després de més d'un segle sense presència estrangera, els visigots van ocupar el territori en el , que acabaria a principis del amb la invasió musulmana. El territori, com havia succeït amb Roma i Toledo, no va ser fàcil de sotmetre, establint-se el 722 una independència de facto com a Regne d'Astúries. La monarquia asturiana donaria pas en el al Regne de Lleó. Durant els segles medievals, l'aïllament propiciat per la serralada cantàbrica i la poca vocació marinera dels naturals fa que les referències històriques siguin escasses. Després de la rebel·lió del fill d'Enric II de Trastàmara, s'estableix el Principat d'Astúries. En el el territori va arribar per primera vegada als 100.000 habitants, fet que provocà la seva duplicació l'arribada del blat de moro americà en el segle següent. El 8 de maig de 1808, la Junta General del Principat d'Astúries declara la guerra a França, essent el primer organisme oficial d'Espanya en fer aquesta passa. L'1 de gener de 1820, l'oficial Rafael del Riego se subleva a Cadis proclamant la Constitució Espanyola de 1812. A partir de 1830 comença l'explotació del carbó, iniciant la revolució industrial a la Comunitat. Més tard s'establiria la indústria siderúrgica i la naval. El 5 d'octubre de 1934 es va produir una rebel·lió (la revolució de 1934), principalment de miners, contra l'entrada de la CEDA en el govern. La guerra civil va produir la divisió de la regió en dos bàndols des del 19 de juliol, acabant el conflicte el 20 d'octubre de 1937. Després de 20 anys d'estancament econòmic, en els seixanta, es va produir la definitiva industrialització de la regió. L'antiga Ensidesa, avui Arcelor, amb dues grans factories a Avilés i Veriña, va ser el principal impuls de l'important creixement econòmic fins als 80. Amb la incorporació a la Unió Europea de l'Estat, l'altra font tradicional de riquesa, el carbó, va patir de la "reconversió minera". El carbó ja no es considerava essencial com a recurs energètic i el seu alt cost d'extracció va provocar un canvi total de l'economia asturiana. Avui el creixement econòmic està condicionat per l'envelliment de la població i la manca d'infraestructures. L'últim intent de revitalització es basa en la creació d'un model metropolità nou, "Ciudad Astur". Ja que el 80% de la població es concentra a la zona central (Avilés, Xixón i Uvieu), se suposa que la creació d'aquesta nova entitat, amb una població de 800.000 persones, es pot convertir en un pols de serveis i indústria capaç de competir amb altres ciutats en l'àmbit de l'Arc Atlàntic Europeu. Geografia Astúries es troba a la costa septentrional d'Espanya, entre Galícia a l'oest, Cantàbria a l'est, Castella i Lleó al sud i la mar Cantàbrica al nord. La serralada Cantàbrica constitueix la frontera natural d'Astúries amb la província de Lleó al sud. La serralada de l'est, el Parc Nacional dels Pics d'Europa contenen els pics més alts i espectaculars d'Astúries, amb una altitud màxima al pic de Torrecerredo amb 2648 m. També s'hi troben el Parc Natural de Redes, de pedra calcària al centre-est, les Ubiñas al sud d'Uvieu, i el Parc Natural de Somiedo a l'est. Les muntanyes Cantàbriques ofereixen nombroses oportunitats per escalar, esquiar i explorar, i s'estenen des de Galícia a l'est cap a Cantàbria a l'est. A la costa asturiana s'hi troben les platges del Silencio, el poble de Cuideiru i les platges al voltant de Llanes, com ara Barru i Torimbia. El clima d'Astúries, és molt més variats que no pas el clima de les regions al sud del país. Els estius són, generalment, humits i calorosos acompanyats d'algunes precipitacions. Els hiverns són lleugerament freds, sobretot a les muntanyes, cobertes de neu des de novembre fins al maig. Tant la pluja com el sol són característiques regulars dels hiverns asturians. La precipitació anual és de 900 mm, i s'incrementa en allunyar-se de la costa, amb un màxim de 1800 mm als Pics d'Europa. Atesa la humitat i la vegetació d'Astúries, el principat és conegut com l'Espanya verda. Entorn natural Es tracta d'una comunitat muntanyosa i costera que compta amb nombrosos i coneguts enclavaments naturals (alguns d'ells protegits com a parcs nacionals, naturals o com a reserves de la biosfera); cal destacar: Cima de l'Angliru Picu Urriellu Picos de Europa Reserves de la Biosfera Parque Natural de Redes Parque Natural de Somiedo Reserva Natural Integral del Bosque de Muniellos Reserva de la Biosfera Ríu Eo, Oscos e Terras de Burón Parc Natural de Las Ubiñas-La Mesa Parc Natural de Ponga Vegetació d'Astúries La vegetació és variable a les muntanyes d'Astúries segons l'altitud. A les parts més baixes hi ha alzines i pins a les zones seques, i roures i faigs a les humides. A la muntanya hi ha boscos frondosos de fulla caduca i, més amunt, boscos de coníferes. Per damunt dels 2.000 metres, només hi ha prats. A la part on toca al mar Cantàbric la vegetació és molt abundant i variada gràcies a les pluges. Consta d'arbres de fulla caduca, com roures castanyers i faigs, i de prats naturals. Organització política Institucions de govern L'organització i l'estructura política del Principat d'Astúries és regit per l'Estatut d'Autonomia aprovat el 1981. Segons l'Estatut, el govern asturià es divideix en tres òrgans institucionals: la Junta General, el Consell de Govern i el President. La forma de govern del Principat es basa en el parlamentarisme: la Junta General és el cos legislatiu que elegeix, en nom del poble, el President del Principat d'Asturies. El President del Principat d'Asturies és el del Consell de Govern, el cap de la branca executiva, i és responsable davant la Junta General, la qual, amb una moció de censura o qüestió de confiança pot cessar les seves funcions. El poder legislatiu recau sobre la Junta General, integrada pels representants del poble asturià. Entre les seves funcions estan l'aprovació dels pressupostos, i l'orientació i control de l'acció del Consell de Govern. La Junta està integrada per 45 diputats, electes per un període de quatre anys per mitjà del sufragi universal dins un sistema de representació proporcional en què l'assignació de diputats es basa en el mètode D'Hondt. Divisió administrativa Vegeu també: Comarques d'Astúries El Principat està dividit en 78 consells, equivalents, legalment, al concepte de municipi. Els consells, al seu torn, estan dividits en parròquies, que no coincideixen necessàriament amb les parròquies eclesiàstiques. Cada parròquia està formada per barris. Encara que l'Estatut parla de la possibilitat de l'ordenació a partir de comarques, encara no s'han conformat. En termes electorals, Astúries està dividida en tres circumscripcions. En termes judicials, Astúries es divideix en 18 partits judicials. Economia El sector primari de l'economia del Principat està en retrocés i ocupa aleshores el 6% de la població activa, dedicada a la ramaderia vacuna, l'agricultura (blat de moro, patata, poma) i la pesca. La mineria de carbó encara és molt important, encara que no ocupa el paper predominant de fa un segle. El sector secundari ocupa al 30% de la població activa en indústries com ara la siderúrgia, la indústria dels aliments, d'armament, química, i de fabricació d'equip de transportació. El sector terciari ocupa el 65% de la població activa, sobretot als centres urbans, i impulsat pel creixent turisme. Demografia Dinàmica de població La població actual es caracteritza per posseir la més alta taxa de mortalitat d'Espanya (12 per mil) i la més baixa taxa de natalitat (6 per mil), de manera que des del 1987 la població ha estat decreixent, encara que les ciutats grans mantenen la seva població. La taxa de migració neta és negativa; el flux d'emigrants es dirigeix principalment a la Comunitat de Madrid i a Castella i Lleó. La capital del Principat és Uviéu. Les ciutats més importants són situades a la zona central del Principat i la població va descendint des de la mar cap a les muntanyes de l'interior. La ciutat més poblada és Xixón amb 273.932 habitants, seguida d'Uviéu, la capital, amb 212.174 i Avilés amb 84.171, encara que aquesta té una àrea metropolitana de 130.000 habitants. La població total d'Astúries és d'1.076.635 habitants. Llengües El castellà és l'únic idioma que gaudeix de l'estatus d'oficialitat al Principat. Això no obstant, l'idioma originari de la major part d'Astúries és l'asturià, que està protegit però no oficialitzat. Deriva directament del llatí. El primer text que es coneix en asturlleonès és la Nodicia de Kesos que data de l'any 959; sent el primer document normatiu escrit en asturià el Fur d'Avilés, que data de l'any 1085. L'asturià té algunes variants dins del Principat. Així mateix, existeixen dialectes de la mateixa arrel asturlleonesa a les zones d'antic domini del Regne de Lleó, com a Lleó, Zamora o la província del Tras-os-Montes a Portugal. A part de l'asturlleonès, entre els rius Eo i Navia es parla eonavienc. Filològicament està adscrit al grup lingüístic gallec-portuguès, com demostren els textos més antics conservats en aquesta llengua, presentant alguns trets semblants a l'asturià occidental. Com en el cas de l'asturià i, encara que s'ensenyi al sistema educatiu a les zones on es propi, l'eonavienc tampoc té estatus jurídic de llengua oficial. Cultura Art Astúries posseeix un ric llegat artístic del qual destaca una arquitectura autòctona preromànica (Art asturià) amb monuments com Santa María del Naranco i San Miguel de Lillo (Uviéu), Tots dos i juntament amb la Fuente de Foncalada formen part del patrimoni Mundial de la Humanitat segons la UNESCO. L'art romànic està molt present, ja que tota la regió estava creuada per una de les rutes jacobees. En destaca el monestir de San Pedro de Villanueva (prop de Cangues d'Onís) i Santa María del Junco (Ribadesella). El gòtic no és abundant, encara que existeixen bones mostres d'aquest estil com la Catedral de Sant Salvador a Uvieu. Entre els pintors del destaquen Darío de Regoyos (1857-1913) i Evaristo Valle (1878-1951). Arquitectura del Alguns exemples d'arquitectura internacional són: La Laboral Ciutat de la Cultura, a Gijón El Palau de congressos (dissenyat per Santiago Calatrava) a Uviéu El Centre Cultural Internacional Oscar Niemeyer a Avilés Claustre de l'edifici històric de la Universitat d'Oviedo Gastronomia Té elements que l'emparenten amb la cuina gallega, normanda i bretona. El plat més conegut és la fabes, potent àpat fet amb fabes, acompanyades per xoriço, botifarró, cansalada, i pernil. Això se serveix a part i es coneix amb el nom de compango. A més destaca la varietat de peixos frescos del cantàbric i la qualitat de la seva carn de vedella i de bou. Existeixen més de cent varietats diferents de formatges artesans, dels que el de cabrales és el més popular. Si es prefereixen unes postres dolces, el més tradicional és l'arròs amb llet. La beguda asturiana per excel·lència és la sidra. Literatura Entre les seves personalitats cal destacar: Alejandro Casona Gaspar Melchor de Jovellanos (1744-1811) Ramón Pérez de Ayala (1880-1962) Mariano Antolín Rato (Gijón, 1943) Música La música i la dansa són variades i pròpies. L'instrument més característic és la gaita de tres tubs, que es fa servir en nombroses danses populars. Referències Vegeu també Art d'Astúries Gastronomia asturiana Llista de municipis d'Astúries Eleccions a la Junta General del Principat d'Astúries President d'Astúries Bandera d'Astúries Llista de platges de la Costa Occidental d'Astúries Llista de Platges Costa Oriental d'Astúries Llista de platges de la costa central d'Astúries Projecte de Constitució Federal de l'Estat Asturià


text: Lasturlleonès o asturlleonés és una llengua romànica occidental, anomenada també amb diversos glotònims —com asturià (asturianu), lleonès (llionés) o mirandès (mirandés)—, segons el territori on es parli. Es parla a Espanya a Astúries i a la part occidental de les províncies de Lleó i Zamora; i, a Portugal, al districte de Bragança. També és anomenat amb els localismes bercianu, cepedanu, cabreirés, paḷḷuezu o senabrés. Però només les denominacions asturià i mirandès són oficials d'alguna manera. Llionés també ho és, tot i que no és un nom popular, ja que els parlants patrimonials a Lleó utilitzen diversos noms comarcals o locals per a referir-se a la seva parla, encara que actualment s'està estenent el terme lleonés per a englobar en un nom les parles asturlleoneses a Lleó. L'antic asturlleonès, conegut com a "lleonès medieval", fou la llengua oficial del Regne de Lleó en els segles i . Fou parlada en tota l'extensió que ocupà aquest regne des de l'Atlàntic fins a Extremadura. Avui dia s'utilitza molt poc. Té un estatut de reconeixement a Miranda do Duero, a Portugal, on és anomenat mirandès. Els estatuts de Castella i Lleó i Astúries fan una tímida referència a la protecció de la llengua. L'asturlleonès es divideix en tres blocs dialectals: l'occidental, el central i l'oriental; amb formes dialectals diferenciades. La televisió pública d'Astúries fa un ús relativament important de l'astur-lleonès, tant en informatius quotidians íntegrament en aquesta llengua com en programes ens els quals s'empra o apareix la llengua asturiana. Origen El domini té el seu origen en el llatí vulgar, és a dir del parlar comú de les gents que l'Imperi Romà dugué, principalment les legions de procedència nord-africana situades a Asturica Augusta i a Legió VI, a les terres habitades pels àsturs. La suplantació d'aquesta llengua per la indígena fou lenta però imparable, car la llengua imperial era la porta per a molts drets i llibertats, entre ells el més important: la ciutadania romana. La peculiar evolució del llatí a través de l'asturlleonès en l'actual grup lingüístic no fou pas espontània a cap indret geogràfic; ans gradualment el parlar itàlic fou transformant-se tal que en el ja n'hi ha un abandonament extrem com per ésser considerat una modalitat romanç pròpia. Aquesta evolució amb els segles donà com a resultat que, a mitjans del , apareixen les primeres línies d'aquest romanç, el Document de Kesos; en un monestir de Lleó. A més aniran sorgint un munt de documents legals en aquest romanç per tots els monestirs d'Astúries i del Lleó, els quals indiquen la importància en la societat de la llengua, lògic essent la llengua comuna a la corona de Lleó; però apareixen documents romanços a Palència i vestigis lingüístics de la parla en els dialectes de transició com l'extremeny, dut allà pels repobladors, i no s'ha d'oblidar que l'Extremadura actual correspon quasi tot a l'Extremadura lleonesa, reparant així en la importància de la llengua natural del regne més important de la Corona. Divisió dialectològica L'asturlleonès és una llengua molt dividida dialectalment, sobretot per raons polítiques. Comprèn tres branques principals: l'oriental, la central i l'occidental. Però a aquestes s'hi ha d'afegir una divisió independent que passa pel Cordal, així el domini lingüístic és partit en els blocs asturià i lleonès. A més, dins de cada grup existeixen algunes diferències i tenen subdialectes amb extremes peculiaritats. Asturlleonès Oriental: A la província de Lleó seria pràcticament extint, però es conserva amb vitalitat a Astúries. Asturlleonès Central: Aquest és el subgrup on més es noten les diferències entre la part nord i la sud. Asturlleonès central septentrional: Majoritari per població i per vitalitat, és la base normativa de la modalitat asturiana. Astur central meridional: En via d'extinció, seria la modalitat més gran geogràficament, car ocuparia quasi la meitat de la província de Lleó i una part de l'orient de Zamora. Asturlleonès Occidental: Present com a segona modalitat per parlants i vitalitat al Principat d'Astúries. És la modalitat més forta en nombre de parlants a la regió de Lleó; es considera la base d'una futura normativització del lleonès. A aquest grup hi pertany el mirandès. Hi ha a més diverses parles d'antiga influència asturlleonesa quasi diluïdes actualment ja en el castellà: Muntanyès o Càntabre: parlat a Cantàbria. Extremeny: Parlat a la comunitat autònoma d'Extremadura i a alguns municipis de Salamanca. Les parles frontereres del gallec a Astúries, també tenen marcades influències asturlleoneses: parles eonaviegues: Parlades als municipis més occidentals d'Astúries. Entre les varietats regionals de l'asturlleonès a Lleó s'hi poden assenyalar varietats comarcals: bercianu-cabreirés, maragatu, ribereñu i legionense. Aquest darrer és el més divulgat a la regió. Fonologia La transcripció es fa d'acord amb les normes de l'alfabet fonètic internacional. Vocals El sistema vocàlic de l'astur diferencia cinc fonemes en tres graus d'obertura (mínima, mitjana, màxima) i tres situacions (central, anterior i posterior). Consonants Nombre de parlants No hi ha cap estudi en conjunt de les tres regions del grup, ja que a Lleó no s'hi han fet les investigacions estadístiques necessàries. Si bé sí que hi ha una aproximació que en dona la xifra de 620 000 parlants. La realitat lingüística de Lleó és de desconeixement absolut tant a fora com entre els mateixos lleonesos. El fet que el lleonès no estigui reconegut per cap legislació en limita el coneixement. També s'hi uneix el fet que les administracions competents a l'ensenyament no estan sensibilitzades amb el greu perill que té la llengua de desaparèixer. Per més que la llengua és la històrica del territori, actualment viu una situació diglòssica, amb un nombre de parlants en la xifra més optimista de 55 000 i molt dividits geogràficament. A l'ensenyament no hi ha l'obligatorietat ni l'optativitat al règim públic o privat, ni tan sols hi té cap presència com a assignatura de lliure elecció ni com a matèria extraescolar als col·legis, instituts i universitats de la regió. Referències Vegeu també Literatura asturiana Gramàtica de l'asturià Xosepe Vega Bibliografia Menéndez Pidal, R.: "El dialecto Leonés". Revista de Archivos, Bibliotecas y Museos, 14. 1906. García Gil, Hector (2010). «El asturiano-leonés: aspectos lingüísticos, sociolingüísticos y legislación». Working Papers Collection. Mercator Legislation, Dret i legislació lingüístics. (25). ISSN 2013-102X. Academia de la Lengua Asturiana«Normes ortográfiques». 2005. . García Arias, Xosé Lluis (2003). Gramática histórica de la lengua asturiana: Fonética, fonología e introducción a la morfosintaxis histórica. Academia de la Llingua Asturiana. . González Riaño, Xosé Antón; García Arias, Xosé Lluis (2008). II Estudiu sociollingüísticu de Lleón (Identidá, conciencia d'usu y actitúes llingüístiques de la población lleonesa). Academia de la Llingua Asturiana. . Galmés de Fuentes, Álvaro; Catalán, Diego (1960). Trabajos sobre el dominio románico leonés. Editorial Gredos. . Linguasphere Register. 1999/2000 Edition. pp. 392. 1999. López-Morales, H.: “Elementos leoneses en la lengua del teatro pastoril de los siglos XV y XVI”. Actas del II Congreso Internacional de Hispanistas. Instituto Español de la Universidad de Nimega. Holanda. 1967. Staaff, Erik: "Étude sur l'ancien dialecte léonnais d'après les chartes du XIIIè siècle", Uppsala. 1907. Morala Rodríguez, Jose Ramón; González-Quevedo, Roberto; Herreras, José Carlos; Borrego, Julio; Egido, María Cristina (2009). El Leonés en el Siglo XXI (Un Romance Milenario ante el Reto de su Normalización). Instituto De La Lengua Castellano Y Leones. . Enllaços externs Academia de la Llingua Asturiana


text: Un acròstic és una composició poètica en què les lletres que ocupen determinats llocs (per exemple: les lletres inicials de cada vers) formen una paraula o frase. Pot haver-hi dues intencions darrere d'un acròstic: lúdica (fer un joc de paraules) o amagar un missatge secret dins el poema. En aquest sentit trobem acròstics a la poesia amorosa i a la Bíblia. Per exemple, un acròstic per a la paraula "farina" podria ser: Faig els pastissos Amb el blat Remenem bé I afegim sucre No hi ha res millor A menjar tots Un altre exemple. El Poema en honor de Ludovic Cèsar August Cristià és una obra de Poesia Narrativa elaborada per Ermold el Negre escrita pels volts de l'any 826 i 827 de la nostra era. El Pròleg consisteix en un Acròstic elaborat artísticament on la lletra inicial de cada vers, així com la final confegeixen el missatge següent: Ermoldus cecinit Hludoici Caesaris arma. Cal recordar que en llatí la lletra u s'expressa en u i v, preferentment. Observem primer els vuit primers versos formant ERMOLDUS, després tot el Pròleg amb el missatge exposat més amunt. PROLOGUS Editor, aetherea splendes qui Patris in arcE Regnator mundi, fautorque, Redemptor, et auctoR Militibus dignis reseras qui regna poloruM Olim conclusos culpa parientis AvernO Luminis aeterni revehis qui Christe tribunaL David psalmianus praesaga carminis illuD Voce prius modulans, dudum miranda relatU Sacra futurorum qui prompsit dogmat vateS i ara l'Acròstic complet on llegim: Ermoldus cecinit Hludoici Caesaris arma. PRÒLEG Escolta’m Autor, tu que resplendeixes a la seu etèria del ParE, Redemptor i senyor així com creador del món i nostre faedoR Molt bé aculls aquells que combaten per a dignificar el teu noM, O que per la falta dels Pares del càstig a l'Avern per abandÓ, Llevares, donant la justa llum eterna del Crist, el teu filL, Demano també a David dels Salms de vers profètic l'aptituD, Veu modulada que revelà meravellosos relats com ningÚ, Sagrats misteris de l'esdevenidor, acordeu tots dos prou raonS, Com ignorant que sóc, per saber contar els fets del Cèsar sens fatiC, En harmonia i el to just que és requerit tambÉ, Convenient al mode poètic. D'invocar les Nimfes no sóC I en fer-ho els doctes poetes antics seguien un foll camÍ, No suplicaré les Muses ni pel temple de Febus aniraN Inquietes les meves passes, cercant l'ajut d'Apol·lo al seu jardÍ. Tots aquells que delerosos, en fer la recerca de l'efímer talenT, Ho feien perduts, els guiava l'horrible i obscura VehemotH. Limitat jo m’alçaré més cap a la llum celeste, al soL, Veritable llum de justícia que escoltarà el meu prec oportÚ. Demanar força a la meva modesta lira és un acte freD O recórrer el cicle sencer de totes les gestes completes no és bO, Intentar-ho podria cansar els grans mestres i al més savI Com tampoc fora prou per atraure del Cèsar el favor simpàtiC Inspira’m, oh Crist t’ho prego, que en espigolar sigui prou fI Com que aquest Poema agradi al Príncep i posi fi a l'exili on sóC, Afí perquè, com auxilia els miserables, del seu tron estant i, alhorA, Exculpa els pecadors i els vils, així n'obtingui el seu favor, tambÉ, Semblant al sol desprès, que escampa rajos per les immensitatS. Així tu, príncep, que disposes del ceptre sublim de Crist a la terrA, Rei sant, Lluís, pels teus mèrits i la pietat, famós CèsaR, Insigne que per la religió de Crist desprens claror fins al confÍ, Sigues clement amb aquest present del Negrenc, no en facis refúS, Així veuràs que s'ha permès espigolar en vers la teva històriA. Recull el do del rei de l'eternitat que t’omple el cor sempre d'amoR Manllevant la desgràcia del teu servidor, Cèsar de gran renoM, A la manera com el Crist retronant t’esbatana la volta etèriA. Extret de: i del llibre Referències Escriptura Poesia visual Jocs de paraules


text: Andalusia (en castellà i oficialment Andalucía) és una comunitat autònoma del sud d'Espanya. Limita al nord amb Extremadura, Castella-la Manxa i la Regió de Múrcia, a l'est amb la mar Mediterrània i a l'oest amb Portugal i l'oceà Atlàntic. Té una superfície total de 87.268 km2. És formada per les províncies d'Almeria, Cadis, Còrdova, Jaén, Granada, Huelva, Màlaga i Sevilla. Amb una població de 8.421.274 andalusos el 2012, És la comunitat autònoma més poblada d'Espanya i la segona més extensa. Es troba a l'extrem sud-occidental d'Europa, limitant al sud amb l'estret de Gibraltar. És reconeguda en el Preàmbul de l'Estatut d'Autonomia del 2007 com a realitat nacional, que la constitució espanyola reconeix com a nacionalitat històrica, a l'empara del disposat a l'article segon de la Constitució Espanyola, que reconeix i garanteix el seu dret a l'autonomia. Toponímia L'origen del mot «Andalusia» encara és controvertit. Prové del terme Al-Àndalus, que es referia a la península Ibèrica musulmana (al començament, tota la península llevat dels petits enclavaments cristians independents del nord) des del 711 al 1492. Durant la Reconquesta cristiana, aquest nom va designar exclusivament el sud peninsular, i va esdevenir, com a denominació castellanitzada, el terme per referir-se al darrer territori a ser reconquerit. La primera hipòtesi sobre l'origen del mot suggereix que Al-Àndalus és fruit de l'evolució d'Atlas cap a Antalas > Andalas > Ándalus, així suggerint que prové del terme mític de Atlàntida atès el desenvolupament de la civilització de Tartessos. Una altra hipòtesi suggereix que Al-Àndalus prové de la degeneració lingüística de Landahlauts, nom germànic del sud d'Hispània durant el temps dels visigots, la pronunciació de la qual era lándalos. Aquest terme provendria de landa, 'terra' i hlauts, 'sorteig'. Segons aquesta hipòtesi, els àrabs van afegir-hi l'article àrab al-. Història La història d'Andalusia, com a territori primer castellà i després espanyol, va començar al , amb la conquesta dels regnes de Còrdova, Sevilla i Jaén, continuat amb la presa del Regne de Granada al , i culminat en el substancial amb la divisió territorial d'Espanya de 1833 i la constitució d'Andalusia com a comunitat autònoma d'Espanya, després del referèndum sobre la iniciativa del procés autonòmic d'Andalusia de 1980. No obstant això, també és rellevant exposar breument la història anterior del territori actualment integrat en aquesta regió. La posició geoestratègica d'Andalusia a l'extrem sud d'Europa, entre aquesta i Àfrica, entre l'oceà Atlàntic i el mar Mediterrani, així com les seves riqueses minerals i agrícoles i la seva gran extensió superficial de 87.268 km2 (més gran que molts dels països europeus), formen una conjunció de factors que van fer d'Andalusia un focus d'atracció d'altres civilitzacions ja des de l'inici de l'edat dels metalls. De fet, la seva situació geogràfica com a nexe entre Àfrica i Europa, fa que algunes teories apuntin que els primers homínids europeus, previ pas de l'estret de Gibraltar, es van situar al territori andalús. Les primeres cultures desenvolupades a Andalusia (Los Millares, El Argar i Tartessos), van tenir un clar matís orientalitzant, a causa que pobles de la Mediterrània oriental es van assentar a les costes andaluses a la recerca de minerals i van deixar el seu influx civilitzador. El procés de pas de la prehistòria a la història, conegut com a protohistòria, va estar lligat a la influència d'aquests pobles, principalment grecs i fenicis, ampli moment històric en què es va fundar Cadis, la ciutat més antiga d'Europa occidental, seguida en antiguitat per una altra ciutat andalusa: Màlaga. Andalusia va quedar incorporada plenament a la civilització occidental amb la conquesta i romanització de la província Bètica. Aquesta va tenir gran importància econòmica i política a l'Imperi Romà, al que va aportar nombrosos magistrats i senadors, a més de les figures excel·lents dels emperadors Trajà i Adrià. Les invasions germàniques de vàndals i posteriorment de visigots no van fer desaparèixer el paper cultural i polític de la Bètica i durant els segles i els terratinents beticorromans van mantenir pràcticament una independència respecte a Toledo. En aquest període van destacar figures com sant Isidor de Sevilla o sant Hermenegild. L'any 711 es va produir una important ruptura cultural amb la conquesta musulmana de la península Ibèrica. El territori andalús va ser el principal centre polític dels diferents estats musulmans d'al-Àndalus, sent Còrdova la capital i un dels principals centres culturals i econòmics del món aleshores. Aquest període de florida va culminar amb el Califat omeia de Còrdova, on van destacar figures com Abd-ar-Rahman III o al-Hàkam II. Ja al es va produir un període de greu crisi que va ser aprofitat pels regnes cristians del nord peninsular per avançar en les seves conquestes i pels diferents imperis nord-africans que es van anar succeint -—Almoràvits i almohades— que van exercir la seva influència a al-Àndalus i també van establir els seus centres de poder a la península a Granada i Sevilla, respectivament. Entre aquests períodes de centralització de poder, la seva va produir la fragmentació política del territori peninsular, que va quedar dividit en primers, segons i tercers regnes de taifes. Entre aquests últims, el Regne de Granada va tenir un paper històric i emblemàtic fonamental. La Corona de Castella va anar conquerint progressivament els territoris del sud peninsular. Ferran III de Castella va personalitzar la conquesta de tota la vall del Guadalquivir al . El territori andalús va quedar dividit en una part cristiana i una altra musulmana fins que el 1492 la conquesta de la Península va finalitzar amb la presa de Granada i la desaparició del Regne de Granada. Al és quan Andalusia va explotar més la seva posició geogràfica, ja que va centralitzar el comerç amb el Nou Món, a través de la Casa de Contractació d'Índies amb seu primer a Sevilla, que va arribar a ser la ciutat més poblada de l'Imperi Espanyol, i dos segles més tard a Cadis fins a la seva desaparició en aquest mateix . Després de l'arribada de Cristòfor Colom a Amèrica, Andalusia va tenir un paper fonamental en el seu descobriment i colonització. No obstant això, no va existir un veritable desenvolupament econòmic d'Andalusia a causa de les nombroses empreses de la Corona de Castella a Europa. El desgast social i econòmic es va generalitzar al i va culminar amb la conjuració de la noblesa andalusa contra el govern del comte-duc d'Olivares el 1641. Les reformes borbòniques del no van solucionar que Espanya en general i Andalusia en particular s'anessin perdent pes polític i econòmic en el context europeu i mundial. Així mateix, la pèrdua de les colònies espanyoles d'Ultramar aniran traient a Andalusia dels circuits econòmics mercantilistes. Aquesta situació va millorar durant el segle següent, ja que la indústria andalusa va tenir un important pes en l'economia espanyola durant el . El 1856 Andalusia era la segona regió espanyola quant a grau d'industrialització. Un segle més tard estava ja pràcticament a la cua, amb un índex d'industrialització inferior al 50 per 100 del nivell mitjà espanyol. Mentre que entre 1856 i 1900 Andalusia tenia un índex d'industrialització superior a la mitjana nacional en les branques d'alimentació, metal·lúrgia, química i ceràmica, a partir de 1915 aquesta supremacia es va reduir a les branques d'alimentació i química. Després d'aquest segle expansiu, durant la gran part del i començaments del , Andalusia, i malgrat que es constitueix en comunitat autònoma el 1981, no aconsegueix igualar els seus índexs de desenvolupament amb la resta d'Espanya, sent la regió amb més atur de tota la Unió Europea i amb menor renda per capita d'Espanya. Geografia El relleu d'Andalusia és format per tres unitats fonamentals: Sierra Morena el límit natural entre la plana castellana i Andalusia, amb una altitud màxima de poc més de 1.300 msnm. Les serralades Bètiques (Penibètica i Subbètica) paral·leles a la mar Mediterrània. Comprèn entre d'altres a la Sierra Nevada, on es troba la cota més alta de la península Ibèrica: el pic Mulhacén (3.478 m). La vall de Guadalquivir: un territori gairebé pla que s'obre al Golf de Cadis al sud-oest. Andalusia és dins del domini climàtic mediterrani, amb hiverns plujosos i estius secs i càlids. El relleu accidentat hi produeix fortes variacions, amb illes de clima de muntanya a les serres més elevades (Sierra Nevada, Sierra de Gádor) i zones de tendència més continental (vega de Granada). Les precipitacions disminueixen d'oest cap a l'est; el punt que rep més precipitacions és la Serralada de Grazalema (2.218 mm anuals) i el menys plujós és el Cap de Gata, que alhora és el punt més sec d'Europa (amb 117 mm anuals). La temperatura mitjana anual d'Andalusia és superior als 16 °C, encara que amb variacions geogràfiques, oscil·lant entre els 18,5 °C a Màlaga fins als 15,1 °C a Baeza. El mes més fred és el gener i el més calorós és agost. Andalusia té una gran diversitat hidrològica, ja que els seus rius drenen tant cap a l'Atlàntic com al Mediterrani. Del vessant atlàntic són les conques de Guadiana, Odiel-Tinto, Guadalquivir, Guadalete-Barbate, i del vessant mediterrani les del Guadiaro, Guadalhorce, Guadalmedina, Guadalfeo, Andarax i Almanzora. Política i govern La Junta d'Andalusia L'organització institucional del govern d'Andalusia es denomina Junta d'Andalusia. Està integrada pel Parlament d'Andalusia, el President de la Junta d'Andalusia i el Consell de Govern. El Parlament d'Andalusia és l'assemblea legislativa de la comunitat, les funcions principals de la qual són la proposició, elaboració i aprovació de les lleis, així com l'elecció del President de la Junta. El President de la Junta d'Andalusia, al seu torn, és el representant suprem de la comunitat autònoma i el cap de govern així com el representant ordinari de l'Estat espanyol. S'elegeix per majoria absoluta amb el ple del Parlament i és anomenat posteriorment pel rei d'Espanya. El Consell de Govern de la Junta d'Andalusia és l'òrgan polític i administratiu superior de la comunitat presidit pel President de la Junta; és a dir, és la branca executiva del govern andalús. Està constituït per consellers nomenats pel President de la Junta que s'encarreguen dels diversos ministeris o conselleries. El poder judicial recau sobre el Tribunal Superior de Justícia d'Andalusia; tanmateix, el tribunal no és un òrgan propi de la comunitat ans forma part del Poder Judicial de l'Estat espanyol, únic per a tot el regne i que no pot ser transferit a les comunitats autònomes. Els partits polítics amb representació al Parlament d'Andalusia són: El Partit Socialista Obrer Espanyol d'Andalusia (33) El Partit Popular d'Andalusia (26) Ciudadanos-Ciutadans (21) Adelante Andalucía (17) Vox (12) Govern actual (2015-2019) El govern actual està presidit per Susana Díaz (PSOE-A) que va accedir al poder amb el suport de Ciutadans. Malgrat que els andalusos de les grans ciutats han tractat de canviar el mapa polític d'Andalusia, ja que aquest partit porta governant des de fa dècades, les entitats socials rurals i la població dels pobles encara son força a favor de mantenir lstatu quo de la comunitat, impedint que es produeixi un canvi en la formació que governa el territori més poblat i el segon més gran del conjunt del territori de l'estat espanyol. Estatut d'autonomia Andalusia va accedir a l'autonomia jurídica per mitjà de l'article 151 de la constitució espanyola de 1978. Andalusia es va constituir com a comunitat autònoma de l'Estat espanyol el 28 de febrer, 1980; el seu dret a l'autonomia es basa, segons l'Estatut d'Autonomia de 1980, en la "identitat històrica, i l'autogovern que la constitució permet a tota nacionalitat, en plena igualtat amb la resta de les nacionalitats i regions que componguin Espanya, i amb el poder que emana de la constitució i el poble andalús". L'octubre del 2006, la Comissió Constitucional de les Corts Generals d'Espanya aprovà amb els vots favorables de PSOE, IU i PP, un nou estatut d'autonomia que reconeix, al Preàmbul, la realitat nacional d'Andalusia. El 2 de novembre, 2006, el Congrés dels Diputats va ratificar el text amb cap vot en contra; és, de fet, el primer estatut d'autonomia que s'aprova sense cap vot en contra. Va ser aprovat pel Senat espanyol el 20 de desembre, 2006 i ratificat per referèndum pel poble andalús el 18 de febrer, 2007. Divisions administratives Andalusia es divideix en vuit províncies que, alhora, es divideixen en 774 municipis. Les vuit províncies d'Andalusia són: Almeria, que es divideix en 102 municipis. Cadis, que es divideix en 44 municipis. Còrdova, que es divideix en 75 municipis. Granada, que es divideix en 170 municipis. Huelva, que es divideix en 79 municipis. Jaén, que es divideix en 97 municipis. Màlaga, que es divideix en 102 municipis. Sevilla, que es divideix en 105 municipis. A més, Andalusia es divideix en 62 comarques. Tanmateix, aquesta subdivisió territorial no té cap autonomia i no són regulades oficialment, com és el cas de les comarques de Catalunya, ans són reconegudes pel seu àmbit cultural. Demografia Andalusia és la comunitat més poblada d'Espanya, que el 2006, era superior als 7,9 milions d'habitants. Aquesta població es concentra, sobretot, a les capitals provincials i a les àrees costaneres. La meitat de la població andalusa es concentra en les 28 ciutats amb més de 50.000 habitants. La capital i ciutat més gran és Sevilla que amb 702.355 habitants, és la quarta ciutat d'Espanya i la tercera àrea metropolitana d'Espanya. Sevilla es troba a l'oest de la comunitat, a la vora del curs baix del Guadalquivir. Economia Segons dades del 2005, el Producte interior brut andalús, a preus del mercat, era de 127.682 milions d'euros, amb un creixment mitjà del 3,65% entre el 2000 i el 2005, superior a la taxa de creixement de l'Estat espanyol i de l'Eurozona. Aquest creixement ha permès que Andalusia incrementés la seva participació del PIB des del 2000 en cinc dècimes, al 13,8% de l'Estat. Tanmateix, durant el mateix període, la població andalusa ha experimentat un creixement substancial, de 459.000 persones, sobretot a causa de la immigració, la qual cosa no ha elevat de manera important el PIB per capita andalús en relació amb les comunitats del nord. El 2005, el PIB per capita era poc superior als 16.200 € per persona, al 75,5% de la mitjana de la Unió Europea, l'objectiu de convergència. Avui dia el PIB per capita és de 17.683 euros., i el PIB total de la comunitat és de 144.989 millions d'euros. El deficit en comparació amb el PIB és de 1.635 millions d'euros, és a dir el 1'13%. Referències Enllaços externs FiestasdeAndalucia.com Portal de fires i festes tradicionals d'Andalusia.