text: En general, una comarca és una extensió de territori reduïda que agrupa diverses poblacions, que té una certa unitat a causa de les condicions naturals, la història o les relacions de veïnatge entre els pobles que la formen. Etimologia A l'edat mitjana, com a mínim des del , s'usava l'expressió chomarcha, comarquia o commarca com a sinònim de marca, terra fronterera. Tipus de comarca A partir de l'edat moderna la comarca comença a prendre el sentit de terra veïna a territoris d'assenyalament popular, encara que amb un ús més aviat imprecís. Avui dia i atès que les comarques naturals, ço és geogràfiques, no corresponen necessàriament all les comarques reconegudes per l'administració, cal diferenciar dos tipus de comarca: la comarca geogràfica i la comarca administrativa. Comarca geogràfica La comarca geogràfica, o natural, és una extensió de territori reduïda dotada d'una unitat fonamentada en factors físics i naturals, criteris econòmics o factors històrics. Per exemple: la Ribagorça, la Ribera del Xúquer o Menorca. Comarca administrativa La comarca administrativa és una demarcació local de caràcter politicoadministratiu i/o estadístic. Per exemple: l'Alta Ribagorça, el Baix Maestrat o la Ribera Alta. A Espanya són establides per llei autonòmica, determinant el territori que abasten, els seus òrgans de govern (composició i funcionament) i els seus recursos econòmics. Als Països Catalans hi ha hagut diferents propostes de divisió comarcal, les primeres de les quals daten dels anys 30 del . La primera proposta aprovada per una institució administrativa va ser la Divisió territorial de Catalunya de 1936 proposada pel geògraf Pau Vila, on va establir a partir dels centres de mercat, unes unitats regionals amb certs trets homogenis. Algunes de les propostes de divisió comarcal però no aconseguiren ser aprovades, per bé que hi hagué diverses aportacions que serien la base de les divisions comarcals actuals. Als anys 60 Joan Soler, inspirant-se en la divisió de 1936, realitzà una recerca sobre la divisió comarcal dels Països Catalans, que serviria per a la futura divisió territorial aprovada l'any 1987 per la Generalitat Valenciana. D'altra banda, alguns autors com Vicenç M. Rosselló i Ferran Dídac Lluch han proposat dividir Mallorca en mancomunitats. Actualment, només són reconegudes oficialment com a tals i són un nivell de l'organització territorial de l'administració 43 comarques per la Generalitat de Catalunya i 34 per la Generalitat Valenciana, encara que en aquest darrer cas amb el nom de delimitacions territorials homologades de 2a categoria. Únicament en el primer cas, les comarques disposen de consell comarcal. Subcomarca Hom pot parlar també de subcomarca, que normalment seria una part delimitada d'una o més comarques amb característiques distintives, però que no acostuma a tenir correspondència administrativa (p. ex., Barcelonès Nord). Referències Vegeu també Comtat (divisió administrativa) Comtat (edat mitjana) Comarques dels Països Catalans Llista de comarques dels Països Catalans Comarques de Catalunya Comarques de la Catalunya del Nord Comarques de la Franja de Ponent Comarques de les illes Balears i les Pitiüses Comarques del País Valencià


source: wikipedia

text: El cognom o llinatge és el nom oficial que segueix el prenom. També s'anomena nom de família, perquè no es tria, sinó que en els països en els quals se'n fa servir un, que són la major part, el dona aquell que la família del pare porta. En els països en què se'n fan servir dos, l'ordre és marcat per la tradició. Per exemple, en els catalanòfons (Catalunya, Andorra, País Valencià, Illes Balears) i els hispanòfons (Castella, diversos estats d'Hispanoamèrica), el primer és el de la família del pare, mentre que en els lusòfons (Portugal, Brasil, etc.) el primer és el de la família de la mare. Tanmateix, en tots tres casos, el cognom que s'hereta és el del pare. Darrerament, s'ha promulgat a l'estat espanyol una llei que permet que els fills puguin dur com a primer cognom el de la mare (abans això sols es feia si no hi havia pare legal), i aquest serà el que heretaran els fills. Avui dia, no hi ha cognoms d'home o de dona diferenciats, però antigament se solien masculinitzar o feminitzar: per exemple, la dona o la filla d'un ferrer era anomenada Ferrera o la d'un mir, Mira; de la mateixa manera, els cognoms Barcelona, Girona, Tarragona o Tàrrega (originats a partir del nom d'aquestes ciutats) tendien a masculinitzar-se en Barceló, Giró, Tarragó i Tàrrec, quan s'aplicaven a un home. Això encara es fa avui dia, algunes vegades, de forma no oficial. Formació dels cognoms catalans Amb la caiguda de l'Imperi romà i la desaparició dels censos municipals, va desaparèixer el nom múltiple d'origen romà i s'utilitzava generalment un nom únic, segons el costum germànic. A partir dels segles i , apareixen una sèrie de sobrenoms que complementen el prenom, amb fórmules en llatí com alio nomine o cognomento (Wifredus cognomento Pilosus), recuperant el sentit original del cognomen romà, i que donarà origen al mot cognom. En l'àmbit jurídic, s'identificava les persones per la filiació materna, però la pràctica més corrent era afegir el nom patern en genitiu o amb la preposició de, a imitació del costum àrab. A partir de Ramon Borrell (Ramon fill de Borrell), els comtes catalans van adoptar el nom patern en nominatiu, fórmula que va ser imitada de seguida. A partir del , la noblesa va començar a acompanyar el nom personal amb el topònim de les seves possessions territorials, amb la preposició de o bé en forma adjectivada. Les classes inferiors van imitar la fórmula amb topònims genèrics (Vall, Coma...) o topònims menors de vila, masia o país de procedència. Però la majoria de famílies no vinculades a un feu van continuar usant el nom del pare en nominatiu, o bé una qualitat, ofici o origen, perdurant així alguns cognoms d'origen germànic. Al , es va estendre al País Valencià, per influència de la forma aragonesa, la utilització de la desinència -is o -es (Ferrandis, fill de Ferran). En aquest cas l'origen últim és llatí (-ecii > -ez, -es, -iz, -is), i en realitat és un genitiu («de»), sobreentès com a «fill de». Llopis és literalment '[fill] de Llop'. Cfr. Fernandez/Fernandes (gall.-port.), Hernandez (cast.), Ferrandis (cat.); Vásquez/Vasques, Velázquez, Blasquiz (arag.). Aquesta forma derivativa és usual en cognoms de diverses llengües, com per exemple, en anglès es va utilitzar la desinència -son (Johnson, fill de John), en alemany -sohn (Mendelsohn o Mendelssohn, fill de Mendel), en castellà -ez (Sánchez, fill de Sancho), en danès -sen (Andersen, fill d'Ander), en rus -ov (Kaspàrov, fill de Kaspar). D'altres llengües, fan servir prefixos de forma anàloga: en escocès Mac (escrit Mac en gaèlic escocès Mc en anglès, amb la c minúscula) (McArthur o MacArthur, fill d'Arthur), irlandès Ó (escrit O' en anglès com O'Donnell, net de Donnell), aquests dos últims són d'una llengua amb el mateix origen, però es va donar més ús de Mac a Escòcia i Ó a Irlanda; és acceptable en els dos països els dos tipus de cognoms. A partir del , els cognoms es fixen per famílies i donen lloc als llinatges. Amb el concili de la província Tarraconense del 1555, s'estableix l'obligació parroquial de portar els llibres de baptismes i defuncions, i es fixa la grafia dels cognoms. La regla de successió del mateix cognom patern no era seguida de manera estricta, sovint per qüestions d'herència. La dona adoptava el cognom del marit, però una pubilla podia imposar el seu cognom al marit i als fills. En cas d'unió d'un hereu i una pubilla, es podien unir els dos cognoms en un de nou (Camp-Pedrós). En els segles a , existeix una tendència per part de les dones d'adoptar el cognom amb desinència femenina (Cantona, muller de Cantó), costum que s'ha mantingut popularment a Mallorca (na Jordana, muller d'en Jordà). En altres ocasions, fins a principi del , la dona podia adoptar dos cognoms: el del marit i el patern (Anna Valls i Prat, muller de Valls i filla de Prat). Actualment, ha perdurat aquest costum però anteposant el cognom patern al cognom del marit precedit per la preposició de (Anna Prat de Valls, muller de Valls i filla de Prat). Fins al , era norma general utilitzar només un cognom, de vegades amb modificadors per ajudar a la distinció (Major, Menor, malnom, nom de casa o topònims). Amb la incorporació de la Catalunya del Nord a l'estat francès, s'ha seguit la norma general a Europa d'un sol cognom patern, més proper al sistema clàssic català, i aplicada també a Catalunya durant l'administració francesa. Amb la llei del registre civil del 1870, s'imposa a Espanya el doble cognom, patern i matern. Aquesta fórmula d'emprar els llinatges dels dos progenitors té el seu origen en la noblesa castellana, imitada per la noblesa catalana. S'unien els dos cognoms amb la conjunció y, substituïda per i amb la reforma ortogràfica del 1913. Conjunció i entre cognoms Pel que fa a l'ús de la conjunció i entre els dos cognoms, hi ha gent que l'utilitza per desmarcar-se del castellà creient que és un costum típicament català. Però sembla que aquesta tradició en un principi era castellana i que després es va incorporar al català. Un dels detractors més aferrissats en contra de l'ús de la conjunció i en català entre cognoms, era l'expert en onomàstica Enric Moreu-Rey, qui deia que la inclusió de la conjunció copulativa entre els dos cognoms, no sols no era un signe característic de la llengua catalana, sinó que era una influència del castellà. Enric Moreu-Rey també destacava el fet que, fins al , la tendència més habitual en l'àmbit català era fer servir un únic cognom. En el seu llibre pòstum, escrivia: «Contra tota evidència, sense cap fonament, hom ha pretès que el fet de relligar amb conjunció el cognom patern amb el matern (Josep Puig i Cadafalch, Jordi Pujol i Soley) era una tradició típicament catalana». En aquest mateix sentit, un treball de l'historiador Marcelo Capdeferro també indica que l'ús de la i entre cognoms és un costum castellà. Tipologia Patronímics Toponímics Cognoms formats a partir d'un càrrec o ofici Relacionats amb les circumstàncies del naixement Origen en un malnom Referències Vegeu també Patronymica Romanica Prenom Enllaços externs Teniu el cognom «ben escrit»? a l'Optimot


text: La cosmogonia és una teoria o doctrina que estudia l'origen i l'estructura de l'Univers des d'un punt de vista més aviat filosòfic o mitològic, contràriament a la cosmologia, que ho fa des d'un punt de vista més científic. Així, una cosmogonia és una història de com es va formar l'Univers. La cosmogonia també designa una branca precisa de l'astrofísica que estudia la creació dels cossos celestes. Etimologia El mot ve del grec antic κοσμος, món ordenat i γέγονα, néixer. Teories Des que l'home és home ha intentat donar respostes a la creació del món i de l'Univers. En l'antiguitat, els mites oferien un tipus de respostes similar al que avui en dia ens proporcionen les teories científiques, ja que mentre aquestes expliquen els fets mitjançant la relació entre conceptes científics, les cultures arcaiques els explicaven mitjançant relats de les relacions dels déus dintre seu, relats que coneixem amb el nom de mites. En oferir una visió integradora del món, al facilitar el trànsit de l'estranyesa a la comprensió, els mites - i els ritus que solien acompanyar-los - permetien la seguretat psicològica dels partícips en la creença col·lectiva, i a la vegada l'elaboració de les senyes d'identitat necessàries per a la vida en comunitat. En aquests mites, els déus solen representar les forces elementals de la naturalesa, almenys aquelles més fàcilment identificables i de la relació de les quals deriven la multitud de fenòmens naturals que condicionen les nostres vides. La majoria de mites inclouen un procés de creació. Els mites elaborats per les diferents cultures des de l'antiguitat fins als nostres dies i que intenten explicar l'origen de l'Univers i l'inici del temps, és el que anomenem cosmogonies. Actualment les imatges d'aquestes cosmogonies han estat substituïdes en gran part per les explicacions de la ciència (en especial el Big Bang i la teoria de l'evolució). Imatges recurrents en diverses cultures La majoria de mites cosmogònics es poden dividir en dues grans tradicions: la que simula un part a nivell còsmic i la que es tracta de posar ordre en elements dispersos. La primera fa néixer tot el que existeix d'un ou o llavor primordial o bé de l'aigua. La segona parla del caos i de com una força o un ésser diví (en la creació) li posa ordre, separant uns elements dels altres (la llum de les tenebres, el cel de la terra...) Poden donar-se tradicions que barregin les dues visions, ja que la majoria de cosmogonies accepten fases, és a dir, no apareix tot de cop sinó seguint un ordre per tant pot haver-hi un inici i diversos moments d'origen posteriors. En aquestes fases apareixen primer els elements, després la vida i per últim l'ésser humà. Algunes cosmogonies poden incloure una explicació de com acabarà el món o successius orígens (com el mite del Diluvi Universal). Cosmogonia babilònica Els babilonis tenien la concepció d'un panteó format per éssers de forma humana, però amb uns poders i una immortalitat sobrehumans. Cada un d'ells, tot i ser invisible a l'ull humà, regia sobre una part específica del cosmos, encara que fos petita, i la manejava d'acord amb plans molt ben estudiats i lleis degudament ordenades. Cada un estava a càrrec d'un dels grans regnes del cel, la terra, el mar i l'aire, o d'un dels majors cossos astrals com el sol, la lluna i els planetes, o dins del domini terrestre, d'entitats naturals com rius, muntanyes i planes, i d'entitats socials, com a ciutats i països Exemples de propostes cosmogòniques La Creació a les diverses religions. La Cosmologia germànica. La Cosmologia akan. La Mitologia sumèria. El Bundahisn del zoroastrisme. L'Ainulindalë, al món literari de J.R.R. Tolkien. Cosmologia Mites de la creació


text: Un coet és genèricament qualsevol objecte capaç de moure's o aixecar-se utilitzant propulsió a raig per accelerar sense utilitzar l'aire circumdant, a diferència dels avions. En particular, i en aeronàutica, s'anomena coet a un grup autònom propulsat per la força de reacció creada mitjançant l'ejecció de massa en una direcció determinada. A banda de la seva utilització lúdica com a focs artificials, els coets són coneguts principalment per la seva aplicació en el camp de l'astronàutica, ja que són l'únic mitjà disponible per posar objectes en òrbita fora de l'atmosfera terrestre. Etimologia En català, la paraula coet es registra en forma escrita per primer cop el 1445. Prové segurament de l’antic i dialectal coa, o del llatí caudatus ‘proveït de cua’, a través d’un *codato, arabitzat en kodăt i transformat com a codet. Principi de funcionament Un coet adquireix velocitat gràcies al fet d'expulsar una part de la seva massa genera, d'acord amb la tercera llei de Newton, una força en direcció contrària a la direcció d'ejecció. Aquesta força és la que efectivament propulsa el coet. El fenomen és equivalent al d'una parella de patinadors que es recolzin l'un sobre l'altre per donar-se un impuls. El resultat serà que els dos partiran en direccions oposades a una certa velocitat. La força de reacció és més gran com més importants siguin la massa ejectada i la velocitat d'ejecció d'aquesta massa. És per això que el disseny dels coets se centra a aconseguir que aquests dos paràmetres siguin tan grans com sigui possible. En els coets actuals, la massa ejectada pren la forma de gasos a alta pressió i temperatura que són canalitzats perquè siguin expulsats en la bona direcció. L'obtenció dels gasos i la seva canalització és la funció de la unitat propulsora (també anomenada motor) del coet. Els coets de gran mida en poden arribar a expulsar diverses tones de gas per segon a velocitats supersòniques. L'energia necessària per mantenir aquest flux de gasos que propulsa el coet prové d'una reacció química exotèrmica que sol ser la combustió. L'energia alliberada escalfa fortament els productes de la reacció, cosa que provoca un augment important la pressió a l'interior de la unitat propulsora i els permet de ser ejectats a gran velocitat. D'aquesta manera, el coet obté l'energia directament de la massa a ejectar i no li cal cap dispositiu especial per accelerar-la. Els combustibles utilitzats en els coets són de naturalesa diversa, anant des de derivats del petroli com el querosè fins a productes exòtics i difícils de manejar com l'hidrogen líquid (LH2). Com que normalment els coets han de poder funcionar en el buit de l'espai no poden comptar amb la disponibilitat de l'oxigen atmosfèric per dur a terme la combustió. Així, també s'han d'emportar un producte oxidant en quantitat necessària per poder cremar el combustible. Al conjunt de combustible i oxidant d'un coet s'anomena propergol. La massa del propergol acostuma a representar més del 90% de la massa total del coet. Tipus El disseny d'un coet és significativament diferent segons la natura del combustible que utilitza. Els coets es poden classificar en: Coets de combustible sòlid: Són els de disseny més senzill. El propergol és una barreja sòlida de combustible i oxidant, de tipus plàstic o mineral (com per exemple la pólvora), que manté la seva combustió espontàniament una vegada iniciada aquesta. Tenen la característica de proporcionar una acceleració elevada, però són més ineficaços en termes de combustible necessari que els altres tipus de coet. Exemples: Coets pirotècnics, míssils balístics, coets militars. Coets de combustible líquid: El combustible i l'oxidant són dos líquids emmagatzemats en dipòsits separats que només es barregen en la unitat propulsora. Per mantenir la reacció cal que la combustió sigui alimentada amb un flux fort i continu dels dos propergols, cosa que complexifica enormement el disseny del motor. Proporcionen acceleracions més febles que els seus homòlegs de combustible sòlid, però la seva eficiència és significativament superior. Exemples: Coets llançadors de satèl·lits, llançadora espacial, avions-coet. Coets híbrids: En aquests tipus de coets el combustible i l'oxidant són de naturalesa diferent, l'un és sòlid, l'altre líquid. Constitueixen un punt mitjà entre les dues categories anteriors. Són coets mitjanament senzills, en els quals la combustió és fàcil de mantenir i regular controlant el moviment del component líquid. La seva eficiència i la seva acceleració també són intermediàries. Exemple: SpaceShipOne. Hi ha altres categories de coets amb dissenys innovadors que no s'han pogut posar en pràctica per problemes tècnics i/o econòmics. Entre els quals el més destacat: Coets nuclears: En aquest disseny, l'energia s'obté d'una reacció nuclear de fissió. El propergol líquid es fa passar per l'interior d'un reactor nuclear de manera a escalfar-lo i permetre la seva ejecció a gran velocitat. La reacció nuclear permet una eficiència en propergol molt superior a la dels coets basats en la combustió, però els problemes no resolts de seguretat de funcionament impedeixen pel moment de construir-los. Tanmateix, l'exèrcit nord-americà va construir i assajar amb èxit motors-coet basats en aquest principi durant la dècada de 1960-70 (projecte NERVA). Aplicacions La importància dels coets com a vehicles rau en dues característiques: La seva capacitat d'assolir grans velocitats i acceleracions. La seva capacitat de funcionar en el buit. La primera d'aquestes característiques és la que ha promogut el seu ús històric en el camp militar i en els espectacles pirotècnics, la segona no ha estat significativa fins a l'adveniment de l'astronàutica en la dècada de 1950. Ús militar La propulsió a coet permet assolir grans velocitats i transportar càrregues explosives o d'altres tipus militar a distàncies elevades. En general s'anomenen míssils els coets militars, especialment els guiats, En comparació amb l'artilleria convencional permet un disseny bàsic de projectil i disparador (tub, rail, etc.) més senzill que un canó i obús. S'anomenen míssils els coets militars que compten amb un sistema de guiatge i es manté la denominació simple de coet per als projectils autopropulsats sense guiatge. Tot i això existeix certa confusió i sovint s'intercanvien erròniament els termes. El projectils amb propulsió a coet ja s'havien utilitzat amb finalitats bèl·liques des de l'edat mitjana, per exemple el sistema coreà Hwacha amb sagetes propulsades amb coets. En època moderna es tornaren a emprar i desenvolupar a la Segona Guerra Mundial, inicialment en versions no guiades com els Katiusha i altres dissenys d'artilleria de coets. Partint de la mateixa tecnologia de base es crearen armes per missions especialitzades, des de míssils antitancs portàtils (els coneguts bazuca) fins a míssils de llarg abast com el V-2 alemany, antecedent dels míssils balístics moderns. Aquests poden arribar a tenir un radi d'acció de milers de kilòmetres i s'utilitzen per bombardejar les instal·lacions endinsades en territori enemic sense necessitat d'enviar-hi tropes o avions. Ús civil Fora del camp militar, l'ús més important dels coets és el de llançar objectes a l'espai exterior, normalment posant-los en òrbita al voltant de la terra. Per aquest objectiu, el coet és l'únic mitjà disponible. D'una banda, són els únics vehicles capaços d'assolir la velocitat necessària per a aquesta aplicació, i de l'altra només el coet és capaç de propulsar-se en el buit de l'espai. Els altres vehicles necessiten un medi material sobre el qual desplaçar-se, o bé obtenen algun element essencial per al seu funcionament del medi. Emperò, el coet no deixa de ser un mitjà ineficaç de llançar objectes a l'espai. A causa de la seva pròpia naturalesa el coet haurà sempre de ser molt més gran que l'objecte que ha de transportar, i això vol dir que en un llançament la major part de l'energia serà utilitzada per accelerar el mateix coet i no la seva càrrega útil. Per exemple, un coet Ariane 5 carregat de combustible pesa al voltant de 750 tones, de les quals només 20 poden ser efectivament posades en òrbita. Amb tot, no existeixen alternatives al coet ni a curt ni a llarg termini per a aquesta aplicació. Un altre ús lleugerament diferent dels coets es troba en els estudis de microgravetat. Un coet pot posar un objecte en una trajectòria balística fora de l'atmosfera, on no serà sotmès a la força de fregament de l'aire i estarà, doncs, en una situació de caiguda lliure, equivalent a l'absència de gravetat per a molts fenòmens físics. Història La invenció del coet és a la Xina cap al 1150 i la primera notícia que es té del seu ús en combat és durant la Batalla de Kaifeng l'any 1232, i el seu ús militar convencional data del 1280, coneguts a Síria com a sahm al-kitai (sagetes de la Xina). Malgrat això, va ser introduït a Europa pels àrabs, que durant els segles i el van emprar com a arma incendiària. Posteriorment, amb l'extensió de l'artilleria, el coet bèl·lic va desaparèixer fins al , i va ser emprat novament durant les guerres napoleòniques. Els coets del coronel anglès William Congreve van ser també usats a Espanya en el setge de Cadis (1810), en la primera guerra Carlina (1833-40) i durant la guerra del Marroc (1860). A la fi del i el començament del , van aparèixer els primers científics que van veure el coet com a sistema per a propulsar vehicles aeris espacials tripulats, entre els quals cal destacar el rus Konstantín Tsiolkovski, l'alemany Hermann Julius Oberth i el nord-americà Robert Hutchings Goddard, i, més tard, els russos Serguei Koroliov i Valentín Gluixkó i l'alemany Wernher von Braun. Aquest darrer va desenvolupar durant la Segona Guerra Mundial els coets V-1 i V-2 (A-4 en la terminologia alemanya), que varen constituir el nucli de les investigacions nord-americanes i soviètiques de la postguerra. Si bé es varen desenvolupar inicialment coets destinats específicament a usos militars, els programes espacials que endegaren soviètics i nord-americans es varen basar en coets dissenyats amb finalitats pròpies de l'astronàutica, entre els quals cal destacar, per part nord-americana, el Atlas, el Agena, el Thor 2, el Atlas-Centaur, la sèrie Delta, els Titan i Saturn (entre els quals el Saturn-V, que va fer possible el programa Apollo), i, per part soviètica, els coets designats, segons la terminologia occidental, per les lletres A, B, C, D i G (aquests dos darrers van tenir un paper equivalent als Saturn nord-americans). D'altres països que han construït coets, en el marc d'un programa espacial propi, són França, la Gran Bretanya (que el va abandonar), el Japó, la Xina, i l'Índia, així com el consorci europeu que va constituir l'Agència Espacial Europea (ESA), que ha bastit i explotat diferents sèries de coets llançadors dins del programa Ariane. Cronologia de la tècnica de coets i míssils 1895 - El científic peruà Pere Paulet (1874-1945) Dissenya el primer motor a propulsió amb combustible líquid, aconseguint un centenar de quilograms de força. 1903 - El científic rus Konstantín E. Tsiolkovski (1857-1935) redacta una sèrie d'articles en els quals proposa l'ús de coets per assolir l'espai exterior i la colonització de sistema solar. Els dos punts centrals de la seva proposta són el combustible líquid i la propulsió per trams. 1926 - L'enginyer nord-americà Robert Hutchings Goddard (1882-1945) llança el primer coet de combustible líquid. 1942 - Els enginyers alemanys Wernher von Braun i Walter Dornberger disparen el primer V2 a Peenemünde (al nord d'Alemanya). És considerat el primer míssil i es va utilitzar en setembre de 1944 per bombardejar Londres des d'Alemanya. 1949 - Willy Llei publica La conquesta de l'espai . 1952 - Wernher von Braun estudia els detalls tècnics per a l'exploració de Mart En El projecte Mart . 1953 - Colliers Magazine publica una sèrie d'articles sobre el futur de l'home en l'espai, amb gran ressò popular a tot el món. Inclouen nombrosos articles de Von Braun i de llei, il·lustrats per Chesley Bonestell. 1957 - Llançament del primer ICBM, el soviètic R-7, conegut a l'OTAN com el SS-6 Albura. 1957 - La Unió Soviètica llança el Spútnik I, el primer satèl·lit artificial. 1958 - Els Estats Units llancen el Explorer 1, en un coet Jupiter-C. 1958 - Estats Units llança el seu primer ICBM, l'Atlas-B (l'Atles-A no va arribar a construir). 1961 - L'URSS llancen el Vostok 1, Iuri Gagarin arriba als 327 km d'altitud, sent el primer humà a orbitar la Terra. Estats Units utilitza una càpsula Mercury amb Alan Shepard, en un vol suborbital. 1962 - Estats Units llança el MA-6 (Friendship 7) en un Atles D, John Glenn és posat en òrbita. 1963 - L'URSS llança el Vostok 6, i Valentina Tereixkova la primera dona (i el primer civil) a orbitar la Terra. Va estar gairebé tres dies i va donar 48 voltes al planeta. 1966 - La nau soviètica no tripulada Lluna 9 realitza el primer allunatge suau. 1969 - La nau nord-americana Apollo 11, posa el primer home a la Lluna, en el marc del programa Apollo. 1981 - La llançadora espacial nord-americana Columbia és el primer vehicle espacial reutilitzable, en aterrar com un avió. 1998 - El nord-americà Deep Space 1 realitza la primera missió espacial utilitzant per a la seva propulsió per reacció d'ions. Vegeu també Vehicle de llançament Referències Enllaços externs http://history.msfc.nasa.gov/rocketry/tl1.html Parts d'un coet


text: El col·lagen és una molècula proteica que forma fibres, les fibres col·làgenes, que estan presents en quantitat variable en quasi tots els tipus de teixit conjuntiu. Les fibres de col·lagen són unes estructures que proporcionen resistència a la tensió i flexibilitat. Són acidòfiles. Estan formades per fibril·les. El punt de ruptura de les fibres col·làgenes dels tendons humans s'arriba amb una força de diversos centenars de quilograms per centímetre quadrat. Per a aquesta tensió solament s'han allargat un petit tant per cent de la seva longitud original. Quan el col·lagen es desnaturalitza per ebullició, es converteix en una substància coneguda com a gelatina. El col·lagen està format per una proteïna precursora anomenada tropocol·lagen que amida al voltant de 300 nanòmetres de llargària i 1,4 nm de diàmetre. El tropocol·lagen està format per tres cadenes polipeptídiques anomenades cadenes alfa, cadascuna d'un pes molecular al voltant de 100.000 daltons. Aquestes cadenes tenen una característica configuració helicoidal levogira que s'ha anomenat precisament amb el seu nom hèlix de col·lagen. Les tres cadenes s'enrotllen i es fixen mitjançant enllaços transversals per formar una triple hèlix dextrogira amb una distància entre les voltes de 8,6 nanòmetres. El col·lagen conforma una família de molècules estretament relacionades però genèticament distintes, descrivint-se diversos tipus de col·lagen i sent els principals quatre. Característiques El col·lagen és una proteïna llarga, fibrosa i estructural amb funcions molt diferents de les que realitzen les proteïnes globulars, com els enzims. Les fibres de col·lagen són un component important de la matriu extracel·lular que suporta la majoria dels teixits i dona estructura a les cèl·lules des de l'exterior, tot i que també es troba dins de certes cèl·lules. El col·lagen té una gran resistència a la tracció, i és el principal component de la fàscia, els cartílags, els lligaments, els tendons, els ossos i la pell. Juntament amb la queratina tova, és responsable de la força i l'elasticitat de la pell, i la seva degradació condueix a les arrugues que acompanyen l'envelliment humà. El col·lagen enforteix els vasos sanguinis i té un paper en el desenvolupament dels teixits. És present a la còrnia i al cristal·lí de l'ull en forma cristal·lina. Història i antecedents Les estructures moleculars i d'embalatge del col·lagen han eludit als científics durant dècades d'investigació. La primera evidència que el col·lagen posseeix una estructura regular a escala molecular va ser presentada a mitjans de 1930. Des de llavors, molts acadèmics prominents, incloent-hi premis Nobel com Crick, Pauling, Rich i Yonath, i altres, incloent-hi Brodsky, Berman, i Ramachandran, es van concentrar en la conformació del monòmer de col·lagen. Diversos models, tractant correctament la conformació de cada cadena de pèptids individuals, van donar lloc al model de la triple hèlix "Madras", el qual explica correctament l'estructura quaternària de la molècula, encara que en aquest model es requereixen alguns ajustaments. L'estructura d'embalatge de col·lagen no s'ha definit amb el mateix grau fora dels tipus de col·lagen fibril·lar, encara que s'ha sabut per molt de temps que és hexagonal ... o quasihexagonal. Igual que amb la seva estructura monomèrica, diversos models en conflicte al·leguen que la disposició d'embalatge de les molècules de col·lagen té "forma de làmina" o microfibril·lar. L'estructura microfibril·lar de les fibril·les de col·lagen al tendó, còrnia i cartílag s'ha fotografiat directament amb el microscopi electrònic. El 2006, l'estructura microfibril·lar del tendó d'adults, segons el descrit per Fraser, Miller, i Wess (entre d'altres), es va confirmar com la més propera a l'estructura observada, encara que simplifiqui la progressió topològica de les molècules de col·lagen veïnes, i per tant no predigui la correcta conformació discontínua de la disposició D-pentàmera periòdica, dita simplement: microfibril·la. Química del col·lagen El col·lagen és un compost format per una triple hèlix, que generalment consta de dues cadenes idèntiques (α1) i una cadena addicional que difereix lleugerament en la seva composició química (α2). La composició d'aminoàcids del col·lagen és atípica per les proteïnes, en particular pel que fa al seu elevat contingut d'hidroxiprolina. Els motius més comuns en la seqüència d'aminoàcids del col·lagen són glicina-prolina-X i glicina-X-hidroxiprolina, on X és qualsevol aminoàcid diferent de glicina, prolina o hidroxiprolina. La composició mitjana d'aminoàcids per al peix i la pell de mamífers és coneguda. Síntesi de col·lagen La síntesi de col·lagen es produeix dins i fora de la cèl·lula. La formació de col·lagen que es tradueix en fibril·les de col·lagen (forma més comuna) es discuteix aquí. La malla de col·lagen, que sovint participa en la formació de sistemes de filtració és l'altra forma del col·lagen. Cal assenyalar que tots els tipus de col·làgens són hèlixs triples, i les diferències radiquen en la composició dels pèptids alfa creats en el pas 2. La transcripció d'ARNm: Hi ha aproximadament 34 gens associats amb la formació de col·lagen, cada un que codifica una seqüència d'ARNm específica, i solen tenir la "COL" com a prefix. L'inici de la síntesi de col·lagen comença amb l'activació dels gens que estan associats amb la formació d'un pèptid alfa en particular (en general alfa 1, 2 o 3). La formació del pro-pèptid: Una vegada que surt l'ARNm del nucli de la cèl·lula i entra al citoplasma, s'uneix amb les subunitats del ribosoma i es produeix el procés de traducció. La primera part de la cadena de pèptids formada es coneix com la seqüència senyal. La seqüència senyal situada a l'extrem N-terminal del pèptid és reconeguda per una partícula de reconeixement de senyal del reticle endoplasmàtic, que s'encarregarà de dirigir el nou pèptid en formació al reticle endoplasmàtic. Per tant, una vegada que s'acaba la síntesi del pèptid, entra directament en el reticle endoplasmàtic pel processament post-traduccional. De pèptid alfa a procol·lagen: Tres modificacions del pro-pèptid porten a la formació del pèptid alfa. Després, la triple hèlix coneguda com a procol·lagen es forma abans de ser transportada en una vesícula de transport cap a l'aparell de Golgi. 1) El pèptid senyal a la N-terminal es dissol, i la nova molècula es coneix com a pro-pèptid. 2) S'hidroxilen les lisines i prolines per l'acció dels enzims lisil hidroxilasa i prolin hidroxilasa (per produir hidroxiprolina i hidroxilisina) amb la finalitat d'ajudar a la reticulació dels pèptids alfa. Aquest és el pas enzimàtic que requereix la vitamina C com cofactor. En l'escorbut, la manca de la hidroxilació de prolines i lisines causa una triple hèlix defectuosa (que està formada per tres pèptids alfa). 3) La glicosilació es produeix per addició de monòmers de glucosa o galactosa en els grups hidroxil de les lisines, però no de les prolines. A partir d'aquí els pro-pèptids hidroxilats i glucosilats giren cap a l'esquerra i després la unió de tres pro-pèptids formen la triple hèlix. És important recordar que aquesta molècula, coneguda ara com a pro-col·lagen,es compon d'una part en forma d'hèlix (centre) i dos caps sense lligar a cada extrem. En aquest punt el pro-col·lagen, està contingut en una vesícula de transferència destinada a l'aparell de Golgi. Modificació a l'Aparell de Golgi: A l'aparell de Golgi, el pro-col·lagen passa a través d'una última modificació post-traduccional, abans de ser secretat fora de la cèl·lula. En aquest pas s'afegeixen oligosacàrids i, a continuació, el pèptid alfa s'empaqueta en vesícules secretores destinades a l'espai extracel·lular. Formació de tropocol·lagen: Un cop fora de la cèl·lula, els enzims units a la membrana coneguts com a peptidases del col·lagen, treuen el "caps sense lligar" de la molècula de pro-col·lagen. El que queda és conegut com a tropocol·lagen. Un defecte en aquest pas produeix una de les col·lagenopatíes conegudes com a síndrome d'Ehlers-Danlos. Aquest pas està absent quan se sintetitza el col·lagen de tipus IV o malla de col·lagen. Formació de les fibril·les de col·lagen: la lisil oxidasa i enzims extracel·lulars produeixen el pas final en la via de la síntesi de col·lagen. Aquest enzim actua sobre lisines i hidroxilisines per produir grups aldehid, que finalment formaran enllaços covalents entre les molècules de tropocol·lagen. Aquest polímer de tropocol·lagen es coneix com a fibril·la de col·lagen. Estructura molecular Cada fibril·la de col·lagen està formada per molècules de tropocol·lagen que es disposen de manera escalonada una al costat d'una altra de manera que s'aprecia: Una zona de bretxa en la qual hi ha buits Una zona de superposició La molècula de tropocol·lagen o col·lagen és una subunitat d'agregats més grans. Amb aproximadament 300 nm de llarg i 1,5 nm de diàmetre, es compon de tres cadenes polipeptídiques (anomenades pèptids alfa), cada una amb la conformació d'una hèlix cap a l'esquerra (el seu nom no s'ha de confondre amb l'habitual estructura hèlix alfa, una estructura amb gir cap a la dreta). Aquestes tres hèlixs amb gir cap a l'esquerra formen una nova espiral amb gir cap a la dreta, una triple hèlix o "súper hèlix", una cooperativa estructura quaternària estabilitzada per molts ponts d'hidrogen. El col·lagen tipus I i, possiblement, tots els col·làgens fibril·lars, si no tots els col·làgens, formen aquestes triples hèlixs conegudes com a microfibril·les de col·lagen. Cada microfibril·la és interdigitada amb les seves microfibril·les veïnes fins al punt que podria suggerir que són inestables de forma individual, encara que cada fibril·la de col·lagen està perfectament ordenada. Una característica distintiva de col·lagen és la disposició regular dels aminoàcids en cadascuna de les tres cadenes d'aquestes subunitats del col·lagen. La seqüència sovint segueix el patró Gly-Pro-X o Gly-X-Hyp, on X pot ser qualsevol de la resta de residus d'aminoàcids. La prolina i la hidroxiprolina constitueixen aproximadament 1 / 6 de la seqüència total. Amb un terç de la seqüència formada per glicina, concloem que aproximadament la meitat de la seqüència de col·lagen no és glicina, prolina o hidroxiprolina, un fet sovint oblidat per la distracció de l'inusual caràcter GX1X2 dels pèptids alfa del col·lagen. L'alt contingut en glicina al col·lagen és important pel que fa a l'estabilització de l'hèlix del col·lagen, ja que permet l'estreta associació de les fibres de col·lagen dins de la molècula, la qual cosa facilita l'enllaç d'hidrogen i la formació d'enllaços creuats intermoleculars. Aquest tipus de repetició regular i d'alt contingut en glicina es troba en només unes quantes proteïnes fibroses, com la fibroïna de seda. El 75-80% de la seda és (aproximadament) -Gly-Ala-Gly-Ala- amb un 10% serina, mentre que l'elastina és rica en glicina, prolina i alanina (Ala), la cadena lateral de la qual està formada per grup petit, un metil inert. Aquesta concentració alta de glicina i les repeticions regulars no es troben en les proteïnes globulars, amb excepció de seccions molt curtes de la seva seqüència. Químicament reactius, els grups laterals no són necessaris en les proteïnes estructurals, com ho són als enzims i proteïnes de transport, però el col·lagen no és tan sols una proteïna estructural. A causa del seu paper clau en la determinació del fenotip cel·lular, l'adhesió cel·lular, la regulació del teixit i la infraestructura, moltes seccions de les no prolines, tenen el rol d'associació / regulació amb la matriu cel·lular. El contingut relativament alt dels anells de prolina i hidroxiprolina, juntament amb la rica abundància de la glicina, explica la tendència de les cadenes polipèptidiques individuals a formar hèlixs levogires de manera espontània, sense cap tipus d'enllaços d'hidrogen intracatenaris. Pel fet que la glicina sigui l'aminoàcid més petit i no tingui cadena lateral, fa que jugui un paper únic en les proteïnes fibroses estructurals. En el col·lagen, la Gly es requereix en cada tercera posició pel fet que en la formació de la triple hèlix es posa aquest residu a l'interior de l'eix de l'hèlix, on no hi ha espai per a grups laterals més gran que el simple àtom d'hidrogen de la glicina. Per la mateixa raó, els anells dels Pro i Hyp han d'apuntar cap a fora. Aquests dos aminoàcids ajuden a estabilitzar la triple hèlix-Hyp fins i tot més que la Pro; en canvi, es requereix una menor quantitat d'aquests en animals com els peixos, que tenen temperatures corporals més baixes que la majoria dels animals de sang calenta. El menor contingut de prolina i hidroxiprolina als peixos d'aigua freda i d'altres animals poiquiloterms fa que el seu col·lagen tingui una menor estabilitat tèrmica que el col·lagen dels mamífers. Aquesta menor estabilitat tèrmica té com a resultat que la gelatina derivada del col·lagen de peix no sigui convenient per a moltes gelatines. Les subunitats de tropocol·lagen espontàniament s'autoacoblen, amb els extrems escalonats regularment, formant series encara més grans en els espais extracel·lulars dels teixits. Al col·lagen fibril·lar, les molècules estan escalonades entre si a una distància de 67 nm (una unitat que es coneix com 'D' i els canvis de la qual varien en funció de l'estat d'hidratació). Cada període D té quatre més una fracció de la molècula del col·lagen, ja que els 300 nm dividits per 67 nm no dona un nombre enter (la longitud de la molècula de col·lagen dividida per la distància de l'esglaó D). Per tant, en cada repetició del període D de les microfibril·les, hi ha una part que conté cinc molècules a la secció transversal, anomenada de "solapament", i una part que conté només quatre molècules, anomenada la "fenedura". Les triples hèlixs també estan disposats en forma hexagonal o quasi hexagonal en la seva secció transversal. Hi ha alguns enllaços covalents dins de la triple hèlix, i una quantitat variable d'enllaços covalents entre les hèlixs de tropocol·lagen, formant agregats ben organitzats (com les fibril·les). Els grans empaquetaments fibril·lars estan formats amb l'ajuda de diverses classes de proteïnes (incloent-hi diferents tipus de col·lagen), glicoproteïnes i proteoglicans per formar els diferents tipus de teixits madurs a partir de combinacions alternatives dels principals components clau. La insolubilitat del col·lagen ha estat una barrera per a l'estudi del col·lagen monomèric fins que es va trobar que el tropocol·lagen dels animals joves es pot extreure perquè els seus enllaços encara no estan completament formats. No obstant això, els avenços en microscòpia electrònica (ME) i microscòpia de força atòmica (AFM)) i difracció de raigs X han permès als investigadors obtenir imatges cada vegada més detallades de l'estructura in situ del col·lagen. Aquests avenços posteriors són particularment importants per comprendre millor la manera com afecta l'estructura de col·lagen en la interacció cèl·lula – cèl·lula i cèl·lula - matriu, i com es construeixen els teixits en creixement i la seva reparació, i com canvia en el desenvolupament de certes malalties. Per exemple, la microscòpia de força atòmica (AFM) basada en la nanoindentació s'ha demostrat que una sola fibril·la de col·lagen és un material heterogeni al llarg de la seva direcció axial amb propietats mecàniques molt diferents. Les fibril·les de col·lagen són agregats semicristal·lins de molècules de col·lagen. Les fibres de col·lagen són feixos de fibril·les. Els agregats de fibril·les de col·lagen estan disposats en diferents combinacions i concentracions en diversos teixits per proporcionar-los diferents propietats. En l'os, les hèlixs de col·lagen, totes triples, es troben en una matriu amb disposició paral·lela. Quaranta nm de separació entre els extrems de les subunitats de tropocol·lagen (aproximadament igual a la regió del GAP) serveixen com llocs de nucleació per a la deposició de vidres llargs i durs del component mineral, que és (aproximadament) d'hidroxilapatita, Ca10(PO4)6(OH)2, amb una mica de fosfat. És d'aquesta manera que certs tipus de cartílag es transformen en os. El col·lagen tipus I dona a l'os la seva la resistència a la tracció. Tipus de col·lagen i trastorns associats El col·lagen es produeix en molts llocs del cos. Més del 90% d'aquest col·lagen, però, és del tipus I. Fins ara, 28 tipus de col·lagen han estat identificats i descrits. Els cinc tipus més comuns són: Tipus I. Característic del Teixit conjuntiu pròpiament dit. Tipus II. Propi de cartílag i del Teixit cartilaginós. Tipus III. Propi de cèl·lules reticulars. Tipus IV. Propi de làmines basals. Tipus VII. Propi de fibril·les d'ancoratge. Col·lagen tipus I Es troba abundantment al derma, a l'os, al tendó i a la còrnia. Es presenta en fibril·les estriades de 20 a 100 nm de diàmetre i s'agrupa per formar fibres col·làgenes majors. Les seves subunitats majors estan constituïdes per cadenes alfa de dos tipus, que difereixen lleugerament en la seva composició d'aminoàcids i en la seva seqüència: a una de les quals se la designa com a cadena alfa1 i a l'altra, cadena alfa2. És sintetitzat pels fibroblasts, condroblasts i osteoblasts. La seva funció principal és la de resistència a l'estirament. Col·lagen tipus II Es troba sobretot al cartílag, però també es presenta a la còrnia embrionària i a la notocorda, en el nucli pulpòs i a l'humor vitri de l'ull. En el cartílag, forma fibril·les fines de 10 a 20 nanòmetres, però en altres microambients pot formar fibril·les més grans, indistingibles morfològicament del col·lagen tipus I. Estan constituïdes per tres cadenes alfa2 d'un únic tipus. És sintetitzat pels condroblasts. La seva funció principal és la resistència a la pressió intermitent. Col·lagen tipus III Abunda en el teixit conjuntiu lax, en les parets dels vasos sanguinis, el derma de la pell i a l'estroma de diverses glàndules. Sembla un constituent important de les fibres de 50 nanòmetres que tradicionalment s'han anomenat fibres reticulars. Està constituït per una classe única de cadena alfa3. És sintetitzat per les cèl·lules del múscul llis, fibroblasts, glials. La seva funció és la de sosteniment dels òrgans expandibles. Col·lagen tipus IV És el col·lagen que forma la làmina basal que subjeu als epitelis. És un col·lagen que no es polimeritza en fibril·les, sinó que forma un feltre de molècules orientades a l'atzar, associades a proteoglicans i amb les proteïnes estructurals laminina i fibronectina. És sintetitzat per les cèl·lules epitelials i endotelials. La seva funció principal és la de sustentació i filtració. Respecte a les malalties que es produeixen més freqüentment relacionades amb el col·lagen sorgeixen de defectes genètics o deficiències nutricionals que afecten la biosíntesi, acoblament, modificació post-traduccional, secreció, o altres processos involucrats en la producció normal de col·lagen. A més dels trastorns esmentats anteriorment, la deposició excessiva de col·lagen produeix esclerodèrmia. Síntesi El col·lagen és sintetitzat pels fibroblasts, els quals el secreten unit a un polipèptid. Una vegada secretada a l'exterior aquesta molècula, el polipèptid es perd i el tropocol·lagen ja és lliure per a unir-se a altres molècules de tropocol·lagen formant fibril·les, i aquestes al seu torn, unint-se formant fibres menys en els casos del col·lagen tipus II i IV. Aminoàcids El col·lagen té una composició i una seqüència inusual d'aminoàcids: La glicina (Gly) es troba en gairebé cada tres residus d'aminoàcids. La prolina (Pro) conforma al voltant del 17% de col·lagen. El col·lagen conté dos derivats d'aminoàcids infreqüents que no s'insereixen directament en la traducció. Aquests aminoàcids es troben en llocs específics relacionats amb glicines i pateixen modificacions post-traduccionals gràcies a diferents enzims, els quals requereixen la vitamina C com cofactor. Hidroxiprolina (Hyp), derivats de prolina. Hidroxilisina (Hyl), derivat de la lisina (Lys). En funció del tipus de col·lagen, una certa quantitat variable d'hidroxilisina és glicosilada (majoritàriament adjuntant-li disacàrids). El cortisol estimula la degradació del col·lagen (de la pell) en aminoàcids. Formació La majoria dels tipus de col·lagen es formen d'una manera similar, però el procés típic pel tipus I és el següent: Dins de la cèl·lula Es formen dos tipus de cadenes de pèptids que durant la traducció en els ribosomes al llarg del reticle endoplasmàtic rugós (RER): les cadenes alfa-1 i alfa-2. Aquestes cadenes de pèptids (conegudes com a preprocol·lagen) tenen pèptids de registre en cada extrem i un pèptid senyal. Les cadenes de polipèptids s'alliberen en el lumen del RER. Els pèptids senyal es tallen en l'interior del RER i passen a anomenar-se pro-alfa cadenes. Es produeix la hidroxilació dels aminoàcids lisina i prolina dins del lumen. Aquest procés és dependent d'àcid ascòrbic (vitamina C) com cofactor. Es produeix la glicosilació de residus d'hidroxilisina específics. Es forma una estructura de triple hèlix a l'interior del reticle endoplàsmic a partir de cada dues cadenes alfa-1 més una cadena alfa-2. El procol·làgen s'envia a l'aparell de Golgi, on s'envasa i se secreta per exocitosi fora de la cèl·lula. Fora de la cèl·lula: Els pèptids de registre es tallen i la peptidasa procol·lagen sintetitza tropocol·lagen. Múltiples molècules de tropocol·lagen formen fibril·les de col·lagen, a través d'enllaços creuats covalents (reacció aldòlica) per l'acció de la lisil oxidasa, que uneix els residus d'hidroxilisina i lisina. La unió de fibril·les de col·lagen formen fibres de col·lagen. El col·lagen pot estar unit a les membranes cel·lulars a través de diversos tipus de proteïnes, incloent-hi la fibronectina i la integrina. Patogènesi sintètica La deficiència de vitamina C causa escorbut, una avitaminosi greu i dolorosa en la qual el col·lagen defectuós impedeix la formació de teixit connectiu fort. Les genives es deterioren i sagnen, acompanyades de la pèrdua de les dents; es decolora la pell i les ferides no es curen. Abans del , aquesta patologia era comuna entre els militars que anaven a campanyes de llarga durada, especialment naval, expedicions en què els participants eren privats d'aliments que contenien vitamina C. Una malaltia autoimmunitària com el lupus eritematós o l'artritis reumatoide poden atacar les fibres de col·lagen sanes. Molts dels bacteris i els virus tenen factors de virulència, que destrueixen el col·lagen o infereixen amb la seva producció. Aplicacions del col·lagen Si el col·lagen està prou desnaturalitzat, per exemple per una pujada de temperatura, les 3 cadenes de tropocol·lagen se separen parcialment o totalment en dominis globulars, configurant així una estructura secundària diferent de l'estructura normal de col·lagen poliprolina II (PPII). Aquest procés descriu la formació de la gelatina, que s'utilitza en molts aliments, incloent-hi les [postres de gelatina]. A més del menjar, la gelatina s'utilitza en les indústries farmacèutica, cosmètica i fotogràfica. Des d'un punt de vista nutricional, el col·lagen i la gelatina són una font de proteïnes de mala qualitat, ja que no contenen tots els aminoàcids essencials en les proporcions que el cos humà necessita, no són "proteïnes completes" (segons la definició de la ciència dels aliments, no és que tinguin una estructura parcial). Les persones amb problemes en aquestes àrees és més probable que pateixin alguna altra condició subjacent (com l'envelliment normal, pell seca, artritis, etc.) que no pas que la causa sigui una deficiència de proteïnes. De la paraula grega per cola, kolla, la paraula col·lagen significa "productor de cola" i es refereix al procés inicial d'ebullició de la pell i els tendons de cavalls i altres animals per obtenir cola. Els egipcis utilitzaven col·lagen adhesiu fa uns 4.000 anys, i els natius americans l'usaven en els arcs fa uns 1.500 anys. La cola més antiga del món, datada utilitzant la datació basada en el carboni-14, té més de 8.000 anys d'antiguitat, i es va trobar que era col·lagen utilitzat com a revestiment de protecció en les cistelles de cordes i les teles brodades, i també per subjectar diferents utensilis junts; també en la decoració de cranis humans. El col·lagen normalment es converteix en gelatina, però s'ha mantingut gràcies a les condicions seques. Les coles d'origen animal són termoplàstiques, es tornen més gelatinoses i manejables quan se les escalfa, de manera que encara s'utilitzen en la fabricació d'instruments musicals com violins i guitarres, que pot ser que s'hagin de tornar a obrir per posteriors reparacions -una aplicació incompatible amb adhesius resistents fets de plàstic sintètic, que són permanents. Els tendons i les pells dels animals, incloent-hi el cuir, s'han utilitzat per a la fabricació d'articles útils diversos durant milers d'anys. La cola de gelatina-resorcinol-formaldehid (i amb el formaldehid reemplaçat per productes menys tòxics com el pentandial i l'etandial) s'ha utilitzat per reparar incisions experimentals en els pulmons de conill. Aplicacions mèdiques Aplicacions cardíaques Els quatre anells densos de col·lagen que formen les vàlvules del cos central i l'esquelet del cor són histològicament imprescindibles en el miocardi. El col·lagen és essencial pel bon funcionament del cor, ja que li dona la rigidesa i la solidesa que necessita en contraposada amb la fluïdesa que comporta el moviment constant de la sang. Aquesta estructura és un tallafoc impermeable que exclou la sang i la influència de l'electricitat (excepte a través de canals anatòmics) des de les càmeres superiors a les inferiors del cor. Com a prova, es podria postular que la fibril·lació auricular gairebé mai es deteriora en fibril·lació ventricular. Les zones més primes de les vàlvules es mantenen en forma de vela de vaixell gràcies al col·lagen sota pressió variable. Com a conseqüència natural de l'envelliment apareixen dipòsits de calci emmagatzemats dins el col·lagen. Els punts fixos rics en calci ens poden mostrar el moviment de la sang i del múscul cardíac gràcies a la tecnologia actual d'imatge, i així podem distingir clarament la sang que entra i la que surt del cor. Imatges específiques com ara de la quantitat del calci en un punt ens mostren la utilitat d'aquest mètode, utilitzat per exemple en un pacient ancià que pateix una patologia que fa que el col·lagen no sigui prou fixant i resistent. Cirurgia estètica El col·lagen ha estat àmpliament utilitzat en la cirurgia estètica, com una ajuda per la curació de pacients cremats, per la reconstrucció d'ossos i una gran varietat de propòsits dentals, ortopèdics i quirúrgics. El col·lagen, tant humà com boví, és àmpliament utilitzat per fer farcits dèrmics pel tractament d'arrugues i l'envelliment de la pell. Alguns punts d'interès són: Quan s'utilitza com a cosmètic, hi ha la possibilitat de patir reaccions al·lèrgiques que causen enrogiment prolongat; de totes maneres, això pot evitar-se realitzant unes proves simples abans d'utilitzar-lo com a cosmètic per veure si és adequat. La major part del col·lagen destinat a funcions mèdiques deriva del bestiar boví jove que ha passat proves i s'ha demostrat que no pateixen EEB (encefalopatia espongiforme bovina). La majoria dels fabricants utilitzen els animals donants de forma indiferent tant si provenen de "ramats tancats" que se sap que són sans, o de països que mai han tingut un cas d'EEB, com Austràlia, Brasil i Nova Zelanda. Els teixits porcins (de porcs) també són molt utilitzats per produir làmines de col·lagen per una gran varietat de finalitats quirúrgiques. Per fer reconstruccions quirúrgiques s'utilitzen materials del mateix pacient, com ara àcids grassos, àcid hialurònic o gels de poliacrilamida, ja que els trobem molt disponibles. Cirurgia reconstructiva Els col·làgens són àmpliament utilitzats en la construcció de substituts de pell artificial utilitzats en el tractament de cremades greus. Aquests col·làgens poden provenir de les espècies bovina, equina o porcina, i fins i tot poden ser humans; s'utilitzen de vegades combinats amb silicones, glicosaminoglicans, fibroblasts, factors de creixement i altres substàncies. El col·lagen també es ven en forma de píndola, com a complement de la mobilitat articular, però les referències sobre aquest punt són pobres. Les proteïnes es descomponen en aminoàcids abans de l'absorció, i per tant no hi ha cap raó per la qual el col·lagen ingerit per via oral pugui afectar el teixit connectiu del cos, excepte com a suplement d'aminoàcids individuals. Tot i que no pot ser absorbit per la pell, el col·lagen s'utilitza com a ingredient principal en alguns tipus de maquillatge cosmètic. El col·lagen també s'utilitza freqüentment en la investigació científica per al cultiu cel·lular, l'estudi del comportament de les cèl·lules i les interaccions cel·lulars amb el medi extracel·lular. Els fabricants com Trevigen treballen amb el col·lagen I de rata o boví, i amb el col·lagen IV dels ratolins. Tractament de les ferides El col·lagen és un dels principals recursos naturals del cos i un component del teixit de la pell que pot beneficiar totes les etapes del procés de cicatrització de la ferida. Quan la ferida pot disposar de col·lagen és quan es pot cicatritzar. El deteriorament de la ferida, seguida de vegades de procediments com l'amputament, poden ser evitats. Al llarg de les 4 fases de cicatrització de la ferida, el col·lagen té les següents funcions: Orientar la funció: Les fibres de col·lagen serveixen de guia als fibroblasts. Els fibroblasts migren al llarg d'una matriu de teixit connectiu. Propietats quimiotàctiques: La gran superfície disponible en les fibres de col·lagen pot atraure les cèl·lules fibrogèniques que ajuden en la curació. Nucleació: El col·lagen, amb la presència de certes molècules de sal neutra, pot actuar com un agent de nucleació que causa la formació d'estructures fibril·lars. Un apòsit de col·lagen podria servir com una guia per orientar el dipòsit de col·lagen nou i el creixement capil·lar. Propietats hemostàtiques: Les plaquetes interaccionen amb el col·lagen per fer un tap hemostàtic. Els registres fòssils A causa que la síntesi de col·lagen requereix un alt nivell d'oxigen de l'atmosfera, els animals complexos no poden haver estat capaços d'evolucionar fins que l'atmosfera fos suficientment oxigènica per a la síntesi de col·lagen. L'origen de col·lagen pot haver permès la formació de la cutícula, la closca i el múscul. No obstant això, la preservació de col·lagen en el registre fòssil és molt escassa. Cada vegada hi ha més evidència (cosa que causa controvèrsia) que el col·lagen s'ha conservat en les mostres de dinosaure tan antigues com fa 80 milions d'anys. També cal destacar les actinofibril·ls, les fibres de col·lagen presents en les ales dels pterosaures. El col·lagen sovint és extret dels ossos d'animals prehistòrics per utilitzar-lo en la datació per radioactivitat i anàlisi d'isòtops estables. La integritat de la molècula pot ser avaluada amb una sèrie de mesures (rendiment del col·lagen, relació C:N, C% i N%). Pel que fa a la datació radiomètrica, el col·lagen extret produeix una forma de carboni “més pura” que es pot datar, i això fa que els ossos a granel, que contenen una alta quantitat d'apatita carbonada, la qual és propensa a intercanviar carboni amb les fonts ambientals d'aquest element, causin contaminació. Són comunes les anàlisis d'isòtops estables de carboni i nitrogen per tal d'estudiar la dieta de les poblacions humanes del passat, així com per reconstruir les condicions ecològiques passades. Art Utilitzant les coordenades atòmiques dipositades al Banc de Dades de Proteïnes, l'alemany, artista nord-americà Julian Voss-Andreae ha creat escultures basades en l'estructura del col·lagen i altres proteïnes. En Unraveling Collagen (Descobrint el col·lagen), les formes triangulars representen les línies de força dominant, amb reminiscències de la construcció amb acer contemporània. Referències Vegeu també Osteoide, col·lagen que conté components dels ossos Col·lagen hidrolitzat, una forma comuna en la qual el col·lagen es ven com un suplement. Lisil oxidasa i LOXL1, LOXL2, LOXL3, LOXL4 en la formació de col·lagen Col·lagenasa, l'enzim implicat en la degradació del col·lagen i la seva remodelació. Per a més informació sobre altres proteases que actuen sobre el col·lagen, vegeu El Mapa de proteòlisi Cola d'animal Síndrome d'Ehlers-Danlos Síndrome de Hiperlaxitud Síndrome de Marfan, una malaltia genètica amb fibrilina 1 defectuosa


text: El clima d'Europa és de naturalesa temperada i continental amb un clima marítim que predomina a les costes occidentals i un clima mediterrani al sud. El continent europeu és una zona temperada en la seva major part. El seu clima no només varia de nord a sud sinó també d'oest a est a causa dels corrents d'aire polar marí i polar continental, i en menor mesura de les masses d'aire tropical marítima i tropical continental. El clima europeu està fortament condicionat pel Corrent del Golf, el qual escalfa la regió occidental europea a uns nivells molts més alts que a latituds similars en altres continents. L'Europa occidental és oceànica, mentre que l'Europa oriental és més continental i més àrida. A l'Europa occidental es distingeixen quatre estacions, mentre que l'Europa meridional té una estació seca i una estació humida. El sud d'Europa és calent i relativament sec durant els mesos d'estiu, aquesta aridesa augmenta cap al sud. La pluviometria europea més alta ocorre als Alps. Hi ha tornados i mànegues. El Clima d'Europa és suau comparat amb altres zones del món a la mateixa latitud per la gran influència del corrent del Golf. Aquest corrent fa que Europa sigui més càlida i humida del que correspondria a la seva situació geogràfica. Les parts occidentals dels continents de la terra també són més càlides que les parts orientals. Precipitació Sobre el total anual, la pluviometria al llarg d'Europa és afavorida dins dels Alps i d'Eslovènia cap al sud en direcció a la costa occidental de Grècia. Hi ha un altre màxim de precipitació a l'oest de Geòrgia (Caucas), nord-oest de la península Ibèrica, oest de Gran Bretanya i oest de Noruega. Els vents de l'oest que predominen a Europa, en passar per grans masses d'aigua, originen aquests màxims pluviomètrics en arribar a les zones costaneres. Als Alps la major part de la precipitació cau entre març i novembre. A les zones de clima Mediterrani d'Europa l'estació més plujosa va, generalment, d'octubre a març. La pluja àcida afecta sobretot de Polònia a Escandinàvia. Temperatura Les temperatures hivernals generalment davallen de nord cap a sud i de les zones litorals cap a l'interior on es deixa sentir la continentalitat. Almeria, Alacant i Màlaga són les ciutats europees (de més de 100.000 habitants) amb un hivern més càlid. Sevilla és la ciutat europea amb els estius més càlids (temperatura mitjana de les màximes del mes de juliol de 35,3 °C). Referències


text: La Catalunya del Nord és la part històrica i culturalment catalana i separada, a profit de França, de la resta de Catalunya en virtut del tractat dels Pirineus (el 7 de novembre del 1659). L'inventor del terme Catalunya del Nord és Alfons Mias en els anys 30 del , i el qui ha inventat Catalunya Nord és Llorenç Planes (El petit llibre de Catalunya Nord), tots dos nord-catalans. La denominació comprèn les comarques històriques del Rosselló, el Conflent, el Vallespir, el Capcir i el nord de la Cerdanya (que es coneix com a Alta Cerdanya). La Fenolleda, malgrat ser majoritàriament occitana, s'inclou sovint en la definició de Catalunya del Nord per les seves relacions geogràfiques i administratives amb el Rosselló. Actualment aquestes comarques constitueixen el departament francès dels Pirineus Orientals (Pyrénées-Orientales en francès), que s'engloba dins de la regió d'Occitània (Occitanie), que es coneix informalment en francès com a Pays catalan, en català País Català. El 10 de desembre del 2007 el Consell General dels Pirineus Orientals aprovà l'oficialitat del català, juntament amb el francès i, en el mateix document, l'apel·lació Catalunya del Nord com a equivalent del francès Pyrénées-Orientales. Amb una població de 457.238 habitants (2013), representa el 0,6% de la població total francesa, el 6,1% de Catalunya i el 3,2% de la població total dels territoris de parla catalana. Geografia La Catalunya del Nord ocupa principalment la part oriental dels Pirineus i s'estén per la plana del Rosselló fins a arribar al nord, on les Corberes el separen de l'Aude i, al sud, el massís de l'Albera el separa de l'Alt Empordà. Limita a l'oest amb Andorra i a l'est amb el mar Mediterrani. Els rius Tet, Tec i Aglí travessen la Catalunya del Nord d'oest a est paral·lelament l'un a l'altre. Els massissos del Carlit (2.921 m) i del Canigó, al sud (2.785 m), hi destaquen per la seva gran alçada. El clima, de tipus mediterrani, permet tenir hiverns relativament dolços, en què les nevades són molt rares a la plana. Els estius són sovint molt càlids. Els vents hi tenen un gran paper, en particular la tramuntana, vent del nord-oest, anomenat mistral a Occitània, que regularment assoleix velocitats superiors als 100 km/h. El vent de llevant, igualment anomenat marinada, per la seva part, és el que porta la pluja. Organització territorial A la Catalunya del Nord hi ha 6 comarques històriques, que no es corresponen amb l'actual divisió administrativa del departament. Comarques La divisió comarcal de la Catalunya del Nord més acceptada es basa en el treball de Norbert Font i Sagué en la seva obra Determinació de les comarques naturals i històriques de Catalunya. A lAtlas de Catalunya Nord de Joan Becat del 1977, s'hi pot veure la inclusió de l'occitana Fenolleda, que forma part del departament dels Pirineus Orientals des de la seva creació el 4 de març del 1790, en mapes més recents. D'aquesta manera, la tradició acadèmica organitza les 228 comunes de la Catalunya del Nord en cinc comarques que formen, juntament amb la Fenolleda, el departament dels Pirineus Orientals: El Rosselló (92 comunes), amb Perpinyà com a cap; inclou les subcomarques dels Aspres, les Corberes, l'Albera, incloent-hi la costa de la Marenda, la Plana del Rosselló, el Riberal del Tet, i la Salanca. El Vallespir (21 comunes), amb Ceret com a cap; inclou les subcomarques de l'Alt Vallespir, el Vallespir Mitjà i el Baix Vallespir. El Conflent (53 comunes), amb Prada com a cap; inclou les subcomarques de l'Alt Conflent, el Conflent Mitjà i el Baix Conflent, les Garrotxes, i part de l'Altiplà de Sornià. El Capcir (7 comunes), amb Formiguera com a cap. L'Alta Cerdanya (27 comunes), amb Montlluís com a cap; l'enclavament de Llívia pertany administrativament a la Baixa Cerdanya, a Espanya. La Fenolleda o el Fenolledès, també anomenat Fenolheda o Fenolhedés en occità (28 comunes), amb Sant Pau de Fenollet com a cap; d'expressió occitana i que inclou les subcomarques de les Corberes (dividides entre el Rosselló i la Fenolleda), les Valls i l'Altiplà de Sornià o Aspres. Encara que la comarca és tradicionalment de parla occitana, s'inclou dins del concepte de Catalunya Nord. En el Nomenclàtor toponímic de la Catalunya del Nord (2007) de la Universitat de Perpinyà i l'Institut d'Estudis Catalans, s'eleva a la categoria de comarca els Aspres, considerada tradicionalment una subcomarca, situats al sud-oest del Rosselló. A més, canvia diverses comunes del coll de la Perxa de l'Alta Cerdanya i una del Capcir al Conflent; també un dels Aspres (la Bastida, sovint adscrita al Conflent). Divisió cantonal La divisió administrativa actual correspon al model francès. Des de la Revolució que la Catalunya del Nord està continguda en el departament dels Pirineus Orientals (Pyrénées Orientales en francès), creat el 4 de març del 1790. Aquest departament està dividit des del punt de vista de governació en tres districtes: Perpinyà, Ceret i Prada. Perpinyà és la seu de la prefectura dels Pirineus Orientals, i Ceret i Prada són seu d'una sotsprefectura. Quant a les eleccions departamentals, està dividit en cantons, que han tingut diverses distribucions al llarg de la història, des del moment de la seva creació, ran de la Revolució francesa, fins a l'actualitat: el darrer model es va instaurar arran d'un decret del 2014, que implanta 17 cantons: 1. Els Aspres (Tuïr) 2. El Canigó (Els Banys d'Arles) 3. La Costa Sorrosa (Canet de Rosselló) 4. La Costa Salanquesa (Sant Llorenç de la Salanca) 5. La Costa vermella (Argelers de la Marenda) 6. Perpinyà 1 7. Perpinyà 2. Inclou Bonpàs, Santa Maria la Mar i Vilallonga de la Salanca 8. Perpinyà 3. Inclou Cabestany 9. Perpinyà 4 10. Perpinyà 5. Inclou Cànoes 11. Perpinyà 6. Inclou Toluges 12. La Plana d'Illiberis (Elna) 13. Els Pirineus catalans (Prada) 14. El Riberal (Sant Esteve del Monestir) 15. La Vall de l'Aglí (Ribesaltes) 16. La Vall de la Tet (El Soler) 17. Vallespir - Alberes (Ceret) Entitats supramunicipals A la Catalunya del Nord, hi ha les següents entitats supramunicipals: Comunitat d'aglomeració de Perpinyà-Mediterrània Mancomunitat municipal de les Alberes Mancomunitat municipal dels Aspres Mancomunitat municipal del Ribesaltès-Aglí-Manadell Mancomunitat municipal del Vallespir Mancomunitat municipal del Rosselló Sud Mancomunitat municipal del Rosselló Conflent Mancomunitat municipal de la Costa Vermella Mancomunitat municipal de l'Alt Vallespir Mancomunitat municipal del sector d'Il·liberis Mancomunitat municipal de la Salanca-Mediterrània Mancomunitat municipal de l'Aglí Fenolleda Mancomunitat municipal de Pirineus Cerdanya Mancomunitat municipal de Capcir Alt Conflent Mancomunitat municipal de Vinçà-Canigó Mancomunitat municipal de Canigó-Vall del Cadí També hi ha alguna comuna que no forma part de cap agrupació supramunicipal. Les comarques i subcomarques, i els comuns de la Catalunya del Nord Història Abans del 1659, la història de la Catalunya del Nord correspon a la història del Principat de Catalunya. Encara que aquest fet es trencà a partir del tractat dels Pirineus, en què aquesta part del Principat emprenia una història diferenciada: Bressol del casal de Barcelona La nissaga de comtes i reis del casal de Barcelona es va iniciar a la Catalunya del Nord: al poble de Rià (antigament Arrià), prop de la vila de Prada, al Conflent. Des del Tractat de Baiona de 1462 fins al Tractat de Barcelona de 1493, França ocupà el territori. Petició de separació del Principat de Catalunya Cap a 1627, als comptats del Rosselló i la Cerdanya sorgeixen veus que demanen la separació del Principat de Catalunya, argumentant l'existència d'un fort espoli fiscal i de motius històrics per a la divisió d'aquests territoris. Entre altres, Lluís Baldó, ambaixador de Perpinyà, reivindica que els comptats han de poder exercir la seva sobirania al marge de Catalunya. El Principat de Catalunya s'hi va negar, apel·lant a la legalitat creada en el marc de les constitucions catalanes. Tractat dels Pirineus A conseqüència de la signatura pel rei de Les Espanyes del tractat dels Pirineus, el 7 de novembre de 1659, sense la preceptiva convocatòria de Corts, les comarques septentrionals catalanes foren cedides a França. Felip IV va negociar aquest tractat sense consultar les Corts Catalanes ni els afectats i els ho va amagar, ja que no va notificar oficialment el tractat a les institucions catalanes fins a les Corts de 1702. Alguns anys després, el 1700, hi va ser prohibit l'ús de la llengua catalana en qualsevol acte i document oficial per un edicte reial. Des de llavors va quedar prohibida, fins a la darreria del . També van ser dissoltes les institucions catalanes (Generalitat, cònsols, etc.), malgrat que el mateix tractat preveia de conservar-les. A la Cerdanya, fins al 1802 la frontera eclesiàstica tampoc no es corresponia amb la frontera real: del bisbat d'Urgell depenien els trenta-tres pobles de l'Alta Cerdanya. A partir dels anys vuitanta, en commemoració del tractat, cada any té lloc a Perpinyà la Diada de la Catalunya Nord. Creació del departament El departament dels Pirineus Orientals va ser creat el 4 de març del 1790 en aplicació de la llei del 22 de desembre de 1789. Dues dates permeten comprendre millor la història del departament: 1258: el tractat de Corbeil estableix una frontera entre Catalunya i els territoris de la corona francesa, situada a les Corberes, de manera que les comarques del Rosselló, el Capcir, la Cerdanya i el Vallespir queden a la banda catalana i la Fenolleda a la banda francesa. 1659: la frontera política actual, que elimina la del 1258, queda definida pel tractat dels Pirineus, com hem vist més amunt. Les comarques nord-catalanes passen a l'administració francesa, amb l'excepció de la vila de Llívia. Malgrat la creació del departament el 1790, la rivalitat, més o menys amistosa segons les èpoques, s'ha continuat mantenint entre totes dues identitats. Els catalans de la regió utilitzaven el terme pejoratiu de gavatxos per designar els occitans (principalment de la Fenolleda o del Narbonès). Actualment aquest mot és utilitzat pels catalans del sud per designar (també pejorativament) les persones d'origen francès. Al els Pirineus Orientals van ser un dels departaments més republicans de França, en part gràcies a la presència de Francesc Aragó, home polític i savi nascut a Estagell. Llengua El reial decret francès de Lluís XIV del 2 d'abril del 1700, amb data d'aplicació de l'1 de maig del mateix any, va prohibir l'ús de la llengua catalana en documents oficials, notarials i d'altra mena, sota pena d'invalidar-ne el contingut. Des d'aleshores, el francès continua essent l'única llengua oficial, i l'única que s'utilitza en l'ensenyament públic. Les escoles de la Bressola, de caràcter privat, són les úniques que utilitzen el català en l'ensenyament obligatori. La política oficial de l'estat francès ha fet que avui dia el català sigui una llengua clarament minoritària als Pirineus Orientals. Recentment, l'estat francès ha modificat la seva constitució i ha afegit en el seu article 2 la frase següent: La langue de la République est le français ("La llengua de la república és el francès"). Aquest article, tot i que oficialment ha de protegir el francès contra l'expansió de l'anglès, de fet s'utilitza sovint per a negar subvencions a moviments culturals o cívics en català, o per refusar la presència del català i les altres llengües minoritàries en l'administració. Ús actual de la llengua A la Catalunya del Nord, com en la major part de França, el procés de substitució lingüística de l'idioma local pel francès està molt avançat, amb el clàssic patró pel qual l'idioma canvia primer a les ciutats i només més tard al camp. Actualment prop de la meitat de la població entén el català i entre un 20% i un 30% és capaç de parlar-lo, però el seu coneixement escrit i el seu ús social és inferior al 10%. En el primer terç del el català encara era la llengua de relació en moltes poblacions, especialment en l'àmbit rural. El reial decret francès de Lluís XIV del 2 d'abril de 1700, amb data d'aplicació d'1 de maig del mateix any, va prohibir de manera dràstica l'ús de la llengua catalana en documents oficials, notarials i d'un altre tipus, sota pena d'invalidar el contingut. Des de llavors, el francès continua sent l'única llengua oficial, i l'única que s'utilitza en l'ensenyament públic. Les últimes dades sociolingüístiques de què disposa la Generalitat de Catalunya (2004) reflecteixen que el francès és la llengua majoritària a la Catalunya del Nord, amb una presència minoritària del català. Habitualment parla francès el 92% de la població, català el 3,5%, ambdós idiomes un 1% i el 3,5% parla altres llengües. Quant a usos lingüístics en diversos àmbits, cal assenyalar que el 80,5% dels nascuts a la Catalunya del Nord parlen únicament francès en l'àmbit familiar en contraposició amb un 17,3% en què el català és present. A més, l'àmbit de l'ús del català es redueix cada vegada més en les noves generacions i en els immigrants. Només un 6,3% dels estudiants de la Catalunya del Nord parlen en català entre ells i un 0,5% ho fa quan va al metge. No obstant això, la consciència lingüística no ha disminuït i un 62,9% dels habitants de la Catalunya del Nord creu que els nens haurien d'aprendre català. Les últimes enquestes d'ús lingüístic fetes a la Catalunya Nord han estat encarregades per les autoritats de la région Languedoc-Roussillon. Han estat dues enquestes. Una feta l'any 1993 i l'altre l'any 1998. A l'enquesta de l'any 1993, feta per Média Pluriel Méditerranée amb una mostra de 500 persones i un marge d'error del 4%. Segons l'enquesta un 63% de la gent l'entenia i un 48% de la gent el parlava. Els resultats, però, potser no s'adiuen amb la realitat, ja que no es va distingir entre la gent que el parlava (o el comprenia) poc, molt o gens, a més que l'enquesta va ser feta en francès. La segona enquesta també feta per Média Pluriel Méditerranée va variar molt els resultats tenint en compte la proximitat de les dates en què s'han fet les enquestes. Els resultats van ser els següents: 55% de comprensió (l'any 1993 era d'un 63%) i en capacitat de parlar la llengua va mostrar un sorprenent 34% (48% l'any 1993). Les dades són difícilment creïbles i mostren que probablement van influir-hi factors contextuals. Oficialitat del català El 10 de desembre del 2007 el Consell General dels Pirineus Orientals declarà l'oficialitat de la llengua catalana, juntament amb el francès, mitjançant la Carta a favor del català. La carta disposa de 9 articles que, a banda de reconèixer l'oficialitat del català, reconeix també l'Institut d'Estudis Catalans com a autoritat lingüística i pretén assegurar l'ús i coneixement general de la llengua en l'administració i la vida socioeconòmica. Entre d'altres, fa referència als mitjans de comunicació públics i privats, l'escola i la retolació viària. Economia L'economia de la Catalunya Nord gira tradicionalment a l'entorn de l'agricultura, dominada per l'arboricultura (amb nombrosos horts de presseguers, d'albercoquers i de cirerers), l'horticultura (enciams i carxofes, sobretot) i la viticultura. En aquest àmbit, la regió es distingeix per una important producció de vins dolços naturals, amb quatre denominacions prestigioses: Banyuls, Maurí, Ribesaltes i Moscat de Ribesaltes, sense comptar el Byrrh, elaborat als cellers de Tuïr. Es produeixen també nombrosos vins secs amb denominació d'origen, negres sobretot, dels quals els de Cotlliure són, sens dubte, els més coneguts. La ramaderia, en retrocés durant diversos decennis, sembla que està agafant un nou vigor, en particular amb la producció de carn amb denominació de qualitat, com ara la vedella rosada dels Pirineus. Tanmateix, cal precisar que no són gaire més de 8.000 persones, si s'exceptuen els treballadors estacionals, les que viuen de l'agricultura. Les empreses industrials hi són poc nombroses i no són suficients per pal·liar la important taxa d'atur de la regió (més d'un 15% de la població activa). La majoria de la població treballa en el sector terciari (administració, serveis, distribució, turisme). El padró de l'any 1999 donava les xifres següents pel que fa a l'ocupació per sectors: Agricultura: 8.227 Indústria: 10.389 Construcció: 8.460 Terciari: 97.673 Demografia La Catalunya del Nord té al voltant dels 450.000 habitants. La ciutat de Perpinyà n'agrupa més d'un quart tota sola, i més d'un terç comptant-hi la rodalia. És l'única ciutat important; a part de la capital, les principals poblacions són Canet de Rosselló, Cabestany, Sant Esteve del Monestir, Ribesaltes, Sant Llorenç de la Salanca, Bompàs, Sant Cebrià de Rosselló, Argelers, Tuïr, Ceret, Elna i Prada, que tenen cada una entre 6.000 i 10.000 habitants. El districte de Perpinyà, per la seva banda, amb 117.905 habitants, és el més poblat de la Catalunya del Nord. Els dos altres, Ceret i Prada, tenen respectivament 7.675 i 6.308 habitants. El repartiment per grups d'edat mostra un nombre relativament elevat de persones més grans de 60 anys (el 29% de la població, contra un 21,3% per al conjunt de l'estat francès). Aquesta edat avançada de la població té com a conseqüència un índex de mortalitat superior al de natalitat. Tanmateix, la població es troba en augment constant des de fa uns quants decennis gràcies a un saldo migratori clarament positiu. La Catalunya del Nord atreu en particular jubilats que hi cerquen el clima agradable, la qual cosa contribueix alhora a l'augment de la població i al seu envelliment. L'evolució de la població ha estat la següent: 1954: 230.285 habitants 1975: 299.506 habitants 1982: 334.557 habitants 1990: 363.796 habitants 1999: 392.803 habitants 2005: 412.685 habitants Cultura Vegeu també l'article Nord-catalans La cultura catalana continua sent-hi molt vivaç, fins i tot tenint en compte que hi ha pocs joves que parlin la llengua i una alta immigració d'altres regions de França. A la Catalunya Nord es fan nombrosos aplecs o concentracions populars, i els balls tradicionals, en particular la sardana, hi tenen molt de predicament. Cada any té lloc a Prada, al Conflent, la Universitat Catalana d'Estiu. La llengua catalana s'ensenya a les escoles primàries, als liceus (instituts), als col·legis i a la universitat; l'ensenyament només es fa en català en algunes escoles privades com ara La Bressola i Arrels, o col·legis com el Comte Guifré. Diversos grans pintors van anar-se'n a viure a Catalunya Nord al principi del , bé a Ceret, bé a Cotlliure. És en gran part a Cotlliure on es quedaren Henri Matisse i André Derain, on va néixer el fauvisme. El cubisme, per la seva banda, es va desenvolupar a Ceret, vila freqüentada per Pablo Picasso i Georges Braque a partir del 1911. L'escultor Arístides Maillol, famós per les seves obres de tema femení, també va néixer a la Catalunya del Nord, on desenvolupà gran part de la seva producció artística. Ceret acull avui un important Museu d'Art Modern, fundat el 1950 per Pierre Brune. Cada any tenen lloc a la Catalunya del Nord nombroses manifestacions culturals, com ara el festival fotogràfic Visa pour l'Image de Perpinyà i el festival Pau Casals de música clàssica a Sant Miquel de Cuixà, al Conflent. Com a escriptors contemporanis nord-catalans destaquen Jordi Pere Cerdà, Pere Verdaguer, Joan-Lluís Lluís, Renada Laura Portet, Aleix Renyé, Joan-Daniel Bezsonoff, Joan Tocabens, Jep Gouzy i Jaume Queralti com a músics Pascal Comelade, Gerard Jacquet, Jordi Barre, Joan Pau Giné, Pere Figueres i el grup Blues de Picolat. Per a més informació, vegeu les seccions corresponents a artistes, escriptors i músics a l'article Nord-catalans. Existeixen associacions molt diverses com poden ser l'Associació de professors de català per a adults (APCA), la Federació per a la Defensa de la Llengua i de la Cultura Catalanes ("Fédé") o l'Assemblea Nord-catalana, que hi treballen, directament i indirecta, per la llengua i la cultura catalanes (vegeu-ne la llista, aquí mateix, poc més a baix). Esports El rugbi, amb el seu equip emblemàtic, la USAP de Perpinyà, és l'esport estrella de Catalunya Nord. Encara que també és conegut l'equip de rugbi a 13, els Catalans Dragons Union Treiziste Catalane, és a dir, la Unió Tretzista Catalana, que també pertany a la ciutat de Perpinyà. Referències Vegeu també Portal: Atles geopolític de la Catalunya Nord. Llista de municipis de la Catalunya del Nord Enllaços externs Catalunya Nord, la llengua enyorada (Eugeni Casanova i David Valls, 2020) La invenció de Catalunya Nord, article que en detalla les fronteres tradicionals i com van ser trastocades pel tractat dels Pirineus de 1659. Llibre: Qui sem els catalans del nord? Catalunya Nord per la Independència, des del novembre 2011. Diari Vilaweb Catalunya Nord, des del febrer 2008 . Catalunya Nord per la Independència (CNxI, des del gener 2012.