text: Un diccionari és una obra de consulta sobre paraules (més precisament, sobre unitats lèxiques) amb informació lingüística diversa sobre aquesta paraula: la definició, l'ortografia, la pronunciació, l'etimologia, el registre d'ús (col·loquial, formal...), la categoria gramatical, sinònims, antònims, exemples d'ús, derivació, il·lustracions, equivalents en altres llengües, etc. El conjunt d'informacions sobre una paraula s'anomena article, i va encapçalat per una forma de la mateixa paraula que s'anomena lema, i que constitueix l'entrada del diccionari. Es distingeixen fonamentalment dos tipus de diccionaris lingüístics: el monolingüe i el plurilingüe. El primer recull informació en la mateixa llengua de la paraula de l'entrada; el plurilingüe recull equivalents en una o més llengües. Sovint hi ha la concepció del diccionari com a llibre en el qual les paraules estan ordenades alfabèticament, però amb les noves tecnologies ha canviat el concepte de diccionari, així com la manera d'accedir-hi a la informació. Tot i que els primers diccionaris registrats es remunten a l'època sumèria (eren diccionaris bilingües), l'estudi sistemàtic dels diccionaris com a objectes d'interès científic és propi del , anomenat lexicografia, i es va iniciar en gran part per Ladislav Zgusta. El naixement de la nova disciplina no va estar exempta de controvèrsia, ja que els creadors de diccionaris pràctics de vegades van ser acusats per altres de manca de mètode i d'autoreflexió crítica. Orígens Es considera que els primers diccionaris van aparèixer a Mesopotàmia. Aquesta afirmació ve, en gran part, del descobriment de diversos textos cuneïformes a la Biblioteca d'Asurbanipal, a Nínive; conjuntament amb els documents cuneïforme que relacionaven paraules sumèries, amb paraules accadies, descobertes a Ebla (moderna Síria) i datades a aproximadament del 2300 aC, de l'època de l'Imperi accadi. Parts d'un article de diccionari Es considera que la definició és la part central de l'article en un diccionari monolingüe, però les definicions formen part de les accepcions, que solen estar numerades i ordenades, de vegades per ús (van primer les més usades), o per la història de la paraula (primer els significats més antics). Després de les accepcions de la paraula, solen aparèixer expressions en les quals apareix la paraula de l'entrada, també amb el seu significat, exemples, etc. Molts diccionaris recullen informacions diverses que solen fer referència al lema o paraula de l'entrada, com l'etimologia (que indica l'origen de la paraula), la pronunciació (sobretot en els diccionaris adreçats a estrangers), l'ortografia, etc. Altres informacions es refereixen a cada accepció: la categoria gramatical (si es tracta d'un substantiu, adjectiu, verb..., normalment assenyalat amb una abreviatura), el registre d'ús (també sol aparèixer abreujat, i s'anomena marca d'ús), la definició i els exemples. Hi ha diccionaris que recullen altres informacions, com sinònims i antònims, parònims (paraules amb escriptura semblant que originen confusions), paraules derivades i paraules afins. Es distingeix un diccionari d'una enciclopèdia principalment perquè un diccionari se centra en el significat i ús dels mots, mentre que una enciclopèdia intenta recopilar i organitzar coneixement sobre temes molt variats. Per exemple, les enciclopèdies generals solen tenir articles sobre topònims (països, ciutats, accidents geogràfics...) i biografies de personatges històrics; un diccionari proporcionarà el significat del mot vano, dirà que és un substantiu masculí, que té un sinònim que és ventall, i donarà un exemple en el qual s'usi aquesta paraula; una enciclopèdia, en canvi, explicarà la història dels vanos, els tipus que hi ha, els materials de què estan fets, etc. Tipus de diccionaris Segons el model de llengua: Normatius: Solen estar fets per institucions que s'encarreguen de l'ortografia i la normativa d'una llengua. Aquests diccionaris, doncs, recullen només tot allò "correcte" i representen un model d'ús de la llengua. Ho són, per exemple, el Diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans, el de la Real Academia Española, el Duden a Alemanya, etc. Descriptius: Es limiten a descriure l'ús real que fan de la llengua els parlants, independentment de si aquest ús és correcte o no, i no pretenen establir cap model de llengua. L'avantatge és que, en canvi, contenen moltes més expressions i paraules que els diccionaris normatius. Ho són, per exemple, el Diccionari Alcover-Moll o el Diccionari de María Moliner. Un cas especial de diccionari descriptiu és el diccionari teòric, que s'adreça només a estudiosos de la llengua i la lexicografia. Segons el tipus de contingut: Diccionaris de definicions (l'habitual). Diccionaris bilingües (per exemple: català/anglès). Diccionaris de sinònims. Diccionaris d'antònims. Diccionari ortogràfics i de pronúncia. Diccionaris inversos i de rimes: on les paraules s'ordenen per la terminació. Diccionaris etimològics. Diccionaris visuals. Diccionari ideològic: on les paraules s'agrupen per temes o camps semàntics. Diccionaris del català contemporanis Catalans monolingües Els següents diccionaris monolingües són els més emblemàtics i usats avui en dia. Són contemporanis o moderns i algun, encara que publicat fa temps, no ha perdut la seva vigència. La majoria es poden trobar en línia. DCVB: Diccionari català-valencià-balear o "Alcover-Moll" (http://dcvb.iec.cat/) DIEC2: Diccionari de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans, 2a ed. (https://dlc.iec.cat/) DNV: Diccionari normatiu valencià, de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua (http://www.avl.gva.es/lexicval/) GDLC: Gran diccionari de la llengua catalana (http://www.diccionari.cat/) Bilingües o multilingües amb català També hi ha els diccionaris bilingües o multilingües que inclouen el català, els més importants dels quals són: El TermCat: TermCat, Centre de Terminologia, d'un consorci públic català, és un diccionari / centre terminològic en línia. És útil per a consultes de terminologia un xic especialitzada (amb àrees com ara: informàtica, alimentació i gastronomia, arts, construcció, esports, ciències de la salut, etc.) o lèxic contemporani (neologismes, noves incorporacions al català). La pàgina es pot visionar en català, castellà i anglès, mentre que les entrades son en català amb traduccions del terme al castellà, i normalment també a l'anglès i francès, i a vegades també a l'alemany o italià, i alguns altres idiomes (és una obra en expansió). Els termes es poden cercar en qualsevol idioma disponible. Enllaç: (http://www.termcat.cat/). El Diccionari de la llengua catalana multilingüe, del GrEC (Grup Enciclopèdia Catalana), és un diccionari català-castellà-francès-alemany disponible tant en línia com en paper, i es pot cercar a partir de qualsevol d'aquests idiomes (és a dir, es poden fer cerques inverses). També proporciona breus definicions en català. Està basat en els diccionaris bilingües en paper de la mateixa editorial, però potser aquí més abreujat. Enllaç: (http://www.multilingue.cat/). Els diccionaris bilingües del GrEC (Grup Enciclopèdia Catalana) en format llibre (és a dir, en paper, no digital). Hi ha català-castellà i el volum invers, i també volums dobles pel català i: alemany, anglès, àrab, danès, finès, francès, grec modern, hongarès, italià, japonès, neerlandès, portuguès, rus, suec i xinès, a més del llatí i sànscrit. Per a l'anglès, a part dels del GrEc i el TermCat, també hi ha: El Oxford Pocket, un petit diccionari català-anglès, anglès-català, del Oxford University Press. ; mentre que el Cambridge University Press té un diccionari en línia, però només de l'anglès al català i no a la inversa. Enllaç: (http://dictionary.cambridge.org/dictionary/english-catalan/) Per al francès, hi ha també: Dictionnaire Français - Catalan, de Christian Camps i René Botet (Canet de Rosselló: Edicions Trabucaire, 2007), unidireccional. . Dictionnaire nord catalan / Diccionari nord català. Català-francès-català, de Christian Camps i Renat Botet (Canet de Rosselló: Edicions Trabucaire, 2013). . Diccionari català – francès d'expressions, locucions i refranys, de Cristià Camps i Renat Botet, ; i el Dictionnaire français-catalan d'expressions, locutions et proverbes, de Cristià Camps i Renat Botet (Canet de Rosselló: Edicions Trabucaire, 2006 - tots dos volums). . Per a l'occità, hi ha: Diccionari català – occità, occitan - catalan, de Claudi Balaguer i Patrici Pojada (Bcn: Llibres de l'Índex, 2005, nova edició 2012). . Diccionari occità provençal - català / occitan provençau - catalan, de Joan-Daniel Bezsonoff (Bcn: Llibres de l'Índex, 2015). i per a altres idiomes: amazic: Diccionari català-amazic / amazic-català, de Carles Múrcia Sànchez i Salem Zenia (Bcn: Llibres de l'Índex). basc: Vocabulari Català-Basc, Hiztegia Euskara-Catalana, de Rafael Azkarate i Zubiate (Bcn: Katalana Argitaldaria, 2a edició, 2003). ; . bretó: Diccionari de butxaca català/bretó - Geriadur-chakod brezhoneg/katalaneg, de Núria Garcia i Ventura (Fouesnant/Fouenant: Yoran Embanner, i Carhaix-Plouguer/Karaez-Plougêr: Ofis ar Brezhoneg). . cors: Diccionari d'expressions corses comentades, de Jean-Guy Talamoni, traducció de Mar Bel i Esbrí (Bcn, Llibres de l'Índex, 2006). . i els curiosos: 'francolà', per dir-ho així: Le petit dico d'aquí, glossaire du français parlé en Roussillon, de Gerard Jacquet, volums 1, 2 i 3 (Canet de Rosselló: Edicions El Trabucaire, 2008 i més), que recull els manlleus del català utilitzats en el francès de Catalunya Nord, explicats perquè ho entenguin els francesos. íber: Glossari iber-català, per Frederic Santaeulària (Vic: Emboscall, 2005) Entre molts altres. Diccionaris catalans en la història Principals diccionaris catalans o amb presència del català, en la història, incloent-hi reculls lexicogràfics i vocabularis assimilables als diccionaris: 1489 - Liber Elegantiarum, de Joan Esteve (Paganinus de Paganinis, Venècia 1489). 1502 - Vocabolari molt profitos per apendre Lo Catalan Alamany y lo Alamany Catalan (Joan Rosembach, Perpinyà 1502) 1637 - Fons verborum et phrasium d'Antoni Font (Sebastià y Jaume Mathevat, Barcelona 1637) 1640 - Dictionarium seu Thesaurus Catalano-Latinus verborum ac phrasium, de Pere Torra (Gabriel Nogués, Barcelona, 1640). 1642 - Dictionario castellano. Dictionaire françois. Dictionari catala., de Pere Lacavalleria (Pere Lacavalleria, Barcelona, 1642) 1696 - Gazophylacium Catalano-Latinum, de Joan Lacavalleria i Dulach (Antoni Lacavalleria, Barcelona 1696). 1718 - Methodo per encontrar ab facilitat... (manuscrit inèdit amb una nomenclatura catalano-francesa) (1718) 1739 - Breve Diccionario Valenciano-Castellano, de Carles Ros (Joseph Garcia, València 1739) 1771 - Promptuario Trilingüe (català, castellà i francès) de Josep Broch (Pau Campins, Barcelona 1771). 1803-1805 - Diccionario catalan-castellano-latino, de Joaquim Esteve, Josep Bellvitges i Antoni Jutglà (Tecla Pla, Barcelona 1803 - 1805). 1839-1840 - Diccionari de la llengua catalana ab la correspondencia castellana y llatina de Pere Labèrnia (Vídua Pla, Barcelona 1839-1840). 1839 - Diccionari catalá-castellá-llatí-frances-italià, de "Una Societat de Catalans" (Joseph Torner, Barcelona 1839). 1840 - Diccionari mallorquí-castellà, de Pere Antoni Figuera (Esteve Trias, Palma 1840). 1858-1878 - Nuevo diccionario mallorquín-castellano-latín, de Joan Josep Amengual (Juan Colomar, Palma 1858-1878). 1927 - Pal·las. Diccionari català-castellà-francès, d'Emili Vallès (Pal·las, Barcelona 1927). 1930-1962 - Diccionari català-valencià-balear d'Antoni Maria Alcover i Francesc de Borja Moll (Imp. De Mn. Alcover / Gràfiques Miramar, Palma 1930-1962). 1932 - Diccionari general de la llengua catalana de Pompeu Fabra (Catalònia, Barcelona 1932). 1980-1991 - Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana, de Joan Coromines (Curial, Barcelona 1980-1991) 1995 - Diccionari de la llengua catalana, de l'Institut d'Estudis Catalans (Edicions 3 i 4, Edicions 62, Editorial Moll, Enciclopèdia Catalana i Publicacions de l'Abadia de Montserrat; Barcelona, Palma i València 1995). 2007 - DIEC-2 (Segona edició: del Diccionari de la llengua catalana. Edicions 62 i Enciclopèdia Catalana, Barcelona 2007). 2014 - Diccionari normatiu valencià., de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua. València, 2014. Dels etimològics el més gran, important i emblemàtic és el del Coromines - Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana (1980), vegeu a dalt - però també hi ha el Diccionari etimològic de Jordi Bruguera (EC, 1996), i el Diccionari etimològic manual de Josep Moran (Edicions 61, 1999), per exemple, i el Diccionari Alcover-Moll també conté alguna etimologia, al igual que el Gran Diccionari de la Llengua Catalana, tot i que en aquests dos últims, les etimologies tendeixen a ser breus. Referències Bibliografia Vegeu també Tesaurus Glossari Diccionari morfològic Diccionari bilingüe Diccionari de frases fetes i locucions Diccionari històric del valencià col·loquial


source: wikipedia

text: El Dia Internacional del Llibre és una festivitat celebrada internacionalment cada 23 d'abril amb l'objectiu de promoure la lectura. Té el seu origen en la Diada de Sant Jordi celebrada a Catalunya, on ha estat tradició des del que els homes regalin roses a les seves estimades. El 1925, el valencià Vicent Clavel proposà que, a canvi, les dones obsequiessin als homes amb un llibre. Internacionalment, la celebració és promoguda per la UNESCO, que va establir-la el 1995. Història El 7 d'octubre del 1926, Vicent Clavel Andrés, un editor i escriptor valencià establert a Barcelona, proposà a la Cambra Oficial del Llibre de Barcelona celebrar una festa en commemoració del naixement de Miguel de Cervantes (1547-1616). El 6 de febrer d'aquell any, el Govern espanyol presidit pel dictador Miguel Primo de Rivera acceptà la proposta i el rei Alfons XIII signà el Reial Decret que instituïa la Fiesta del Libro Español. Poc després, el 1930, la data es traslladà al 23 d'abril, dia de l'enterrament de Cervantes. El 23 d'abril de 1616 del calendari julià (3 de maig de 1616 del calendari gregorià) també morí William Shakespeare (1564-1616), escriptor anglès. A més a més, és també la data de la mort o del naixement d'altres escriptors eminents com Maria Àngels Anglada, Maurice Druon, Haldor K. Laxness, Vladímir Nabókov, Josep Pla, Manuel Mejía Vallejo, l'Inca Garcilaso de la Vega i William Wordsworth, motiu pel qual és adient celebrar en aquesta jornada el Dia Internacional del Llibre. Més tard, el 1995, la UNESCO instituïa el 23 d'abril com el «Dia Mundial del Llibre i dels Drets d'Autor». El 2001, per iniciativa de la UNESCO, es va nomenar Madrid Capital Mundial de Llibre. Des de llavors, cada 23 d'abril, un comitè de selecció, integrat per representants de la Unió Internacional d'Editors (UIB), la Federació Internacional de Llibreters (FIL), la Federació Internacional d'Associacions i Institucions Bibliotecàries (IFLA) i la UNESCO elegeix diferents ciutats del món que realitzen durant l'any activitats culturals relacionades amb els llibres. El 2002 va ocupar el lloc Alexandria, Nova Delhi el 2003, Anvers el 2004, Mont-real el 2005, Torí el 2006, Bogotà el 2007, Amsterdam el 2008, Beirut el 2009, Ljubljana el 2010, Buenos Aires el 2011, Erevan el 2012, Bangkok el 2013, Port Harcourt el 2014, Incheon el 2015, Breslau el 2016, Conakry el 2017, Atenes el 2018, Xarjah el 2019, Kuala Lumpur el 2020 i Tbilissi el 2021. Referències Enllaços externs Día Mundial del Libro y del Derecho de Autor Llibre Esdeveniments literaris Llibre


text: Una droga és una substància que s'introdueix a l'organisme humà per diferents procediments, que pot modificar temporalment la percepció o el sistema nerviós d'una persona i que pot crear addicció. Les drogues s'han usat històricament com a element recreatiu i també al camp de la farmacologia: anestèsia, medicina fisiològica, psiquiatria, etc. L'addicció a una droga és la necessitat imperiosa de consumir una droga en particular regularment, sense ser capaç de moderar-ne el consum o suprimir-lo. Ve determinada per fenòmens psíquics i físics. Els quadres d'abstinència sempre presenten aspectes psicològics però també se'n solen trobar de físics que, en el cas d'algunes drogues, poden resultar mortals. Poden controlar-se amb mesures terapèutiques simptomàtiques o substitutives (substàncies menys nocives, d'efectes semblants, que es retiren progressivament). Algunes de les addiccions a drogues més conegudes són el tabaquisme, l'alcoholisme, a amfetamines, a somnífers, a antidepressius, l'addicció a la marihuana, a l'heroïna, la cocaïna. Etimologia L'etimologia del terme és imprecisa, però per a la majoria de llibres de text moderns, el terme "droga" ve de la paraula neerlandesa "drug" (matèria seca). Història Abans de les primeres civilitzacions ja hi ha proves que l'home feia ús de drogues. En totes les civilitzacions, des de l'assíria fins a l'actual del , l'ésser humà ha consumit tota mena de drogues per diferents motius, religiosos, rituals, medicinals, hàbits o costums, per distracció, hedonisme, etc. Per exemple, el cultiu d'opi a Mesopotàmia data del quart mil·lenni abans de Crist, l'ús de la fulla de coca és constatat el 2100 aC a l'Equador i el 2500 aC al Perú i hi ha referències que testimonien l'ús psicoactiu del cànnabis a l'actual Xina, cap al 2700 aC. No va ser fins al i a Europa que va aparèixer per primer cop la noció del que aleshores es va considerar substància viciosa, terme que va proposar l'economista Jean-baptiste de Montyon per a taxar amb impostos certs comportaments considerats immorals. Els impostos especials per a comportaments no desitjats moralment ja es feien abans, per exemple a la península Ibèrica per a les persones de religions diferents de la del poder, i a l'Església Catòlica per a poder menjar, per exemple, carn als dies de peix. A Catalunya, el baró de Maldà (1746 - 1819) confesa al seu Calaix de Sastre que una de les seves debilitats és l'addicció al tabac i a la xocolata, i troba poc educat obligar els altres a respirar el fum del tabac de pipa. Però el pas de la percepció d'un comportament poc moral a poc saludable no es va donar fins a finals del . En 1887, Thomas Larchevêque va escriure un assaig sobre el tabac al qual definia les substàncies vicioses com a productes tals que "el seu consum perjudicial o com a mínim que no serveix per res no aporta cap benefici a l'organisme i no són més que excitants perniciosos del sistema nerviós". Al es van començar a denominar drogues el que fins aleshores havien estat substàncies vicioses, completant i fent evolucionant la definició de Larchevêque a mesura que es descobrien els diversos efectes concrets que exerceixen a l'organisme. El concepte de droga es va aplicar ja a les substàncies actives, en farmàcia o per a altres usos, i en llengües com l'anglesa de fet encara tenen el mateix sentit que medicament. En la cultura occidental dels segles XX i XXI la droga és considerada un tema tabú. Les lleis contra les diferents drogues tenen a tot estirar una antiguitat de 80 anys. Un exemple de prohibicionisme va ser la Llei seca als Estats Units durant els anys 1920 i 1930, mitjançant la qual es va arribar a prohibir els licors i les begudes alcohòliques. L'experiment de la prohibició va fracassar estrepitosament i va ser l'origen del poder de certs grups mafiosos que van començar traficant amb aquesta droga, i quan va ser legalitzada, van canviar a unes altres que seguien prohibides. Malgrat ser les dues substàncies que més morts provoquen en les societats occidentals, alcohol i tabac no tenen el mateix estigma que les restants drogues, ja que són legals i el seu ús està acceptat socialment i regulat per l'administració pública. Usos Fàrmac o medicament Existeix un gran nombre de drogues que es poden utilitzar com a medicaments per a diverses malalties. Però moltes drogues, independentment de la seva possible utilitat terapèutica, s'utilitzen amb finalitats recreatives, o pels seus efectes psicològics o sensorials, si bé en aquest segon cas no s'usen amb les dosis ni de la mateixa manera que quan es fa amb finalitats mèdiques. Això és un problema social de primer ordre en molts països, ja que el consum continuat de drogues sol crear addicció. En la majoria de casos, el consum de drogues també té altres efectes nocius sobre la salut, i sobre el comportament social del consumidor. El fet que moltes d'aquestes drogues siguin il·legals en la majoria de països ha fet créixer un mercat negre d'aquestes substàncies, amb les corresponents associacions criminals que en controlen el contraban i la distribució. Des del punt de vista de la farmacognòsia, una droga és la part de l'ésser viu on es troben substàncies que poden ser utilitzades amb fins terapèutics o preventius o que són precursors d'hemisíntesi farmacèutica. Per exemple, en la valeriana, la droga seria l'arrel, ja que és d'on s'extrauen els principis actius, o en la camamil·la, els capítols florals. Des del punt de vista de la psicologia (de fet, aquest és l'ús més habitual del terme en el llenguatge quotidià), una droga és una substància amb efectes sobre el sistema nerviós central, amb capacitat d'alterar l'estat d'ànim, la percepció o el coneixement, i que sol crear addicció i quadres d'abstinència. Lúdic o recreatiu Les drogues recreatives es poden classificar en quatre grups, segons el seu efecte principal: Euforitzants i excitants (cocaïna, amfetamines, alcohol en la seva primera fase, nicotina en la seva segona fase, cafeïna). Antics anestèsics reemplaçats, en farmacologia, per alternatives més segures i amb menys problemes: GHB (gamma-hidroxibutirat) o "èxtasi líquid", la ketamina o "Special K", i el PCP (fenciclidina) o "pols d'àngel". La ketamina es pot barrejar amb cocaïna per a ser esnifada, és el que s'anomena "Special Calvin Klein". Relaxants, sedants i depressors (opiacis, heroïna, morfina, benzodiazepines, ansiolítics, relaxants musculars i hipnòtics, alcohol en la seva segona fase, nicotina en la seva primera fase, barbitúrics, cànnabis, marihuana, inhalants). Al·lucinògens (LSD, peiot). Droga d'abús Els psicofàrmacs i altres drogues es poden usar per a modificar l'estat de la consciència voluntàriament d'una persona amb diversos fins, que poden incloure, per exemple, la violació d'una persona. Aquests usos comporten un mal ús ètic i moral, més enllà del perjudici a la salut. Un cas freqüent és el del dopatge en esportistes, que ingereixen drogues i altres substàncies per a millorar la seva forma física. Un altre és el de nenes a les quals se'ls dona aquestes substàncies perquè no perdin l'aspecte infantil en la pubertat (típic en la gimnàstica rítmica i en estrelles infantils en molts medis) i els que prenen alguns malalts, com els anorèctics o els ortorèxics, per a intentar que el cos s'assembli a l'ideal que els imposa la seva malaltia. Geoeconomia de les drogues La producció, tràfic, comerç i consum de drogues massius van entrar en la seva forma moderna en el , i des d'aleshores han servit entre altres coses per a enfortir la polaritat entre els molt rics i els molt pobres a escala mundial. En un inici, els països rics o del primer món eren considerats els consumidors, mentre que al tercer món era on es comprava, a preus irrisoris, la producció. Però ara la relació de ric i pobre no es troba només a l'escala dels països, sinó també individualment, de cada persona. A més, un canvi important és que, si bé els països en vies de desenvolupament són els que majoritàriament cultiven les plantes que serveixen per a produir drogues –sovint en detriment d'altres cultius alimentaris, cosa que sol provocar la paradoxa que un poble agricultor mori de fam–, ara a més en són els principals consumidors. Els països rics es dediquen al negoci, l'exportació i, les classes baixes, al consum. D'altra banda, a les drogues tradicionals s'han afegit les drogues anomenades de disseny o sintètiques, que es produeixen de manera econòmica als mateixos països del primer món, cosa que, d'una banda fa que les drogues en general baixin de preu, amb la qual cosa són accessibles a un espectre més ampli de mercat potencial, i d'altra banda, per competitivitat, fa baixar el preu que els països rics estan disposats a pagar als pobres per, per exemple, la cocaïna. Així, en el les drogues són produïdes i consumides a tot el món, com un efecte més de la globalització. La producció i el transport de drogues és una partida econòmica molt important en estats com Colòmbia, Panamà o els Estats Units. Desigualtat econòmica i droga La distància creixent entre l'economia del primer i el tercer món beneficia la producció i el tràfic de droga. Algunes poques persones del primer món creen enormes fortunes, que després inverteixen en el sector immobiliari o en altres sectors. En canvi, en alguns països (com Afganistan o el Congo), sovint amb dèficits estructurals polítics i econòmics, els pagesos es troben obligats a treballar en camps exageradament extensius de rosella, cànnabis o coca; malgrat la manca d'aliments que això comporta, per a poder sobreviure encara que sigui amb dèficits alimentaris. Ethan A. Nadelmann explica que l'economia de les drogues, en particular les il·legals, és el resultat directe de la intervenció dels Estats a escala mundial, en què la construcció de les normes internacionals constitueix un instrument de poder, en especial dels països rics sobre els pobres, el Nord i el Sud. Globalització i droga La dècada de 1980 marcà el desenvolupament de la producció i la presa de la gestió, així com de la distribució per diferents organitzacions criminals locals en diferents llocs del món. Els anys 90 marquen la internacionalització d'aquestes organitzacions. La globalització del comerç de la droga i la prohibició (que implica un control absolut per part del traficant, dels salaris o maneres de pagament, o no, als seus empleats, de castigar els mals treballadors, de la qualitat de la droga i dels ingredients, dels mètodes de fabricació, les normes d'higiene, el preu, etc.) beneficien els traficants. Evolució dels beneficis econòmics a escala mundial Segons l'informe elaborat anualment per l'ONU, durant el curs 2005-2006 el mercat de les drogues il·legals es va estancar. Sembla que hi va poder influir la lluita contra el tràfic. L'informe estima que s'havia interceptat un 42% dels carregaments mundials de cocaïna i un 26% dels d'heroïna. Segons el mateix informe, el 2006 la producció d'opi a l'Afganistan havia crescut fins a un 45% en un any i representava així el 49% de la producció total al món. Afganistan, Iran i Pakistan formen l'anomenat "Triangle d'Or", dels països de més alta producció d'opi i en els quals la producció, el tràfic i el consum d'opi és important. Una altra zona mundial on destaca l'elevada producció, comerç i consum d'opi, morfina i heroïna és l'anomenat «Triangle d'Or», format per Birmània, Laos i Tailàndia. Política econòmica i de legislació La legislació contemporània, en el context d'una "guerra contra la droga", considera il·lícit l'ús i el comerç extraterapèutic de psicofàrmacs que alterin la consciència. Les drogues han esdevingut un problema molt greu en els últims anys i són nombrosos els països que tracten d'afrontar-ho mitjançant diferents vies, com ara campanyes i operatius contra les drogues i el seu tràfic. Cada país estableix algunes excepcions a aquesta regla. Per exemple, és habitual a Occident que l'ús i comerç de l'alcohol, el tabac i els estimulants cafeínics siguin legals fora de l'àmbit de la medicina. En alguns d'aquests països, com els Països Baixos, es permet l'ús recreatiu de la marihuana, els derivats del cànem i els fongs psicotròpics. Quan les substàncies són fabricades i distribuïdes dins de l'àmbit farmacèutic, però són emprades sense prescripció facultativa i amb finalitats recreatives, la llei considera que existeix abús. Per a altres col·lectius, en canvi, l'abús es produeix quan el consumidor danya la seva salut i la seva relació amb l'entorn. En amplis sectors de la societat existeix la idea que l'ús extramedicinal de psicofàrmacs és nociu. No obstant això, en altres entorns es defensa que ha de ser l'individu qui reguli la seva conducta, i que l'Estat no té la legitimitat per a dirigir la seva salut. Totes dues posicions són les que s'han enfrontat, tradicionalment, en el debat sobre la legalització de les drogues. Els sectors psicofarmacòfils de la societat descobreixen constantment que certs principis actius -presents sobretot en plantes i medicaments de farmàcia- són susceptibles d'ús recreatiu; aquest descobriment i la consegüent extensió del seu ús condueixen a una resposta legislativa, augmentant el catàleg de substàncies prohibides o subjectes a mecanismes estatals de control. Política i legislació del vi i alcohols En la societat europea, la cultura i el consum d'alguns alcohols com el vi i altres licors està tan arrelat que cap govern no gosa prohibir-los, cosa que atemptaria a més contra l'economia local. Els fabricants anuncien que "una mica cada dia" de vi o de cervesa és "bo per a la salut" i els governs es limiten a recomanar una ingesta no excessiva d'aquestes begudes, mentre que es preocupa per la seva especial perillositat en adolescents, quan el cervell encara no s'ha acabat de formar. A la Unió Europea està prohibida la venda d'alcohol a menors d'edat, així com l'entrada d'aquests en alguns locals on se'n consumeix, com ara discoteques. Política i legislació del tabac El tabac és una partida d'ingressos important en molts estats, els quals gaudeixen del monopoli de la seva comercialització. Els governs arreu del món estan d'acord en la perillositat del tabaquisme i en el perill que causa a tercers, ja que aquesta droga, en ser fumada, obliga a respirar-la també a altres persones alienes. En els darrers anys, alguns països n'han prohibit el consum a menors d'edat, en alguns llocs de treball i en alguns llocs tancats (avions, ascensors, etc.), però no en tots els llocs públics. Se sap que el tabac conté elements tòxics i radioactius nocius, i més d'un centenar de productes prohibits a la indústria alimentària i a la farmacèutica, però cap govern no els prohibeix ni en castiga el comerç ni el consum. És a dir que és tractat com una droga per a algunes coses, però com un producte d'alimentació per a altres. Darrerament, en alguns països s'ha estès el missatge paternalista de l'Estat, que apuja els impostos associats al tabac (i també a l'alcohol) amb l'objectiu que, com que és més car, menys gent en consumirà. Però precisament una característica de la drogoaddicció és que el malalt està disposat al que sigui per a obtenir la droga. Socialment, aquests impostos són regressius, és a dir que les persones amb menys diners paguen un percentatge més alt d'impostos que les més riques; cosa que augmenta la desigualtat social. Política i legislació de la marihuana La marihuana i l'haixix han estat completament il·legals, als Països Catalans, fins fa poc. A Catalunya, però, a alguns hospitals han vist que la marihuana presa en infusió, fumada, etc., pot tenir efectes beneficiosos a persones amb dolor, nàusees i vòmits que no poden prendre altres antihemètics o fàrmacs convencionals, per exemple en persones que reben radioteràpia com a tractament contra el càncer, o malalts d'esclerosi múltiple o sida. Recentment a Espanya i amb el nom de nabilona (Nabilone®), és possible obtenir càpsules amb extracte de cànnabis (dronabinol, THC o Δ9-tetrahidrocannabinol) amb prescripció mèdica i amb la seguretat que ha passat per controls de qualitat. El consum de marihuana, haixix i de fongs al·lucinatoris és legal a Amsterdam. S'hi poden comprar i consumir, però, com que no són legals en els països fronterers ni -sense justificatiu mèdic- als Països Catalans, no es poden treure del país sense cometre un delicte al país on són introduïts. Als Països Baixos, com també a Espanya, el Canadà i altres països, és legal l'ús del cànnabis amb finalitat terapèutica i amb recepta mèdica. El comerç de llavors és legal als Països Catalans, però no el conreu. Sancions Consumir o tenir a sobre drogues il·legals en espais públics pot comportar una sanció administrativa que va dels 300 als 3.000 € (50.001 pessetes als 5.000.000). Qualsevol acció que pot fer pensar a les autoritats que un vol vendre, com pot ser portar una quantitat superior al que es considera mitjana diària per al consum propi, o facilitar-ne el consum a altres, com dir que "és per als meus amics", pot suposar l'inici d'un procediment penal com a delicte contra la salut pública i ja no només es parla de multes, sinó també d'anys de presó. A Catalunya, consumir drogues il·legals en espais públics o la tinença per a l'autoconsum no és delicte, però pot comportar una multa (sanció econòmica) civil de 300 a 30.050 euros. En canvi, sí que és delicte per llei i pot ésser penat amb una sanció econòmica d'un any a nou anys de presó, el fet d'elaborar, produir, conrear o traficar amb substàncies estupefaents, psicotròpiques o tòxiques. Classificació Les drogues han estat classificades segons múltiples sistemes de categorització, en l'actualitat, les classificacions en funció dels seus efectes farmacològics. Entre els diferents tipus de classificació empleats al llarg del temps destaquen els següents: Classificació de les drogues segons els efectes sobre el sistema nerviós central. Drogues fortes i drogues toves (segons el grau de dependència i els efectes nocius sobre l'individu tant sanitaris com socials). Drogues legals i il·legals (en funció del poder legislatiu). Segons els efectes produïts en el sistema nerviós central La classificació de les drogues segons els efectes que produeixen en el sistema nerviós central constitueix el sistema de classificació més acceptat en l'actualitat, enfront de l'antiga distinció entre drogues dures i toves o legals i il·legals. Segons els efectes que produeixen, les diferents substàncies podrien classificar-se en una o diverses (drogues mixtes) de les següents categories: Substàncies volàtils: Produeixen en qui els aspira un estat d'embriaguesa. Els efectes nocius són de caràcter mental i orgànic. Ho són, per exemple, el gas lacrimògen, l'èter, el tricloroetilè, la benzina, vernissos, coles i dissolvents. Depressors del sistema nerviós central o psicolèptics: inhibeixen el funcionament del sistema nerviós central, alentit l'activitat nerviosa i el ritme de les funcions corporals. Entre els efectes que produeixen es troben relaxació, sedació, somnolència, son, analgèsia i fins i tot coma. Exemples d'aquestes substàncies els constituirien l'alcohol, els diversos tipus d'opiacis (heroïna, morfina, metadona, etc.), Certs psicofàrmacs (com ara les benzodiazepines o els barbitúrics), etc. Estimulants o psicoanalèptics: produeixen una activació general del sistema nerviós central, donant lloc a un increment de les funcions corporals. S'estableix una distinció entre estimulants grans (com ara la cocaïna o les amfetamines) i estimulants menors (com la nicotina o les xantines: cafeïna, teïna, teobromina). Al·lucinògens o psiquedèlics: també coneguts com a pertorbadors. Produeixen un estat de consciència alterat, deformen la percepció i evoquen imatges sensorials sense entrada sensorial. Exemples d'aquestes substàncies els constituirien l'LSD o les anomenades drogues de síntesi, que pels efectes que produeixen serien més ben considerades com a substàncies mixtes estimulants-al·lucinògenes. Llista amb algunes drogues ordenades de major a menor potencial d'addicció, puntuat de zero (nul) a cent (màxim). D'aquesta llista almenys tres substàncies són de venda legal als comerços i són d'ús corrent en la societat occidental: la nicotina (número 1 a la llista) del tabac, el cafè i l'alcohol. També es pot aconseguir amb recepta el diazepam, del qual curiosament el seu moderat poder d'addicció contrasta amb els estudis dels qui creuen que és un placebo. La consideració legal d'aquestes tres drogues (nicotina, cafeïna i alcohol) és diferent de les de la resta de la llista. Segons la seva perillositat a curt termini Aquesta classificació és emprada per professionals malgrat que ni la Classificació Internacional de Malalties ni el Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders l'accepten. La diferència entre una droga dura i una droga tova és que aquella causa una addicció i/o una dependència física i psíquica, mentre que una droga tova solament causa una sola addicció i/o dependència, la qual pot ser psíquic sol o físic sol. A l'origen aquesta distinció va pretendre servir per distingir les drogues altament addictives que comporten seriosos danys a la salut (dures), de les poc addictives, que no presenten un risc greu per qui les consumeix (toves). Malgrat això aquesta distinció és encara emprada tant en el discurs oficial com en la parla informal: Drogues dures: la cocaïna, els opiacis (morfina, heroïna, ec.), l'alcohol, o les amfetamines són comunament descrites com a drogues dures. Drogues toves: el terme és aplicat generalment als derivats del cànnabis (marihuana, haixix, ec.), a la cafeïna, ec. En general el terme s'aplica a substàncies el consum de les quals no comporta patrons de comportament social desadaptatius. Algunes drogues toves estan prohibides en la majoria dels països, mentre que drogues dures poden ser adquirides, encara que amb restriccions, en la major part del món. La distinció entre drogues dures i toves és important en la política de drogues dels Països Baixos, entre altres estats, on certes drogues toves gaudeixen de la tolerància oficial, encara que gairebé sempre estan subjectes a restriccions quant al seu comerç, producció i consum. Segons la seva legalitat Consisteix en la classificació de les substàncies en funció de les restriccions legals establertes en cada estat particular respecte al consum, producció i venda de les diferents substàncies. Així, en la major part dels països occidentals les drogues es classifiquen segons la normativa legal, de la següent manera: Drogues legals: alcohol, tabac, psicofàrmacs, estimulants menors i altres substàncies (heroïna, metadona, ec.) sota prescripció mèdica. Drogues il·legals: són totes les que no formen part de l'apartat anterior i a les quals s'accedeix a través del mercat negre (s'inclouria aquí, per exemple, la metadona obtinguda subreptíciament encara que inicialment hagi estat dispensada a partir de vies legals): Derivats del cànnabis, heroïna, cocaïna, ec. Iniciació al consum de droga Causes Les causes que poden induir a una persona a començar a drogar-se, poden ser múltiples i variades. Algunes de les més habituals són les següents: La recerca del plaer: alcohol, tabac, al·lucinògens, drogues psicodèliques, etc. La recerca de major creativitat: Al alguns escriptors eren consumidors d'opi (Edgar Allan Poe, Baudelaire, Samuel Taylor Coleridge, etc.) o d'altres drogues (el peiot, la cocaïna i els fongs al·lucinògens, per exemple). Ús en cerimònies religioses o rituals: La mateixa església catòlica, per exemple, utilitza el vi a les seves misses. Fugida de problemes personals: Les persones dels països més industrialitzats tenen una major tendència a no superar situacions com la tristesa o la falta de felicitat, i busquen eliminar-les per mitjà de pastilles, narcòtics, alcohol o altres substàncies. Ús contra el dolor físic: En malalties o no, de manera de vegades abusiva, per causa d'un pànic desmesurat al dolor típic dels països més medicalitzats i desenvolupats, altres per a millorar la qualitat de vida de malalts crònics o sedar en operacions quirúrgiques. Abans es feia servir l'alcohol com a anestèsic, avui la marihuana ajuda a eliminar els vòmits causats per la quimioteràpia dels malalts de càncer. Connectar amb els altres: Hi ha drogues que s'associen típicament al foment de la relació social, com és el cas de l'alcohol, el cafè o el te. Prendre amb algú una copa o un bon cafè amb llet pot ser una manera de fomentar la tertúlia o d'intimar. Els indis sud-americans utilitzen de la mateixa manera les fulles de coca. Les drogues al llarg de la història compleixen la funció social d'ajudar que les persones perdin la seva inseguretat personal i es confiïn amb el seu interlocutor. Així, un motiu important per a introduir-se al món de les drogues és el no voler sentir-se diferent dels altres i sentir que el grup al qual s'acosta accepta el nou individu. Durant molt de temps ha estat l'entrada a l'alcohol i al tabac, actualment també a la marihuana, l'èxtasi i altres drogues. Actitud de rebel·lió: Sigui real o com a imatge que es vulgui transmetre per semblar més interessant. És més típica als adolescents, que pretenen reafirmar-se transgredint i per oposició a les regles dels més grans. Per a ells, tastar "la fruita prohibida" resulta molt atractiu. Actitud d'experimentació personal: Algunes persones tenen curiositat personal per a conèixer quins efectes fan les drogues al propi cos i a la ment. Així, per exemple, de la mateixa manera de Marie Curie probava els efectes de la radiació sobre la seva mà, Sigmund Freud prenia cocaïna. Procés d'addicció Les drogues produeixen canvis físics o psíquics al sistema nerviós central, mitjançant una alteració al funcionament de les neurones. Aquests canvis solen experimentar-se en una sèrie de sensacions plaents a l'organisme, que són les que moltes vegades animen l'usuari a repetir el consum de la droga. Però, a més, a mesura que es consumeix la droga es produeixen altres tres processos de manera duradora, que són els que caracteritzen l'anomenada drogoaddicció. Són els següents: Dependència: El consumidor valora el consum de la droga com la primera prioritat i el més important a la vida. Tolerància: El cos necessita cada vegada una major quantitat de droga per a obtenir els mateixos efectes plaents del començament. Addicció: El consumidor té problemes físics, psíquics i/o psicològics quan no pren la droga. Necessita consumir-la per a poder parar aquestes molèsties indesitjades, que poden ser més o menys greus segons el tipus de droga i la severitat de l'addicció. Policonsum de drogues El policonsum de drogues és l'ús de més d'una droga al mateix temps, per exemple beure alcohol metre es fuma una cigarreta. Aquest fet no suma els efectes negatius d'una droga i l'altra sinó que els multiplica, i també poden efectes no desitjats que no hi serien amb el consum únic d'una ni de l'altra droga. Quant als efectes desitjats, en barrejar-se, alguns es contraresten entre una droga i l'altra, altres en canvi es potencien, cosa que fa molt difícil predir i controlar els efectes finals que produiran en el cos i en la conducta. Barrejar diferents substàncies pot provocar efectes perillosos o anul·lar els efectes desitjats. Amb tot això, és difícil diferenciar si el que s'ha près ha fet efecte o no, i al final es pot acabar consumint molta més quantitat, amb la qual cosa hi ha més risc d'arribar a una sobredosi sense adonar-se'n. Algunes barreges i els seus efectes són: Alcohol i èxtasi líquid: Barrejats potencien l'efecte depressor de l'èxtasi líquid, i així és més fàcil arribar a tenir efectes no desitjats: mareig, estat de somnolència, pèrdua de coneixement, dificultats respiratòries i "quadre de coma", entre d'altres. Si això succeeix, cal trucar al 061 (a Espanya) o al 871105 (unitat de conductes addictives de la Clínica Meritxell, a Andorra). Alcohol i èxtasi: L'alcohol és una forma d'"enterbolir" l'experiència de l'èxtasi. A més, ambdues deshidraten el cos, potenciant-se aquest efecte si el consumidor es troba en un local tancat, amb molta gent i ballant sense parar: sent com si la temperatura del seu cos no para de pujar i pot tenir taquicàrdia, pèrdua de consciència, cop de calor o crisi d'ansietat. Aquesta combinació també redueix les defenses de l'organisme. Alcohol i cannabis: Junts es potencien els efectes depressors del sistema nerviós central. Així, és més probable que el consumidor tingui una lipotímia o baixada de tensió, que pot anar precedida de marejos, pèrdua de força, suor freda, etc. Cal deixar immediatament de fumar i beure, anar a un lloc tranquil, amb aire fresc, i menjar una mica de sucre. Alcohol i cocaïna: Aquestes substàncies tenen efectes depressor i estimulant, contraris entre ells, sobre el sistema nerviós central. La seva combinació fa que el fetge produeixi una altra substància: la cocaetilena, que incrementa la toxicitat de la cocaïna i la duració del seu efecte, ja que queda més temps a la sang. A més, augmenta el risc de patir trastorns depressius. L'alcohol fa disminuir els efectes de rigidesa i tensió de la cocaïna mentre que aquesta "amaga" la sensació de borratxera, així el consum es converteix en un cercle viciós: com el consumidor no sent els efectes d'una cosa i l'altra, augmenta les quantitats de les dues. Però encara que no els senti, els efectes de l'alcohol sí que actuen sobre el sistema nerviós, disminuint els reflexos, l'atenció i la capacitat de reacció. Per això és important no conduir. També hi ha el risc d'intoxicació aguda o coma etílic sense adonar-se'n. Cannabis, èxtasi i estimulants (cafeïna, etc.): El cànnabis contraresta els efectes estimulants de l'èxtasi, la cocaïna i lspeed. Si una persona pren una substància estimulant i cànnabis, l'efecte de la primera es veu reduït i, per tat, sentirà la necessitat de consumir-ne més. La barreja d'èxtasi i cànnabis pot potenciar l'efecte al·lucinogen i donar lloc a una experiència negativa ("mal rotllo"). A més, estudis recents indiquen que poden quedar afectades les capacitats de memòria, aprenentatge, fluïdesa verbal, velocitat de processament i destresa manual. Èxtasi i tabac: el tabac augmenta l'efecte de l'èxtasi. Èxtasi amb cocaïna o amb speed: La cocaïna anul·la els efectes de "love up" (estima, afecte, empatia, etc.) de l'èxtasi, fet que pot portar a fer que en prengui més buscant aquests efectes. Amb l'speed es potencien molt més els efectes negatius de la baixada. A més, si l'èxtasi està adulterat amb speed o cafeïna (la qual es troba també a les begudes energètiques i les a base de cola), el consumidor estarà tens i deshidratat. Ansiolítics amb alcohol: La barreja d'alcohol i ansiolítics potencia els estats depressius. Píndola anticonceptiva amb amfetamina: Se sap que l'èxtasi allibera serotonina i l'amfetamina allibera dopamina, però és una barreja que encara no s'ha estudiat. Se suposa que la baixada serà molt més dura. Viagra amb èxtasi: Augmenta desmesuradament la pressió sanguínia. Viagra amb popper: Encara més perillós que la viagra amb èxtasi, pot produir un col·lapse. Deixar les drogues Per a un drogoaddicte, el primer pas és admetre i ésser conscient que ho és. La majoria de les persones pensen que dominen la situació i que, si volen, poden deixar de consumir la droga. Malauradament sovint és un procés dur i difícil, no és només el cos, que demana la substància per a sentir-se bé, sinó el fet d'haver de canviar de comportaments, de gestos que el malalt troba a faltar, de les ganes psicològiques. En els casos en què la persona havia començat a drogar-se per a fugir de problemes personals, de pors (perdre els amics, engreixar, etc.), d'una baixa autoestima o d'una cerca de creativitat, per exemple, en deixar-les haurà d'aprendre a enfrontar-les, i potser hi haurà altres problemes que s'hi hagin afegit. En general, és habitual que al procés de presa de drogues s'hi hagin instal·lat problemes socials (amb la família, els amics, a la feina, etc.), de salut i psicològics. Consum a la Unió Europea Higiene, seguretat i medi ambient No és recomnable fumar cap mena de droga en presència d'infants, dones embarassades o, idealment, de cap altra persona que no estigui fumant la mateixa substància, ja que cal assumir que, si no la fuma, és que no ho vol fer; i obligar a ingerir droga a terceres persones és -en el cas de les il·legals- un delicte. En el cas de les legals pot no ser il·legal en alguns països però s'està posant en perill la salut d'una altra persona. És recomanable l'ús de xeringues noves cada vegada que s'usen, i sobretot per a cada persona, per a evitar un possible contagi de malaltia a través de la sang. El material en general cal que estigui net, per a evitar infeccions. El fum, les burilles i el material divers tirat per terra contaminen l'aire i el terra. Referències Vegeu també Baby sicaris, els nens assassins d'entre 7 i 12 anys entrenats pels narcotraficants pels quals treballen. Captagon Bibliografia Enllaços externs Blog d'informació i actualitat sobre drogues de la Xarxa d'Ens i entitats en l'àmbit de les drogues de Catalunya, Xarxa Perifèrics. Federació Catalana de Drogodependències


text: En música el terme diapasó pot tenir diferents significats. Etimològicament prové del grec i significa "totalment, a través de tots". Aquest era el nom que donaven els grecs a l'interval d'octava, ja que és el que conté totes les notes d'una escala. Definició A continuació citarem alguns dels diversos significats de la paraula: Segons la teoria grega-medieval: diapasó = octava En anglès i francès: un registre d'orgue, principal o octava En l'orgue: relació entre el diàmetre i la llargada d'un tub. La mensura. En instruments de corda: part superior del màstil sobre el qual es premen les notes. El batedor. Diapasó normal: so que determina tota la sèrie de sons utilitzats per un instrument o conjunt d'instruments. Instrument utilitzat per fixar l'altura del so (de forquilla, de boca, electrònic...) El diapasó de forquilla va ser inventat el 1711 pel trompetista anglès John Shore. Més tard, Rudolph Koenig, un científic parisenc el va perfeccionar i el va deixar tal com el coneixem avui en dia. Aquest tipus de diapasó, la freqüència a què emet so és directament proporcional al diàmetre i inversament proporcional a la longitud al quadrat. Els parcials que dona aquesta vibració són inharmònics o sobretons, que desapareixen ràpidament i només queda la fonamental. Història A continuació farem un petit repàs de la història de la normalització diapasó i de l'afinació dels instruments pels diferents països d'Europa. Edat mitjana En aquesta època, si es disposava d'un orgue, el to es donava a partir d'aquest. En cas contrari, es donava a partir del so d'una campana. Segle Apareix el "sintagma musicum" que és una completa descripció dels intruments de l'època: mides, materials... Durant aquesta època es produeix una progressiva normalització instrumental, fet que representa un dels factors que conduirà al classicisme. Anglaterra En aquest país existien 3 diapasons diferents: Altura domèstica: pels instruments de teclat i per la música de cambra. Era 3 semitons per sota de l'actual. Altura música vocal secular (l'òpera): aproximadament era el La actual de 440Hz. Altura de la música sagrada: dos semitons per sobre de l'actual. Alemanya A mitjans del , un tractat per flauta estableix dos tons: Chorton: per l'església Kammerton: diapasó secular, per la música no religiosa. Era més baix degut a la utilització d'instruments de fabricació francesa. Hi havia una diferència de fins a dos tons. En algunes cantates de Bach s'han trobat diferents tons d'escriptura per l'orgue i pels altres instruments degut a això. Händel utilitzava un diapasó de 422,5 Hz. França M. Mersenne a la segona meitat del publicà "Harmonia Universal" (1636-37). Era un tractat que donava informació sobre els instruments i la normalització de la freqüència de la primera nota de cada part d'una obra. Aquest sistema no es va utilitzar gaire perquè era molt poc pràctic. Es va establir el diapasó normalitzador agafant com a referència el diapasó "da capella" Segle Tot i els intents dels segles anteriors, no va ser fins al que hi va haver els primers intents seriosos de normalització científica: El 1834: se celebrà un congrés internacional de físics a Stuttgart i van establir el diapasó normal en el La a 440Hz. El 1858: a París, a partir d'un decret del govern es va establir el diapasó de 435Hz a 15 °C (que equival a 439Hz a 20 °C) El 1885: congrés internacional a Viena, on es va decretar el mateix que a París el 1858. Finalment, el 1969 es van celebrar 3 reunions, a Salzburg, Florència i Toledo i es va fixar el diapasó normal a 440Hz a 20 °C. Importància de la normalització del diapasó Pels instruments històrics com els de corda i els orgues. Per a la construcció de nous instruments: el fabricant ha de saber a quin diapasó funcionen. Per la veu humana. Pels mitjans de radiodifusió. Diapasons existents al mercat (1930) Diapasó normal 435Hz Americà a 440Hz Vienès a 444Hz Anglès alt a 451Hz Austríac alt a 460,85Hz De Praga a 467,5Hz Accessoris musicals Teoria de la música Instruments idiòfons Afinació


text: Una drusa és una formació mineral en la qual els cristalls d'un o més tipus de minerals s'organitzen al voltant d'un nucli que sol ser un altre cristall. Els minerals comuns que es presenten sovint en forma de drusa són la pirita, el quars, l'ortoclasa i la fluorita. Mineralogia


text: La D és la quarta lletra de l'alfabet català i tercera de les consonants. El seu nom és de. Fonètica Representa l'oclusiva alveolar sonora /d/ en la majoria de casos, el so /δ/ entre vocals i el so /t/ de l'alfabet fonètic internacional a final de síl·laba sempre que no segueixi una altra consonant sonora. Significats de la D Bioquímica: en majúscula símbol de l'àcid aspàrtic. Economia: designa la demanda Educació: en els sistemes de qualificacions escolars dels països anglosaxons significa suspendre una assignatura Matemàtiques: en majúscula era utilitzada pels romans per referir-se al nombre cinc-cents. Música: en l'escala anglogermànica correspon a la nota re. Política: Sovint és una sigla per indicar partit demòcrata Química: en majúscula símbol del Deuteri. És també el nom d'una vitamina SI: en minúscula, símbol de deci-. Vehicles: a les matrícules, indica que el vehicle ve d'Alemanya Informàtica: Llenguatge de programació D. Símbols derivats o relacionats Lletres de l'alfabet llatí


text: El dilluns és el primer dia de la setmana; en canvi, en alguns països com els Estats Units, el Canadà, part de l'Amèrica Llatina, Portugal o el Brasil, la setmana comença en diumenge i dilluns es considera el segon dia. El nom «dilluns» prové del llatí Dies lunae, o "dia de la Lluna". S'abreuja com «dl». Segons la mitologia catalana, els anys que comencen en dilluns seran un any pròsper i sense penúries. S'explica que la Mare de Déu va tenir Nostre Senyor en dilluns i que per celebrar-ho, ell mateix va escollir que la setmana comencés en aquest dia en lloc del diumenge com fins llavors s'havia fet tradicionalment. El dilluns té moltes connotacions negatives perquè és l'inici habitual de la setmana laboral o escolar i perquè a l'Edat Mitjana suposava la fi de la Pau i Treva de Déu. Aquests són alguns dels noms que rep el dilluns en diferents idiomes: Referències Vegeu també Dilluns trist, data senyalada com la més trista de l'any Setmana


text: El dimarts és el segon dia de la setmana. El nom «dimarts» prové del llatí dies Martis, o «dia de Mart»; en canvi, en les llengües germàniques prové del corresponent nòrdic de Mart: Týr, el déu de la guerra en la mitologia escandinava. S'abreuja com «dt». Tradicionalment, la mitologia catalana sempre ha vist el dimarts com un dia de mal averany. Hom evita de casar-se, fer-se a la mar o batejar una criatura en aquest dia. Aquests són alguns dels noms que rep el dimarts en diferents idiomes: Referències Setmana


text: El dimecres és el tercer dia de la setmana. El nom «dimecres» prové del llatí Dies Mercuri, o "dia del déu Mercuri"; les llengües germàniques dediquen aquest dia a Odin (pels escandinaus) o Wōden (pels germànics), el déu principal de la mitologia nòrdica. S'abreuja com «dc». Aquests són alguns dels noms que rep el dimecres en diferents idiomes: Referències Setmana


text: El dijous és el quart dia de la setmana. El nom «dijous» prové del llatí Dies Jovis, o «dia de Júpiter», el déu de les tempestes; en alemany aquest dia fa referència a Thor, el déu germànic que causava els trons amb un martell molt poderós. Dialectalment també se li diu sant Mitger en ser el dia del mig de la setmana. S'abreuja com «dj». La norma ISO 8601 designa al dijous com el dia central de la setmana. A més, els dijous d'un any determinen la numeració de les setmanes, de manera que la primera setmana de l'any és la que conté el primer dijous. Aquests són alguns dels noms que rep el dijous en diferents idiomes: Referències Setmana


text: El divendres és el cinquè dia de la setmana. El nom «divendres» prové del llatí Dies Veneris, o «dia de Venus» (deessa de la bellesa i l'amor a la mitologia romana). Segons la tradició musulmana és el dia de descans en honor de Déu. S'abreuja com «dv». Segons la mitologia catalana, el divendres és un dia maleït i considerat dolent, ja que fou el dia en què nasqué en Judes traïdor. En l'àmbit islàmic, el divendres («dia de reunió») té una importància equivalent al diumenge per als cristians o el sàbat per als jueus. El divendres és el dia de la setmana entre dijous i dissabte. Als països que adopten la convenció tradicional "Sunday-first", és el sisè dia de la setmana. Als països que adopten la convenció "Monday-first" definida per ISO, és el cinquè dia de la setmana. En la majoria dels països occidentals, el divendres és el cinquè i últim dia de la setmana laboral. En alguns altres països, el divendres és el primer dia del cap de setmana, i el dissabte el segon. A Israel, el divendres és el sisè dia de la setmana. A l'Iran, el divendres és l'últim dia del cap de setmana, amb el dissabte com a primer dia de la setmana laboral. Bahrain, els Emirats Àrabs Units (UAE), Aràbia Saudita i Kuwait també van seguir aquesta convenció fins que van canviar a un cap de setmana de divendres a dissabte l'1 de setembre de 2006, a Bahrain i els Emirats Àrabs Units, i un any més tard a Kuwait. Els Emirats Àrabs Units van canviar el seu cap de setmana de divendres a dissabte a dissabte a diumenge el dissabte l'1 de gener de 2022. Etimologia El nom de Divendres prové de l'anglès antic frīġedæġ, que significa el dia de Frig, resultat d'una antiga convenció que associa la deessa nòrdica Frigg amb la deessa romana Venus, amb la qual el dia s'associa en moltes cultures diferents. El mateix passa amb en alemany antic, en alemany modern, i en neerlandès. Aquests són alguns dels noms que rep el divendres en diferents idiomes: Folklore El divendres es considera desafortunat en algunes cultures. Això és especialment cert en els cercles marítims; potser la superstició velera més duradora és que és una mala sort començar un viatge en un divendres. Al segle XIX, l'almirall William Henry Smyth va descriure el divendres en el seu lèxic nàutic The Sailor's Word-Book com: ( significa "dia de la sort". Aquesta superstició és l'arrel de la coneguda llegenda urbana de l'HMS Friday. En temps moderns, el divendres 13 es considera especialment desafortunat, a causa de la conjunció del divendres amb el desafortunat número tretze. Aquest divendres es pot anomenar Divendres Negre. No obstant això, aquesta superstició no és universal, especialment en la cultura gaèlica escocesa: En astrologia En astrologia, el divendres està connectat amb el planeta Venus i està simbolitzat pel símbol d'aquest planeta ??. El divendres també s'associa amb els signes astrològics Libra i Taurus. Observacions religioses Cristianisme En el cristianisme, Divendres Sant és el divendres anterior a Pasqua. Commemora la crucifixió de Jesús. Els adherents de moltes denominacions cristianes, incloent-hi les tradicions catòlica, ortodoxa, metodista i anglicana, observen el divendres ràpid, que tradicionalment inclou l'abstinència de carn, lacticinia i alcohol els divendres de l'any. Tradicionalment, els catòlics romans es van veure obligats a abstenir-se de menjar la carn d'animals de sang calenta els divendres, tot i que es permetia el peix. El Filet-O-Fish va ser inventat el 1962 per Lou Groen, propietari d'una franquícia McDonald's a Cincinnati, Ohio, en resposta a la caiguda de les vendes d'hamburgueses els divendres com a resultat de la pràctica catòlica romana d'abstenir-se de la carn els divendres. En l'actualitat, les conferències episcopals estan autoritzades a permetre que alguna altra forma de penitència reemplaci l'abstinència de la carn. El Codi de Dret Canònic de 1983 estableix: Canon 1250. Els dies i temps de penitència per a l'Església universal són cada divendres de tot l'any i la temporada de Quaresma. Canon 1251. L'abstinència de la carn, o d'algun altre aliment, segons el que determini la Conferència Episcopal, s'observarà en tots els divendres, llevat que una solemnitat caigui en un divendres. L'abstinència i el dejuni s'observen el dimecres de cendra i el Divendres Sant. Canon 1253. La Conferència Episcopal pot determinar formes més particulars en què s'han d'observar el dejuni i l'abstinència. En lloc de l'abstinència o el dejuni pot substituir, íntegrament o en part, altres formes de penitència, especialment obres de caritat i exercicis de pietat. El Llibre de la Pregària Comuna prescriu el dejuni setmanal del divendres i l'abstinència de la carn per a tots els anglicans. En el metodisme, les directrius donades a les Societats de Banda (25 de desembre de 1744) mana per a tots els metodistes dejuni i abstinència de la carn tots els divendres de l'any. L'Església Ortodoxa Oriental continua observant els divendres (així com els dimecres) com a dies ràpids durant tot l'any (amb l'excepció de diversos períodes lliures de rapidesa durant l'any). El dejuni dels divendres implica abstinència de carn o productes carnis (és a dir, quadrúpedes), ocells de corral i productes lactis (així com peixos). Tret que un dia festí es produeixi un divendres, els ortodoxos també s'abstinguin d'utilitzar oli en la seva cuina i de les begudes alcohòliques (hi ha algun debat sobre si l'abstenció de l'oli implica tot l'oli de cuina o només l'oli d'oliva). En dies festius especialment importants, també es pot permetre pescar. Per als ortodoxos, els divendres al llarg de l'any commemoren la Crucifixió de Crist i la (Mare de Déu), especialment mentre estava al costat del peu de la creu. Hi ha himnes en els que reflecteixen això litúrgicament. Aquests inclouen (himnes a la Mare de Déu) que són cantats els dimecres i els divendres anomenats ("Cross-Theotokia"). La destitució al final dels serveis dels divendres comença amb les paraules: "Que Crist sigui el nostre veritable Déu, a través del poder de la creu valuosa i que dóna vida..." Tradicionalment, els quàquers es referien al divendres com a "Sisè Dia", evitant els orígens pagans del nom. Als països eslaus, s'anomena cinquè dia (polonès: piątek, , ). Hinduisme El dia rep el nom de Shukra, fill de Bhrigu i Kavyamata (Usana). En l'hinduisme, es practiquen les celebracions especials per a les formes dels devi, com Durga, Lakxmi, Sarasvatí, Kali o Pàrvati, el divendres. Els divendres són importants per a les dones casades i adoren les deesses en aquell dia. Islam En l'Islam, el divendres (de dijous al capvespre fins divendres al capvespre) és el dia de la comunió, de pregar junts, sovint confós com el dia sant dels musulmans corresponent al diumenge en el cristianisme i el dissabte al vespre; no obstant això, el setè dia és el dia sant de contemplació i descans també per als musulmans, com es diu - Al-sabt – السبت en àrab - el dissabte. L'observança del divendres inclou l'assistència a una mesquita per a l'oració de la congregació o Salat AlJumu'ah. Es considera un dia de pau i pietat així com un dia de descans. Segons algunes tradicions islàmiques, el dia és declarat com el dia sagrat original ordenat per Déu, però que ara els jueus i els cristians reconeixen els dies següents. En alguns països islàmics, la setmana comença el diumenge i acaba el dissabte, igual que la setmana jueva i la setmana en alguns països cristians. La setmana comença el dissabte i acaba el divendres en la majoria dels altres països islàmics, com Somàlia i l'Iran. El divendres és també el dia de descans a la Fe bahà'í. En alguns estats malais, el divendres és el primer dia de cap de setmana, amb el dissabte el segon, per permetre als musulmans complir les seves obligacions religioses el divendres. El diumenge és el primer dia laborable de la setmana per a les organitzacions governamentals. Es recomana als musulmans no dejunar un divendres per si mateixos (makruh, recomanat contra, però no Hàram, religiosament prohibit), llevat que s'acompanyi amb dejuni el dia abans (dijous) o dia després (dissabte), o es correspon amb dies que normalment es consideren bons per dejunar (és a dir, dies que es consideren bons per dejunar). L’Arafa o Aixura, o cau dins dels hàbits religiosos habituals de dejuni (és a dir, dejuni cada dos dies), llavors és completament permissible. Els musulmans creuen que el divendres és Syed-ul-Ayyam, que significa Rei dels dies. Una narració a Sahih Múslim descriu la importància del divendres de la manera següent. L'Alcorà també té un sura (capítol) anomenat Al-Jumu'ah (Divendres). Judaisme El dissabte jueu comença a la posta de sol el divendres i dura fins a la nit del dissabte. Hi ha un costum jueu de dejunar el divendres de la setmana de Chukat. Tailàndia A Tailàndia, el color associat amb el divendres és el blau (vegeu el calendari tailandès). Dies amb nom El Divendres Negre fa referència a qualsevol de les diverses catàstrofes històriques que van ocórrer els divendres, i, en un sentit general, a qualsevol divendres del dia tretze. Als Estats Units, Black Friday és també el sobrenom del dia després d'Acció de Gràcies, el primer dia de la tradicional temporada de compres de Nadal. El Divendres Casual (també anomenat Dress-down, Aloha o Country i Divendres Occidental) és una relaxació del codi de vestimenta formal emprat per algunes empreses per l'últim dia de la setmana laboral. Divendres Sant és el divendres anterior a la Pasqua en l’calendari litúrgic cristià. Commemora la crucifixió de Jesús. La vaga escolar de Greta Thunberg pel clima sol produir-se els divendres, i el moviment també s'anomena divendres pel futur. L'església del Monstre dels Espaguetis Voladors celebra cada divendres com un dia sagrat. Referències Setmana


text: El dissabte és el sisè dia de la setmana civil, o setè en el còmput antic i cristià. El nom «dissabte» prové del llatí sabbatum, i alhora de l'hebreu sàbat, el dia de descans jueu. Tot i que és així en la majoria de les llengües, l'anglès manté el sentit original en llatí i en alemany fa referència al dia anterior al dia del Sol, mentre que en altres llengües escandinaves significa el dia del senyor. S'abreuja com «ds». Orígens Entre els segles I i III dC, l’Imperi Romà va substituir gradualment el cicle de vuit dies romà nundinal per la setmana de set dies. L'ordre astrològic dels dies va ser explicat per Vettius Valens i Cassi Dió (i Chaucer va donar la mateixa explicació en el seu Tractat de l'astrolabi). Segons aquests autors, era un principi de l'astrologia que els cossos celestes presidien, en successió, les hores del dia. L'associació dels dies feiners amb les respectives divinitats és, per tant, indirecta, els dies reben el nom dels planetes, que al seu torn van ser nomenats per les divinitats. Els pobles germànics van adaptar el sistema introduït pels romans, però van passar per alt els seus déus indígenes sobre les divinitats romanes en un procés conegut com a interpretatio germanica. En el cas de dissabte, però, el nom romà va ser manllevat directament pels pobles germànics occidentals, pel que sembla perquè cap dels déus germànics es considerava homòleg del déu romà Saturn. En cas contrari, el nòrdic antic i l'alt alemany antic no van manllevar el nom del déu romà ( islandès, alemany). A l’Església Ortodoxa, els dissabtes són els dies en què es commemora la Theotokos (Mare de Déu) i Tots Sants, i el dia en què s'ofereixen especialment les pregàries pels difunts, en record que va ser un dissabte que Jesús va quedar mort a la tomba. L’Octoechos conté himnes sobre aquests temes, organitzats en un cicle de vuit setmanes, que es canten els dissabtes de tot l'any. Al final dels oficis del dissabte, l’acomiadament comença amb les paraules: «Que Crist, el nostre Déu Veritable, per la intercessió de la seva Puríssima Mare, dels sants, gloriosos i rectes màrtirs victoriosos, dels nostres reverends i divins Pares. ...». Per als ortodoxos, el dissabte, amb l'única excepció del Dissabte Sant, mai és un dia de dejuni estricte. Quan cau un dissabte durant una de les èpoques de dejuni (Gran Quaresma, Dejuni de la Nativitat, Dejuni dels Apòstols, Dejuni de la Dormició) les regles del dejuni sempre es redueixen en certa manera. La Gran Festa de l’Exaltació de la Creu i la Decapitació de Sant Joan Baptista s'observen normalment com a dies de dejuni estrictes, però si cauen en dissabte o diumenge, el dejuni es redueix. Nom i associacions Avui, dissabte té dos noms en alemany estàndard modern. La primera paraula, , s'utilitza sempre a Àustria, Liechtenstein i la part de parla alemanya de Suïssa, i s'utilitza generalment al sud i l'oest d'Alemanya. Deriva de l'antic alt alemany , la primera part (sambaz) de la qual deriva del grec , i aquesta paraula grega deriva de l'hebreu , . Tanmateix, la paraula alemanya actual per a Sabbath és . El segon nom del dissabte en alemany és , que deriva de l'antic alt alemany , i està estretament relacionat amb la paraula en anglès antic. Significa literalment "vigília de sol", és a dir, "El dia abans de diumenge". s'utilitza generalment al nord i l'est d'Alemanya, i també era el nom oficial de dissabte a l'Alemanya de l'Est. Fins i tot si aquests dos noms s'utilitzen regionalment de manera diferent, normalment s'entenen almenys de manera passiva a l'altra part. En frisó occidental també hi ha dues paraules per a dissabte. En frisó de fusta és , i en frisó d'argila és , derivat de , una combinació de frisó antic, que vol dir sol i joen, que vol dir vigília. En els dialectes de Westfàlia del baix saxó, en el frisó oriental baix saxó i en la llengua frisó de Saterland, dissabte s'anomena , també semblant al holandès, que té les mateixes arrels lingüístiques que la paraula anglesa Saturday. Antigament, es pensava que el nom anglès es referia a una deïtat anomenada Sætere que era venerada pels pobles precristians del nord-oest d'Alemanya, alguns dels quals eren els avantpassats dels anglosaxons. Sætere va ser identificat com un déu associat a la collita de possible origen eslau, o un altre nom per a Loki una deïtat complexa associada tant al bé com al mal; aquest últim suggeriment pot ser degut a Jacob Grimm. Tanmateix, els diccionaris moderns deriven el nom de Saturn. En la majoria de les llengües de l'Índia, dissabte és , que significa dia, basat en Shani, el déu hindú manifestat al planeta Saturn. Alguns hindús dejunen els dissabtes per revertir els efectes nocius de Shani, així com resar i adorar la deïtat Hanuman. Al calendari solar tailandès de Tailàndia, el dia rep el nom de la paraula pali per a Saturn, i el color associat al dissabte és porpra. Al Pakistan, dissabte és , és a dir, la setmana. En idiomes de l'Índia oriental com el bengalí el dissabte s'anomena , que significa el dia de Saturn i és el primer dia de la setmana bengalí del calendari bengalí. Als països islàmics, els divendres es consideren l'últim o penúltim dia de la setmana i són festius juntament amb els dijous o dissabtes; dissabte es diu , (afí a Sabbath) i és el primer dia de la setmana en molts països àrabs però l'últim dia en altres països islàmics com Indonèsia, Malàisia, Brunei, països d'Àsia Central. En japonès, la paraula dissabte és , , que significa dia del sòl i s'associa amb , : Saturn (el planeta), que literalment significa estrella del sòl. De la mateixa manera, en coreà la paraula dissabte és , , que també significa el dia de la terra. L'element Terra es va associar amb el planeta Saturn en l'astrologia i la filosofia xineses. El nom maori modern del dissabte, , literalment significa dia del rentat, un vestigi de la vida colonitzada primerenca quan els conversos maorís reservaven temps el dissabte per rentar els seus blancs per a l'Església el diumenge. Un nom alternatiu comú maori per al dissabte és la transliteració . Els quàquers tradicionalment es referien al dissabte com el "Setè dia", evitant l'origen pagan del nom. Als països escandinaus, dissabte s'anomena , , o , el nom deriva de l'antiga paraula laugr /laug (d'aquí el nom islandès ), que significa bany, per tant Lördag equival al dia del bany. Això es deu a la pràctica víking de banyar-se els dissabtes. Les arrels lör, laugar, etc., estan relacionades amb la paraula anglesa lye, en el sentit de detergent. Els noms finès i estonià del dia, i , respectivament, també es deriven d'aquest terme. Aquests són alguns dels noms que rep el dissabte en diferents idiomes: Dissabtes especials Dissabte anglès: Dissabte en què es deixa de treballar al migdia. Dissabte bord: Dia anterior al d'un festiu que no és diumenge i en què els treballadors deixen de cobrar el seu salari. Per entendre l'etimologia de la paraula cal pensar que una planta borda és aquella que no treu fruits. Dissabte de Nadal: Dia anterior a la festa de Nadal. Dissabte piadós: Dissabte normal i corrent en què els treballadors reben el seu sou. Dissabte sant (Dissabte de Glòria, Dissabte de Pasqua): Dissabte anterior al dia de Pasqua. És un dia assenyalat per a les caramelles. Posició a la setmana L'estàndard internacional ISO 8601 estableix el dissabte com a sisè dia de la setmana. Les tres religions abrahàmiques (judaisme, cristianisme i islam) consideren el dissabte com el setè dia de la setmana. Com a resultat, molts van rebutjar les normes ISO 8601 i continuen utilitzant dissabte com a setè dia. Dissabte Sàbat Per als jueus, els messiànics, els baptistes del setè dia i els adventistes del setè dia, el setè dia de la setmana, conegut com a Sàbat (o dissabte per als adventistes del setè dia), s'estén des de la posta del sol divendres fins al dissabte a la nit i és el dia de descans. Les esglésies catòlica romana i ortodoxa oriental distingeixen entre dissabte (sàbat) i el dia del Senyor (diumenge). Altres grups protestants, com els adventistes del setè dia, sostenen que el dia del Senyor és el dissabte, segons el quart manament (Èxode 20:8), i no el diumenge. Referències Bibliografia . Setmana


text: El diumenge és el setè dia de la setmana. El nom «diumenge» prové del llatí die dominicu, que va prendre un significat religiós amb Dominus dies o «dia del Senyor». Això és degut al fet que entre els cristians és el dia en què Déu va crear la llum, però sobretot és el dia en què Jesús va ressuscitar (vegeu Diumenge de Resurrecció). És el setè i últim dia de la setmana, tret d'alguns països com els Estats Units, el Canadà, part de l'Amèrica Llatina, Portugal o el Brasil, on aquest és el dia d'inici de setmana. En català s'abreuja com «dg.». El primer polític a decretar el diumenge com a dia festiu fou Constantí I el Gran, l'any 321, declarant-lo dia de repòs obligatori. Inicialment el diumenge estava dedicat a una deïtat solar, i és per aquest motiu que en algunes llengües, com en l'anglès (sunday), el nom del dia ha mantingut el seu origen solar. Durant la Revolució industrial es va intentar eliminar el diumenge com a dia de descans. Amb la incorporació de les màquines, el capitalisme i el concepte de productivitat van impulsar que a l'enciclopèdia francesa del la definició de diumenge fos un dia que s'ha de treballar per contribuir a l'enriquiment de tots. L'Estat Espanyol va regular oficialment el diumenge com a dia festiu el 1904, seguint el model alemany que ho havia regulat el 1891. Aquests són alguns dels noms que rep el diumenge en diferents idiomes: Referències Vegeu també Diumenge de la Divina Misericòrdia La Chanson du Dimanche Setmana


text: El Dilluns Sant és el dilluns de la Setmana Santa que segueix al Diumenge de Rams. Litúrgicament sol caracteritzar-se per celebracions austeres, ja que encara es troba inclòs en període quaresmal. Es remarquen els temes que condueixen a la Passió de Crist; principalment la traïció de Judes Iscariot. És el dia en què s'inicien els cicles de processons de Setmana Santa en moltes localitats. Referències Setmana Santa


text: El Dimarts de Carnaval és l'últim dia del carnestoltes que precedeix el dimecres de cendra de la quaresma. Així doncs, segons la tradició catòlica és el dia en què es pot fer un gran tiberi abans dels quaranta dies de dejuni estipulats per la quaresma. Dates La data pot canviar des del 3 de febrer al 9 de març en anys que no siguin de traspàs o del 4 de febrer al 9 de març en anys de traspàs. La data depèn de la data de Pasqua. El Dimarts de Carnaval dels anys anteriors: 2006 - 28 de febrer 2007 - 20 de febrer 2008 - 5 de febrer 2009 - 24 de febrer 2010 - 16 de febrer 2011 - 8 de març 2012 - 21 de febrer 2013 - 12 de febrer 2014 - 4 de març 2015 - 17 de febrer 2016 - 9 de febrer 2017 - 28 de febrer 2018 - 13 de febrer 2019 - 5 de març 2020 - 25 de febrer Vegeu també Dijous gras Quaresma Carnaval


text: El Dimecres de Cendra (dies cinerum) és el primer dia de la Quaresma als calendaris litúrgics catòlic i anglicà, com també als de diverses denominacions protestants (luterana, metodista, presbiteriana i certes denominacions baptistes). Se celebra quaranta-sis dies abans del diumenge de Pasqua. Aquesta diada pot variar anualment segons com se celebri la Pasqua, la qual ha de coincidir amb el primer diumenge després de la primera lluna plena de primavera. Per tant, el Dimecres de Cendra pot oscil·lar entre el 4 de febrer i el 10 de març. La Quaresma, un costum que es va fixar al , són els quaranta dies d'abans de la Pasqua, tot emmirallant-se en els quaranta dies que Jesús va passar al desert, a on va arribar a ser temptat pel dimoni. Als segles VI i VII el dejuni va anar adquirint importància com a pràctica quaresmal. Com que el diumenge es commemora la resurrecció de Crist i, per tant, no és pràctica habitual fer-hi dejuni, els cristians només en feien de dilluns a dissabte (sis dies) i al llarg de sis setmanes, així com de dimecres a dissabte durant la setmana precedent, de manera que es cobria el període de quaranta dies. Això va comportar que l'inici de la Quaresma s'avancés al dimecres previ al primer dissabte del període. Litúrgia del Dimecres de Cendra Aquesta diada, que per als catòlics és dia de dejuni (igual que el Divendres Sant), s'imposa un polsim de cendra al cap dels fidels que van a missa. Segons la tradició, la cendra s'ha d'obtenir a partir de la cremació dels llorers i palmons beneïts el diumenge de Rams de l'any litúrgic anterior i ha de ser imposada al cap dels fidels en forma de creu (modernament, en alguns llocs, a les mans per no embrutar-los). La denominació prové d'època tardana (segle X). La imposició de la cendra, un ritu oriental de dolor i penitència, és un signe que ja trobem a l'Antic Testament, com podem veure al profeta Jonàs (3:1-10) i també al llibre d'Ester (4:3). L'Església primitiva només imposava la cendra als pecadors públics que se sotmetien al ritu, i eren trets del temple després de la imposició. La reconciliació es feia el matí del Dijous Sant. El papa Urbà VI hauria estès, l'any 1091, la imposició de la cendra a tots els fidels com a inici del temps quaresmal. La cendra és símbol de caducitat de la condició humana, signe penitencial i de conversió, que ha de ser l'aspecte dominant durant tota la Quaresma. Durant la imposició de la cendra als cristians el sacerdot pronuncia les paraules: "Memento, homo, quia pulvis es, et in pulverem reverteris", és a dir: "Recorda, home, que ets pols, i en pols has de tornar". Popularment, també és conegut com a dia de la cendra o s'hi refereix amb l'expressió avui és cendra. Tradicions En molts municipis de Catalunya té lloc l'enterrament de la sardina el mateix Dimecres de Cendra. Estem davant l'últim acte del Carnaval, que tanca tot el cicle de gresca i xerinola que ha omplert els carrers de moltíssimes poblacions de colors, música i disbauxa. En origen, l'enterrament de la sardina el trobem a la tradició ja perduda de sortir als afores a berenar el darrer dia de Carnaval per tal de posar fi al període de festa. Tot i que cada municipi celebra l'enterrament de la sardina d'una forma diferent, en moltes poblacions es duu a terme una representació de la mort d'en Carnestoltes i –el rei del Carnaval i que presideix totes les activitats de festa–, seguida d'una plorada general, una processó amb el cos d'en Carnestoltes i, finalment, una sardinada popular. Dates del Dimecres de Cendra del 2015 al 2026 El Dimecres de Cendra és una festivitat movible, que té lloc 46 dies abans del diumenge de Pasqua. En els pròxims anys, el Dimecres de Cendra, i els diumenges de Rams i de Pasqua, s'escauran a les següents dates: El 4 de febrer és la data més primerenca en què pot tenir lloc el Dimecres de Cendra (la qual cosa implica que la Pasqua s'escaurà el 22 de març). Aquesta ocurrència es va donar el 1573, 1668, 1761 i el 1818, i es tornarà a donar l'any 2285. El 10 de març és la data més tardana (la qual cosa implica que la Pasqua s'escaurà el 25 d'abril). Aquesta ocurrència es va donar el 1546, 1641, 1736, 1886 i el 1943, i es tornarà a donar l'any 2038. El Dimecres de Cendra no ha tingut mai lloc el dia de bixest (29 de febrer) d'un any de traspàs i no hi tindrà fins al 2096. Els únics anys del tercer mil·lenni en què el Dimecres de Cendra tindrà lloc el 29 de febrer són el 2468, 2688, 2840 i el 2992: el Dimecres de Cendra s'escau en 29 de febrer només si la Pasqua té lloc el 15 d'abril d'un any de traspàs. Vegeu també Quaresma Catolicisme Vella Quaresma Carnaval Setmana Santa Pasqua Dijous Gras Referències Enllaços externs Dimecres de Cendra Un servei episcopal de Dimecres de cedra Dates de Dimecres de Cendra des de 1583 fins al 9999 Del Dimecres Sant fins a la Setmana Santa per Paul Bitternut Quaresma Litúrgia cristiana Dies commemoratius cristians


text: El Dijous Gras, Dijous Llarder o Dijous de Carnaval és el primer dia del Carnaval. Se celebra el dijous anterior al Dimecres de Cendra i, antigament, marcava l'inici d'una setmana destinada a atipar-se amb àpats prohibits durant la Quaresma, que comença el mateix Dimecres de Cendra. Aquest dia és tradició menjar botifarra d'ou, a més d'altres de semblants com la blanca o la negra; també és costum prendre truita de botifarra. A l'hora d'esmorzar, per postres o per berenar, en els carnavals més autòctons es menja la coca de llardons. El dijous de les comares és el dijous anterior al dijous llarder, i dos dijous anteriors al dijous gras és el dijous dels compares. Actualment, es llancen ous, a vegades confrontant actes vandàlics, introduint així l'arribada de carnaval. Particularitats regionals Una coca típica de Reus i comarca el dijous gras, és l'anomenada coca d'ou, no només perquè porta ou entre els seus ingredients, sinó, sobretot, perquè se li afegeix una barreja d'ou i sucre pel damunt, que qualla al forn durant els últims minuts de cocció de la massa. A Mallorca són tradicionals les ensaïmades de tallades, fetes amb bocins de carabassa confitada i sobrassada al damunt. Cançó Dijous llarder El dijous gras botifarra, botifarra el dijous gras botifarra menjaràs Si no en vols menjar Una truita, una truita Si no en vols menjar Una truita per sopar Referències Notes Vegeu també Dimarts de Carnaval Vella Quaresma Setmana Santa Pasqua Dies commemoratius cristians Carnaval


text: En el calendari cristià, el dijous Sant és el dijous de la Setmana Santa. Commemora l'anomenat Sant Sopar, és a dir, l'últim sopar de Jesucrist amb els seus deixebles abans de ser traït per Judes Iscariot i crucificat. El Dijous Sant és el dijous previ a la Pasqua Florida i com que es calcula en funció de l'equinocci i les fases lunars, pot oscil·lar entre el 19 de març i el 22 d'abril. És el dia de la fraternitat, ja que Jesús en el darrer sopar va rentar els peus als deixebles, es va fer servidor dels altres. Abans el Dijous Sant era dia de silenci, la gent no sortia de casa, es practicava el dejuni i les campanes no marcaven les hores, com a mostra de respecte. En alguns indrets, se celebren les processons de silenci, on s'escenifiquen la captura, la crucifixió, l'agonia i mort de Crist. En algunes poblacions es representa la 'Dansa de la Mort', una dansa d'origen medieval on es recrea l'arribada de la mort. Festes tradicionals A Catalunya: Dansa de la mort a Verges, Baix Empordà. Processó dels Misteris o del Silenci, Badalona. Dansa Macabra a Girona (Gironès) Processó del Silenci a Tortosa (Baix Ebre) Via Crucis de Barruera (Alta Ribagorça) Nit de Silenci a Mataró (Maresme) Processó del Silenci a Martorelles (Vallès Oriental) Processó de la confraria de la Vera Cruz y María Santísima de los Dolores a Santa Coloma de Gramenet (Barcelonès) Solemne Processó del Silenci. Reus (Baix Camp) Organitzada per la Confraria de Nostre Pare Jesús del Calvari. Processó de Dijous Sant Mataró (Maresme), al barri de Cerdanyola, organitzada per l'Hermandad Ntro. P. Jesús Nazareno y Ntra. Sra. de la Esperanza i la Confraria de la Verònica. Processons del Silenci a: Sant Martí Sapresa (Selva) Rupit (Osona) Beget, les Planes d'Hostoles, Sant Esteve d'en Bas (Garrotxa) Gavà (Baix Llobregat) Vilagrassa (Urgell) Ripoll (Ripollès) l'Escala (Alt Empordà) Guàrdia de Tremp (Pallars Jussà) Mataró (Maresme) Processó Nit del Silenci, organitzada per la Confraria de l'Oració a l'Hort, la Coronació d'Espines i els Armats de Mataró. Referències Setmana Santa Dies commemoratius cristians


text: El dos és el nombre natural que segueix l'u i precedeix el tres. En femení es pot escriure dues. S'escriu 2 en xifres àrabs, II en les romanes i 二 en les xineses. L'ordinal corresponent és segon/segona. El quantitatiu corresponent és dos/dues i l'agrupament un duet (Un duet de músics) però també un parell (en vull un parell). El múltiple és doble. El divisor és mig o meitat. El 2 és el primer nombre primer, i és l'únic que és parell. El següent és el tres. Un enter es diu que és parell si és múltiple de 2, és a dir, si x és parell. En canvi, un nombre se senar si no és parell. El dos és factor de 10, de manera que les fraccions amb denominador 2 no tenen una part decimal infinita com ocorre amb la majoria de nombres enters. Tampoc tenen una part decimal infinita les fraccions amb un denominador que és producte d'una potència de 2 i una altra de 5, ambdues amb un exponent natural. Per a qualsevol nombre x: x+x = 2·x x·x = x2 El cos més petit conté dos elements. Dos és la base del sistema de numeració més senzill en què els nombres naturals poden escriure's de forma concisa, el sistema binari, utilitzat sobretot pels ordinadors. Si es multiplica un nombre per dos, s'obté el doble d'aquest nombre; mentre que si es divideix per dos, se n'obté la meitat. El quadrat d'un nombre es representa amb el 2 com a exponent. I quan l'exponent té el nombre invers es diu arrel quadrada Existeixen diversos prefixos que signifiquen dos i participen en la construcció d'una gran quantitat de paraules d'ús quotidià: bi, di i du, com en bisetmanal, dicotomia i dúplex. Ocurrències del dos: El dos és un bon nombre en la cultura xinesa. Hi ha una dita xinesa que diu que "les coses bones venen en parells". És normal utilitzar dos símbols en els noms de marca, p. ex. doble felicitat, dues moneda, dos elefants, etc. En anglès, s'utilitza el símbol 2 per representar la preposició "to" o "too", com per exemple P2P (peer to peer), U2 (you too), etc. Designa l'any 2 i el 2 aC. És el nombre atòmic de l'heli. Com que representa una parella, apareix a nombroses webs relacionades amb l'amor i les cites, així com altres productes publicitaris. En el judaisme es requereixen dos testimonis per a validar un casament i els deu manaments venen en dues tauletes. Fa referència als bessons i al dualisme, Càstor i Pòl·lux, Ròmul i Rem. Representa les dues cares tradicionals de la dona (mare i temptació), per aquest motiu molts animals de l'art romànic que simbolitzen el pecat tenen dues cues o cares. En l'antiga Roma eren dos els cònsols i els censors els quals mantenien dret de veto contra l'altre, pel que devien negociar en les qüestions més compromeses. És el primer nombre de Lucas. És el primer nombre de Thàbit. És el primer nombre de la sort d'Euler. Referències 2 2 Nombres de Lucas


text: En el calendari cristià, el Divendres Sant és el divendres anterior al dia de la Pasqua de Resurrecció. Commemora la mort de Jesucrist a la creu i s'integra en les festivitats de la Setmana Santa. Aquest dia és festiu arreu dels Països Catalans, excepte a la Catalunya del Nord, i generalment en molts països de població majoritàriament cristiana. Històricament el missatge de Jesús arribava amb facilitat a les multituds com es reflecteix a diferents passatges de l'Evangeli però resultava poc satisfactori als saduceus (secta dels hebreus aliats amb els romans), i als fariseus, els quals qualificava d'hipòcrites. D'altra banda en aquell temps el poder a Israel estava corromput (almenys des del punt de vista actual). Per una part, hi havia els romans que nominalment tenien un poder absolut, no obstant això, deixaven, com a la majoria de llocs del seu domini, que les autoritats locals governessin, almenys, en coses de poca entitat. Com ja s'ha dit, el poder era corrupte, així els càrrecs més importants del Sanedrí, i el de Summe Sacerdot, eren comprats, també val a dir que les principals autoritats de la regió estaven emparentades entre elles, i amb els romans. No és estrany, doncs, que la predicació d'aquest rabí, que detractava a les autoritats, acabés amb la seva execució. Antigament, a Catalunya, el Divendres Sant començava amb un viacrucis solemne i silenciós de bon matí, i a la tarda tenia lloc la funció litúrgica i altres actes de dol, amb els sermons de les set paraules en els quals hom convidava, sobretot a les catedrals, predicadors famosos. També sortien aquest dia processons de dol a molts indrets (Perpinyà, Tarragona, Andorra). Era un dia de dol absolut, ple de pràctiques i supersticions populars: no es podia escombrar, les dones gràvides podien curar nafres, hom podia posar lloques, es podia endevinar el futur, portava sort fer caritat als pobres. Referències Setmana Santa


text: Els divendres de dejuni són els divendres que cauen en quaresma, en els quals la religió cristiana estipula de fer dejuni. En els països cristians, antigament era costum de fer un dejuni penitenciari de menjars de rics i coses cares durant la quaresma que podria tenir les mateixes arrels culturals que el ramadà. Però per acontentar el poble, es van relaxar les lleis i es va limitar el dejuni al divendres per a la gent menys devota. Tant va ser la limitació que al final, l'únic que quedava bandejat era de menjar carn, greix (això exclou molt de dolços i pastes), i ous els divendres de quaresma (i per això, el carnestoltes se celebrava menjant botifarra d'ous). Per contres, la gent menjava peix –sobretot bacallà– que era més barat i considerat menjar de pobres. Avui en dia, i a causa de la diferència de preus aquesta tradició ha deixat de tenir sentit, ja que es considera més luxós menjar peix que no pas carn o ous, i per tant ja no és ni penitenciari ni devot. Quaresma


text: El Dissabte Sant (anomenat fins a la reforma litúrgica de 1955 Dissabte de Glòria) és el nom que algunes denominacions cristianes donen al dissabte de la setmana del primer pleniluni després de l'equinocci de primavera (boreal). És el segon dia del Tridu pasqual, que conclou amb les Vespres d'aquest mateix dia, a l'espera que durant la nit, un cop s'ha fet fosc, se celebri la Vetlla Pasqual, la celebració cristiana més important de l'any, culminant així per als cristians la Setmana Santa. Després de commemorar durant el dia anterior la mort de Crist a la Creu, s'espera el moment de la Resurrecció. Segons la tradició cristiana, un cop mort Jesús el dia abans de l'inici de la celebració anual del Péssah o Pasqua jueva, durant el dia de repòs, el dissabte, Jesús davalla als inferns o al Sheol, on hi havia tots els morts des de l'inici del món a l'espera de la resurrecció de Crist. D'allà en treu el justos i els porta cap al Cel, davant la presència de Déu Pare. En l'Església Catòlica, és un dia en què no hi ha sagraments, no se celebra l'Eucaristia (llevat de la Vetlla Pasqual a la nit) i l'única acció litúrgica a les esglésies permesa és la pregària de la Litúrgia de les Hores. Vetlla pasqual En el calendari Cristià, la Vetlla Pasqual se celebra la nit entre el dissabte Sant i del Diumenge de Pasqua de Resurrecció, a ser possible a partir de les dotze de la nit (com la nit de Nadal que imita aquesta nit de Pasqua) i és considerada com la celebració més important, gran i central de l'Any litúrgic i es podria pensar que la més antiga. En ella se celebra la nit Santa de la Resurrecció del Senyor. En l'antiguitat era el moment destinat per a rebre els catecúmens que havien de ser batejats. Durant molt de temps, a pesar del seu origen nocturn, altres preceptes de dejunis i tradicions populars van desdibuixar a parir de l'Edat Mitjana la celebració avançant-la al matí de dissabte i quan es cantava el Glòria es tocaven les campanes, d'aquí que s'anomenara "Dissabte de Glòria". A pesar d'aquell avançament, els textos parlaven abundantment del misteri de la nit santa de la Resurrecció, per la qual cosa era costum tapar les finestres de les esglésies. La reforma de la Setmana Santa als anys 50 va posar remei a moltes coses, culminant la reforma amb el Concili Vaticà II. És una celebració rica en símbols, cerimònia de renovació de l'aigua i el foc i plena de textos bíblics que ens recorden les pàgines principals de la Sagrada Escriptura relatives a la Pasqua del poble d'Israel. La celebració es desenvolupa a partir del següent esquema: Lucernari: es beneeix el foc fora de l'església, i s'encén el ciri pasqual Pregó Pasqual Lectures de l'Antic Testament Primera lectura: Gn1, 1-2,2 "Déu veié tot el que havia fet, i era bo de debò." Salm 103 "Quan envieu el vostre alè, Senyor, renoveu la vida sobre la terra" Segona lectura: Gn 22, 1-18 "Sacrifici d'Abraham. El nostre pare en la fe" Salm 15 "Guardeu-me Déu meu, en Vós trobo refugi". Tercera lectura: Ex 14, 15-15, 1 "Els israelites caminaren per terra eixuta enmig del mar". Salm: Ex 15 "Cantem al Senyor, que s'ha cobert de glòria" Quarta lectura: Is 54, 5-14 "El Senyor t'ha reclamat amb un amor etern". Salm 29 "Amb quin goig us exalço Senyor! Cinquena lectura: Is 55, 1-11 "Veniu amb mi i us saciareu de vida. Pactaré amb vosaltres una aliança eterna" Salm: Is 12 "Cantant de goig, sortirem a buscar l'aigua de les fonts de salvació" Sisena lectura: Ba 3, 9-15 "Avança pel camí que condueix a la claror del Senyor" Salm 18 "Senyor, vós teniu paraules de vida eterna" Setena lectura: Ez 36, 16-17a. 18-28 "Abocaré sobre vosaltres aigua pura i us donaré un cor nou". Salm 41: "Tot jo tinc set de Déu, del Déu que m'és vida; ¿quan podré veure Déu cara a cara? Lectura del Nou Testament Rom 6:3-11 "Vosaltres, tingueu-vos per morts al pecat, però vius per a Déu en Jesucrist". Salm 117:1-2, 16-17, 22-23 Evangeli Cicle A: Mt 28:1-10 Cicle B: Mc 16:1-8 Cicle C: Lc 24:1-12 Homilia Litúrgia baptismal: es beneeix l'aigua com a símbol de la presència que té en la vida humana. Litúrgia Eucarística Setmana Santa