text: Un cinematògraf és una màquina ―obra dels germans Lumière― capaç de filmar i projectar imatges en moviment. Patentada a finals del , fou la primera màquina capaç de gravar i projectar pel·lícules de cinema. El cinematògraf va ser el primer pas per poder gaudir del cinema, amb el temps van anar sortint més avenços i es va anar millorant la qualitat de les pel·lícules projectades inicialment. Història El 13 de febrer 1895 Auguste i Louis Lumière va presentar la seva patent "cinématographe". El terme "cinématographe" ja havia estat registrat per Lleó Bouly el 1892 per un aparell de presa de vistes en moviment de la seva invenció. No obstant això, per falta de pagament de l'anualitat l'any 1894, el nom va tornar a quedar disponible i fou reprès pels germans Lumière. El pare d'Auguste i Louis, Antoine Lumière, els va proposar un nom més comercial: "Domitor". «Van ser ells - diu en les seves memòries - els que van inventar el cinematògraf i li van donar el seu nom científic, nom que ha permès a tots els imitadors i falsificadors usar-lo amb total impunitat, ja que els noms científics pertanyen a tothom.» El cinematògraf utilitzava una pel·lícula fotogràfica perforada de 35 mil·límetres d'amplada. Si bé la màquina utilitza una pel·lícula perforada del mateix tipus que el kinetoscopi de Thomas Edison, conscients que Edison havia patentat les perforacions rectangulars de les pel·lícules emprades per al kinetoscopi, els Lumière van optar per fer perforacions circulars a les seves, una a cada banda de cada fotograma. Una altra diferència entre els dos aparells és que, de l'altre costat, el cinematògraf té un sistema d'accionament per "garfis" molt original (basat en el mecanisme de les màquines de cosir), sistema que immobilitza un breu moment cada imatge de la pel·lícula davant de la finestra de projecció (la fa avançar a sotragades). L'aparell dels Lumière és d'altra banda, un sistema de projecció en la pantalla gran com a la sala "Louis Le Prince", de manera que la pel·lícula pot ser vista per molts espectadors simultàniament. Posteriorment, el sistema d'accionament per garfis dels germans Lumière seguiria sent emprat en els aparells de presa d'imatge però seria abandonat en els projectors de grans sales pel mecanisme de Creu de Malta, que garanteix un pas més suau i més longevitat a les pel·lícules que havien de ser reproduïdes un cop rere l'altre a les sales de projecció. La primera projecció El 28 de desembre del 1895 va tenir lloc la primera exhibició amb públic del cinematògraf Lumière al Salon indien del Grand Café de París. El programa constava de deu pel·lícules de 15 a 20 metres cadascuna. Aquestes pel·lícules estaven realitzades per Louis Lumière i interpretades pels seus familiars i amics. La duració total fou de 20 minuts i el preu de les localitats d'un franc. D'entre elles destaquen: La sortida dels obrers de la fàbrica Lumière (Sortie des Usines Lumière à Lyon) Baralla de nens (Querelle de bébés) La font de les Teuleries (Le bassin des Tuileries) L'arribada d'un tren (L'arrivée d'un train), pel·lícula tractada amb profunditat de camp El regiment (Le régiment) El ferrer (Le Maréchal-Ferrant) La partida de cartes (La partie d'écarté) Destrucció de les males herbes (Mauvaises herbes) Enderroc d'un mur (Le mur) El mar (La mer) Després de la inauguració, es va fixar el preu d'1 franc. Les projeccions duraven 25 minuts i les sessions es succeïen de mitja hora en mitja hora. Cada pel·lícula projectada durava aproximadament un minut i era necessari també un minut per recarregar l'aparell. Les primeres projeccions van ser les que van tenir els ingressos més mediocres. En la primera, concretament, la recaptació va ser de 35 francs. Tot i això, aquests primers trenta-cinc espectadors van propagar per tota la ciutat la notícia de l'espècie de miracle del que havien estat testimonis. Aquesta publicitat va suplir eficaçment la manca de premsa i aviat multituds es congregaven per accedir a les projeccions. Clément Maurice, un antic empleat dels establiments Lumière, va ser l'encarregat d'organitzar les primeres projeccions del cinematògraf. Segons ell, “Aquells que es decidien a entrar en sortien sorpresos i sovint els vèiem retornar portant a totes les persones que coneixien que havien pogut trobar per l'avinguda”. Per renovar els programes, que en els primers dies de gener de 1896 havien incorporat El regador regat (L'arroseur arrossé), primer film narratiu i còmic de la història del cinema, els germans Lumière van haver de reclutar operadors als quals els era confiada la realització i la projecció de pel·lícules. Després del triomf del negoci a París, s'obren en el decurs dels següents 2 anys una sala de projecció també a Lió i quatre de noves a la capital francesa. Expansió internacional El cinematògraf va rebre una molt bona acollida a bona part del món. Els germans Lumière van portar la seva invenció fins països tan llunyans com la Xina i l'Índia. A Europa va exhibir-se en fires i es va emprar com a entreteniment en locals de vodevil. Encara que el vodevil s'acostuma a associar amb les classes mitjanes, aquest aparell va aconseguir gran popularitat en totes les classes socials. Pel que fa a l'expansió cap als Estats Units, l'operari dels germans Lumière Félix Mesguich va ser l'encarregat d'organitzar la primera projecció al Keith’s Theatre de la ciutat de Nova York. En aquest primer contacte, els espectadors van respondre amb gran entusiasme, i ràpidament un gran nombre de pobles i ciutats demanaven poder acollir projeccions del cinematògraf, una demanda que era impossible de cobrir per part dels Lumière. La gran popularitat que va aconseguir el cinematògraf i la política d'aïllament establida pel llavors president William McKinley van propiciar l'aparició d'altres aparells per fer-los la competència. El gener de 1897, l'operari F. Mesguich va ser arrestat mentre filmava al carrer amb el pretext que no tenia permís per fer-ho. Al juny del mateix any, l'administració de duanes va declarar irregular l'entrada al país del material necessari per a les projeccions. Aquests fets van acabar propiciant la retirada del cinematògraf del mercat nord-americà. Mecanisme de funcionament El mecanisme del cinematògraf es basa en l'ús d'una lleva (de tipus excèntrica) o disc giratori que transforma el moviment de rotació de la manovella que l'operador de la màquina fa girar, en un moviment vertical de vaivé, aplicat a una mena de arc (guiat per dos vies). Aquest marc suporta una vara gran amb dos ganxos o petites vares que es van retraient i extraient (a partir de que la lleva té una osca), ficant-se a les dues perforacions de la pel·lícula de cel·luloide que utilitzaven els Lumière i arrossegant-la, fent-la desfilar o avançar intermitentment. Alhora, la lleva o disc funciona d'obturador de la llum, cobrint la finestra per on entra. Per tant el procés d'avançament i filmació consta de 4 fases. Avanç de la pel·lícula. La pel·lícula baixa arrossegada per els ganxos que estan ficats a les seves perforacions i alhora la lleva tapa l'entrada de la llum, funcionant d'obturador, impossibilitant cap exposició de la pel·lícula durant la baixada. Immobilització de la pel·lícula. Els ganxos surten de les perforacions i deixen la pel·lícula immòbil, sense ser exposada encara a la llum. Exposició. La lleva que va rotant, ja no tapa l'entrada de llum i com a conseqüència una de les imatges de la pel·lícula es exposada a la llum. Mentrestant, el marc amb els ganxos, encarregat de fer avançar la pel·lícula, puja (sense fer avançar aquesta en aquesta fase). Entrada dels ganxos. Aquests tornen a ficar-se a les perforacions de la pel·lícula i la lleva es troba de nou tapant l'entrada de llum, i així torna a iniciar-se el cicle. La relació de transmissió del mecanisme fa que una velocitat de rotació de la manovella de 2 voltes per segon correspongui a l'avanç intermitent de la pel·lícula en 16 imatges captades per segon, una freqüència de fotogrames suficient per assegurar la creació de la sensació de moviment en les imatges filmades i en la seva reproducció projectada i, proporcionant un temps d'exposició de la pel·lícula adequat per obtenir imatges amb una lluminositat adient i ben definides. Segons la destresa de l'operador, la freqüència de fotogrames per segon de les pel·lícules Lumière varia de 16 a 18 imatges/s (velocitat fixada a 24 imatges/s des de l'adveniment del cinema sonor). El temps que estava immòbil la pel·lícula era 2/3 del total entre un fotograma i el següent, mentre que l'obturador, la lleva, deixava passar la llum durant 1/25 de segon. L'altra característica del cinematògraf és permetre la realització de còpies positives a partir de la projecció del negatiu, accionant simultàniament una pel·lícula verge i una negativa, orientant l'objectiu cap a una font de llum uniforme com una paret blanca il·luminada pel sol, de manera que les imatges del negatiu s'impressionaven en positiu en la còpia. Així el cinematògraf reuneix, en un mateix aparell de petites dimensions i pesant menys de 5 kg, les funcions de càmera, impressora i projector. Això va permetre que els coneguts operadors Lumière poguessin desplaçar-se i viatjar amb l'aparell amb facilitat. Arribada del cinematògraf a Espanya Cal mencionar que el primer contacte que els espanyols varen tenir amb les imatges en moviment fou gràcies a la presentació del Kinetoscopi durant la fira de Sant Isidre, l'any 1895 a Madrid. Aquest va ser desenvolupat per Edison i es patentà per primer cop quatre anys abans. Tot i això, aquest invent es limitava a visionar-se de manera individual. No va ser fins un any més tard, 1896, quan el cinematògraf es portà a conèixer al territori espanyol, paral·lelament amb altres països arreu d'Europa. Més concretament, va ser el maig de 1896 quan es començà a exhibir en alguns salons públics madrilenys. La projecció es va dur a terme de la mà dels operaris de la fàbrica Lumière. Durant la primera quinzena d'anys es considerà un gran èxit, ocupant la majoria de locals dedicats a l'espectacle i més endavant aixecant els seus propis llocs de projecció, nomenats pavellons cinematogràfics. Anys més tard ja s'acabarien construint locals fixes dedicats a aquesta activitat. Les primeres gravacions que es mostraren tenien un caràcter majoritàriament documental i la seva duració era d'uns pocs minuts. En aquests s'apreciaven accions i trets de la cultura popular espanyola. Dos noms que cal recalcar entre els operaris de Lumière que portaren a Madrid el cinematògraf són Francis Doublier i Alexandre Promio. Tots dos gravaren escenes de diferents festivitats espanyoles, com les processions de Setmana Santa a Sevilla o diferents espectacles amb toros. Què suposa l'aparició del cinematògraf L'invent dels Lumière va desencadenar tot un seguit de revolucions estètiques les quals Walter Benjamin va recollir en el seu assaig La obra de arte en la época de su reproducción mecánica. Fins aquell moment, l'obra es concebia com quelcom únic i original, totes les còpies que poguessin fer-se d'una escultura grega disposaven de poca validesa donat que existia una d'original, bé fossin una falsificació o un exercici de l'aparent. Amb el naixement de la fotografia, i posteriorment l'aparició del cinematògraf, la reproducció de l'obra deixa de ser jutjable puix que aquesta és el fonament de l'invent. Un rotllo de pel·lícula en negatiu és un element que cal conservar per tal de distribuir tots els positivats necessaris a diferents llocs per poder globalitzar una obra; i quin dels positius és l'original? El concepte d'original i autoritari no desapareix, però sí que es desdibuixa en el moment que deixa de tenir sentit preguntar-se quin és positivat autèntic. Walter Benjamin ve a dir com els elements de reproducció tècnica (com la càmera o el cinematògraf) no només serveixen per portar obres d'art ja existents a llocs inimaginables com ara a una revista o una pantalla, sinó que el concepte de reproduir passa a ser un art, el que es considera el setè art, el cinema. És possible que mai abans una obra d'art hagués estat capaç de mesurar tan sols 35 mm i fos tan lleugera que ni es pogués gairebé pesar. La globalització de l'art s'anunciava cada cop més, el triomf de cinema estava clar, era un art de masses. Amb les primeres representacions cinematogràfiques, els fonaments del teatre trontollaren. Nasqué el Mode de Representació Primitiu (MRP), que col·loquialment, podem considerar que fos un tipus de teatre gravat: la llum era plana i igual en tots els plans, sovint zenital com als teatres; la càmera no es movia, se situava en un lloc capaç de captar tota l'escena, i s'utilitzava un teló pintat de fons entre altres característiques. És clar que les úniques concepcions d'actuacions artístiques fins al moment eren en viu, sovint al teatre. Per aquest motiu la possibilitat de nous horitzons que brindava la càmera va haver de desenvolupar-se amb el seguit dels anys. L'aparició del llenguatge cinematogràfic que coneixem avui dia neix amb el sorgiment del Mode de Representació Institucional o MRI gràcies a la pel·lícula The birth of a Nation (El Naixement d'una Nació) el 1915 dirigida per David Wark Griffith. El "sector" teatral considerava el cinema com a quelcom impur, que acabaria resultant la crisi del teatre. Mai abans les invencions audiovisuals havien conquistat una pràctica per si sola: la llanterna màgica, tot i ser un estri projector, era incapaç de funcionar sol, calia que acompanyés una representació escenogràfica. Però amb l'aparició del cinematògraf, capaç de conquista i omplir sales de projecció, calé una nova interpretació del teatre, van aparèixer dramaturgs que es van atrevir a barrejar les dues disciplines. Referències Vegeu també Projector cinematogràfic Bioskop Corotoscopi Enllaços externs Institut-lumiere.org Projector 35mm de 1902 Tècniques de cinema


source: wikipedia

text: Joan Coromines i Vigneaux<ref>El seu segon cognom, Vigneaux, correspon a la forma gascona Vinhaus: i si jo no temés certa impietat envers la meva santa mare, ara que ja no li’n puc demanar llicència, ja hauria grafiat el meu segon nom com Vinyaus o Vignaus, abolint-hi la bàrbara i deformadora grafia franchimanda Vigneaux», in Perfil biográfico de Joan Coromines dins Joan Coromines. Premio Nacional de las Letras Españolas 1989, Barcelona: Ministerio de Cultura-Anthropos, DUARTE, C. i COROMINES, A. 1990.</ref> (Barcelona, 21 de març de 1905 - Pineda de Mar, Maresme, 2 de gener de 1997) fou un lingüista català. Autor del Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana, de lOnomasticon Cataloniae i del Diccionario crítico etimológico de la lengua castellana, Coromines va ser un dels principals especialistes en lingüística romànica. Tenia un gran coneixement del català, occità i castellà, i també de la lingüística indoeuropea i aràbiga. Va contribuir en gran manera al coneixement i a la divulgació de l'occità aranès mitjançant la seva tesi sobre vocabulari aranès (1931) i sobretot, molt més tard, amb El parlar de la Vall d'Aran. Gramàtica, diccionari i estudis lexicals sobre el gascó (1990). Biografia Va néixer el 21 de març del 1905 a la ciutat de Barcelona, fill del polític Pere Coromines i Montanya i de la pedagoga Celestina Vigneaux i Cibils. Era germà del matemàtic Ernest Corominas i de la psicòloga Júlia Coromines i Vigneaux. De molt jove ja va mostrar interès en la lingüística. Estudià a la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat de Barcelona, i va completar estudis en diverses ciutats europees. Així, després d'acabar la llicenciatura a la capital catalana es traslladà a Madrid on tingué com a professors a Américo Castro i Ramón Menéndez Pidal, enfortint a conseqüència els seus coneixements en lingüística espanyola. Hi defensà la seva tesi sobre vocabulari aranès el 7 de novembre del mateix any. Obtingué posteriorment una beca que li va permetre d'estudiar a Suïssa. A la Universitat de Zúric, entre novembre de 1928 i juliol de 1929, estudià retoromànic a les classes de Louis Gauchat i millorà els seus coneixements romanístics amb el gran lingüista suís Jakob Jud pel qual sentí sempre una gran admiració. El 1930 començà a treballar a l'Institut d'Estudis Catalans i el 1931 publicà la tesi doctoral Vocabulario aranés. El mateix any engegà l'elaboració d'una de les seves obres cabdals, l'''Onomasticon Cataloniae. L'esclat de la Guerra Civil (1936) el va trobar a Madrid fent oposicions a una càtedra de filologia provençal. L'11 de novembre del 1936 es casà amb Bárbara de Haro. El seu patrimoni familiar i personal fou devastat tant pels elements incontrolats anarquistes al començament i durant la guerra (malgrat els esforços de la Generalitat i particularment del conseller Ventura Gassol per evitar-ho), com pels elements franquistes que en resultaren guanyadors. Després de la Guerra Civil espanyola s'exilià en diversos països, fins que aconseguí una càtedra a la Universitat de Chicago el 1948, on serà conegut com a John Corominas. Entre 1954 i 1957 va publicar el Diccionario crítico etimológico de la lengua castellana. D'aleshores d'ençà, va anar tornant a Barcelona en diverses ocasions, i el 1963 hi passa uns mesos, que aprofita per adquirir un terreny al carrer de Cristòfol Colom, núm. 30, Pineda de Mar i començar el 1964 a edificar-hi una casa. El juliol de 1967 es jubila a Chicago i torna a Barcelona, on s'instal·la, però ja començant a fer llargues estades a Pineda, on troba més tranquil·litat per a treballar-hi i on viurà permanentment els últims vint anys de vida. Del 1980 al 1991 va preparar el Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana. El 1994 va acabar lOnomasticon Cataloniae. Va passar els últims anys de la seva vida a Pineda de Mar, treballant intensament, i hi morí el 2 de gener del 1997. Se n'instal·là la capella ardent al Saló de Sant Jordi del Palau de la Generalitat i fou enterrat al cementiri de Montjuïc (Barcelona). El lingüista Joan Coromines va formar-se al llarg de la seva vida entre les ciutats de Barcelona, Montpeller, Madrid, Zúric, Ginebra i París. L'any 1939 s'exilià a l'Argentina i posteriorment als EUA, des d'on publicà l'importantíssim Diccionario crítico etimológico de la lengua castellana, que li donà prestigi internacional. Instal·lat definitivament a Catalunya després de la seva jubilació, Joan Coromines inicià la redacció de la totalitat de la seva producció lexicogràfica catalana. Coromines va mantenir posicions profundament catalanistes, va rebutjar una càtedra a Madrid, el nomenament per a ésser membre de la Real Academia Española i diversos premis del govern espanyol (com la Gran Creu d'Alfons X) a causa del tractament que rebia la llengua catalana a Espanya. Joan Coromines és un referent tant en el camp de la lingüística, com en el sector cívic i patriòtic. La seva vida va ser presidida pels principis de fidelitat a la llengua catalana, per l'esforç i la tenacitat per servir aquests ideals, i l'austeritat que relligava tots aquests elements. Per la seva autoritat científica i moral, Coromines continua essent un model per als catalans i catalanes conscients del segle XXI. Llegat El 17 d'abril del 1997 es constituí la Fundació Pere Coromines d'Estudis Filosòfics, Històrics, Literaris i d'Investigació. L'acte tingué lloc a la casa de Pineda, però la seu de l'entitat es fixà a la casa pairal de la família de Sant Pol de Mar, on havia passat els estius fins a la Guerra Civil. Un cop restaurada la casa de Sant Pol, hi foren traslladats els papers, biblioteca i pertinences de Coromines des de Pineda i des del pis de Barcelona. Entre el gener i el març de 1998 van tenir lloc un cicle d'estudi i d'homenatge a l'obra de Coromines. El cedulari general de Coromines El cedulari general és un fitxer de 36 calaixos amb un milió de cèdules, ordenades alfabèticament, amb la informació obtinguda a les enquestes orals i el buidatge sistemàtic de publicacions i documents manuscrits. Coromines el va recollir meticulosament per a la preparació dels diccionaris etimològics castellà, aranès i català, i lOnomasticon Cataloniae, que recull l'origen dels noms de lloc dels Països Catalans. Després d'un recorregut per tots els continents, que el salvà de la Guerra Civil i de la Segona Guerra Mundial, es conserva a la Fundació Pere Coromines de Sant Pol de Mar. Obres 1931: Vocabulario aranés 1954: Algunes lleis fonètiques catalanes no observades fins ara 1954: El que s'ha de saber de la llengua catalana 1954-1957: Diccionario crítico etimológico de la lengua castellana 1961: Breve diccionario etimológico de la lengua castellana 1965-1970: Estudis de toponímia catalana 1971: Lleures i converses d'un filòleg 1972: Tópica hespérica. Estudio sobre los antiguos dialectos, el substrato y la toponímia romances 1976-1977: Entre dos llenguatges 1980-1991: Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana, amb Joseph Gulsoy, Max Cahner, Carles Duarte i Àngel Satué 1980-1991: Diccionario crítico etimológico castellano e hispánico, amb José Antonio Pascual 1990: El parlar de la Vall d'Aran. Gramàtica, diccionari i estudis lexicals sobre el gascó 1989-1997: Onomasticon Cataloniae 2014: Itineraris Joan Coromines. Excursions a la recerca del mot, de la paraula viva 2017: Llengua i pàtria Premis 1972: Premi Lletra d'Or, per Lleures i converses d'un filòleg 1972: Crítica Serra d'Or d'assaig, per Lleures i converses d'un filòleg 1980: Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya 1981: Premi d'Honor Jaume I 1984: Premi d'Honor de les Lletres Catalanes 1989: Premi Nacional de les Lletres Espanyoles 1994: Medalla d'Or de la ciutat de Barcelona 1995: Premi Nacional a la Projecció Social de la Llengua Catalana 1996: Premi de la Institució de les Lletres Catalanes 1998: Medalla d'Honor de la Xarxa Vives d'Universitats. Patrimoni Literari El 1926, Joan Coromines va escriure una carta a Celestina Vigneaux, la seva mare, de París estant, on explica la seva visita a la ciutat, explicant-li la seva primera impressió d'aquesta. “Em figurava que seria una cosa molt gran, així és que les dimensions no m'han sorprès gaire; el que no havia imaginat ni vagament és la seva elegància i acabament: l'art d'aconseguir la magnificència sense ofendre la modèstia, el més difícil de tots. Passat d'això gairebé no els en puc dir res més. He corregut les Sales d'Escultura del Louvre i, en sortint, hem fet el tomb cap a l'Arc de l'Étoile i els bulevards. És suficient per a tenir la primera impressió.» El novembre de 1928 Joan Coromines, explicava als seus pares les seves vivències per la ciutat suïssa de Zúric. “La nostra arribada a Zúric no va ésser gaire alegre: com que eren tres quarts de 7, feia negra nit, hi havia boira baixa i feia fred. No era possible de fer cap visita perquè anàvem bruts de cara i sobretot de roba, així és que ens vam posar a cercar un hotel. Vam passar per tres o quatre que eren plens i, com que estàvem enfredorits, ens decidírem a entrar en un de més car, únic on trobàrem cambra. Per fi, en havent dinat, després d'un llarg pelegrinatge, vaig aconseguir trobar la casa del Sr. Jud, a Zollikon, un poblet dels afores (com si diguéssim el Masnou o Sant Just Desvern), a la vora del llac. Viu en un xalet gran i ben amoblat a cent metres damunt de l'aigua amb una vista magnífica sobre el llac i els afores de la ciutat.» El març de 1929, Joan Coromines enviava una carta als seus pares, on encara parla del fred polar de Zúric, i de la seva visita al poble propenc de Stäfa. “Des de dilluns s'ha posat a fer un fred terrible; aquest matí el termòmetre de la porta marcava 16 sota zero i, segons el diari, hem arribat a 23. El llac de Zúric s'ha glaçat, cosa que no havia passat des de fa trenta anys, i hi ha un vaporet que es passa tot el dia anant amunt i avall davant la ciutat per conservar un petit tros d'aigua lliure on s'han refugiat totes les embarcacions que feien el servei de transport. Per evitar que l'excessiu encofurnament ens fos perjudicial, diumenge a la tarda vam anar amb tren fins a Stäfa, un poble en la costa del llac on el glaç era més sòlid, i ens vam donar el plaer d'una passejada damunt els gels, una espècie d'expedició polar en petit. Tot Zúric s'havia traslladat a Stäfa, els uns per patinar, els altres per caminar pel gel, els altres per mirar-s'ho, de tal manera que, amb tot i haver-hi anat amb temps, haguérem de fer el viatge en el furgó dels bagatges i després van sortir diversos trens especials. En el llac hi havia una multitud immensa, certament més de deu mil persones de totes edats i sexes.» A l'abril de 1929 va escriure una altra carta als seus pares, Pere Coromines i Celestina Vigneaux, des de Ginebra. Fa referència a una postal anterior que havia enviat, explicant també la seva experiència per la ciutat. “De Ginebra ja havíem vist el més notable a l'anar; aquesta vegada vam visitar només l'illa de Rousseau, el monument de Brunsvic i el Quai del Mont-Blanc i entremig de dos xàfecs ens arribàrem passejant per la vora del Roine fins a la sortida de la ciutat. Vam posar a l'Hotel Terminus, el mateix on estigueren Vostès. L'endemà haguérem volgut anar fins a Lausana en vaixell pel Léman (a la qual cosa ens donava dret el bitllet d'anar i tornar), però la baixa de les aigües havia causat la suspensió del servei.» Referències Vegeu també Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana Institut d'Estudis Catalans Pompeu Fabra i Poch Antoni Maria Alcover i Sureda Francesc de Borja Moll Diccionari Alcover-Moll Enllaços externs Auca de Joan Coromines Homenatge a Joan Coromines de Vilaweb. pdf La intervenció de Joan Coromines en alguns dels grans episodis de la història de la llengua catalana del S. XX, Robert Gómez-Ten [http://cat.elpais.com/cat/2016/07/14/cultura/1468490018_116752.html Ham sense grumeig, article de Rudolf Ortega a El País, crítica del Diccionari etimològic manual de la llengua catalana] Martí i Castell, Joan. Joan Coromines i Vigneaux: semblança biogràfica.'' Barcelona: Institut d’Estudis Catalans, 2020, 106 p. https://publicacions.iec.cat/repository/pdf/00000295/00000008.pdf Filòlegs barcelonins contemporanis Lingüistes barcelonins Professors de la Universitat de Barcelona Estudiants de filosofia i lletres de la UB Exiliats del franquisme barcelonins Medalles d'Or de la Generalitat de Catalunya Premis d'Honor de les Lletres Catalanes Premis Nacionals a la Projecció Social de la Llengua Catalana Membres de la Secció Filològica de l'IEC Premis d'Honor Lluís Carulla Etimòlegs Assagistes barcelonins contemporanis en català Assagistes barcelonins contemporanis en castellà Toponimistes catalans del sud contemporanis Bascòlegs Doctors honoris causa per la Universitat Autònoma de Barcelona Catalanistes (filòlegs) Hispanistes Premis Nacionals de les Lletres Espanyoles Gran Creu de l'Orde d'Alfons X el Savi Medalla d'Honor de la Xarxa Vives d'Universitats Alumnes de la Universitat Central de Madrid Morts al Maresme Professors de la Universitat de Chicago Romanistes catalans Assagistes catalans del sud contemporanis Lexicògrafs catalans del sud contemporanis Enterrats al Cementiri de Montjuïc Naixements del 1905 Morts el 1997 Alumnes barcelonins de la Universitat de Barcelona


text: Carmen és una novel·la de Prosper Mérimée de 1845. Desenvolupada a l'Espanya del 1820, l'obra descriu la degeneració de don José després de conèixer la gitana Carmen. El mite de Carmen, femme fatale i sensual al mateix temps, que causa la gelosia als seus diferents amants, i amb això el desastre, ha estat duit a l'òpera i al cinema per diferents autors. La Carmen més coneguda és l'òpera de Georges Bizet. Vicente Aranda també en va fer una versió cinematogràfica. Novel·les en francès del segle XIX Obres del 1845 Obres literàries de la dècada del 1840 Cultura gitana Novel·les curtes


text: La caiguda de l'Imperi Romà d'Occident és el procés de decadència que va portar a la fragmentació de l'Imperi Romà d'Occident l'any 476 i la seva posterior dissolució el 480. Ròmul Augústul, sovint considerat erròniament l'últim emperador romà d'Occident, fou deposat el 476 pel capitost germànic Odoacre. El seu predecessor, Juli Nepot, es mantingué com a emperador de iure fins al seu assassinat el 480 amb el suport de l'Imperi Romà d'Orient. Malgrat que el poder real es trobava en mans d'Odoacre, formalment governava Itàlia en nom i representació de Nepot, ficció que Odoacre respectà fins a la mort de Nepot per no despertar la ira de l'emperador romà d'Orient, Zenó. Antecedents Crisi del segle III L'Imperi va patir múltiples crisis greus durant el segle III. El naixent Imperi Sassànida va infligir tres aclaparadores derrotes als exèrcits de camp romans i va romandre una amenaça potent durant segles. Altres desastres van ser les repetides guerres civils, les invasions dels bàrbars i una mortalitat massiva provocada per la pesta de Cebrià. L'Imperi va sobreviure a la Crisi del segle III dirigint la seva economia a la defensa a canvi d'establir el Dominat, un estat més centralitzat i burocràtic. Gal·liè va posar en marxa diverses reformes a l'exèrcit per fer front als perills més urgents retirant els senadors del comandament de les legions, que va confiar als cavallers, generalment eren homes experimentats. La forma tradicional de combatre no s'adaptava bé a la forma de lluitar dels gots i, en conseqüència també va canviar la forma de combatre, donant un lloc preeminent a la cavalleria aconseguint un exèrcit més movible i ràpid de desplaçar. La pesta de Cebrià estava causant molts morts a tota Europa i Gal·liè es va veure obligat a reclutar mercenaris bàrbars com a vexillatio, un cos a banda de la tropa habitual, i al seu cap va situar un magister equitum. L'increment en la despesa militar i les guerres civils causades per una la successió inestable, van provocar un augment dels impostos en detriment de la indústria. L'any 268, l'imperi s'havia dividit en tres estats competidors: l'Imperi de les Gàl·lies a les Gàl·lies, Hispània i Britània, l'Imperi de Palmira a les províncies romanes de Síria-Palestina, Egipte i zones del sud-est d'Àsia Menor; i, entre ells dos, l'Imperi Romà centrat a Itàlia. Durant els vuit anys següents, el desordre s'accentuà amb els trenta tirans, emperadors nomenats a les províncies que regnaven alhora. L'any 271, Roma va abandonar la província de Dàcia al nord del Danubi deixant-la als gots. La frontera entre el Rin i el Danubi va patir amenaces efectives per grans grups de bàrbars que havien desenvolupat una agricultura millorada i augmentat les seves poblacions. Aurelià, el primer que es va qualificar de dominus et deus (senyor i déu) reflectint la relació de submissió dels habitants de l'imperi als seus sobirans, va reunificar l'imperi el 274, i a partir del 284 Dioclecià i els seus successors el van reorganitzar amb més èmfasi en l'exèrcit. Amb les limitades comunicacions de l'època, tant les fronteres europees com orientals necessitaven l'atenció dels comandants suprems. Dioclecià va intentar resoldre aquest problema restablint una successió adoptiva amb un emperador sènior (August) i un emperador menor (Cèsar) a cada meitat de l'Imperi, però aquest sistema de tetrarquia es va trencar en una generació i el principi hereditari es va restablir amb resultats generalment desafortunats. A partir de llavors, la guerra civil va tornar a ser el principal mètode per establir nous règims imperials. Decadència al segle IV Cap al , Roma seguia dominant un extens imperi, que tenia com a eix el mar Mediterrani. La civilització romana s'estenia des del Rin i el Danubi fins al Sàhara, des de l'occident d'Hispània fins a Mesopotàmia. Tanmateix, en aquell moment, aquest immens imperi patia una greu crisi que a la llarga acabaria amb la seva existència. Era un gegant cansat després de diversos segles d'expansió i esforços. Alguns símptomes d'aquesta decadència eren la corrupció dels alts càrrecs de l'administració, la passivitat del ciutadà davant problemes i obligacions, el retrocés del comerç per l'excés d'impostos que havien de pagar els comerciants i artesans, la decadència de les ciutats, abandonades per les classes altes, instal·lades en les seves vil·les d'esbarjo, la crisi de la classe mitjana, aclaparada per les pressions fiscals, i un greu descens demogràfic. L'exèrcit es conservava encara fort, malgrat que era cada vegada més freqüent l'allistament de germànics, que ocupaven fins i tot alts càrrecs de comandament. Constantí I el Gran és el primer emperador romà que va permetre el lliure culte als cristians. Poc després de la batalla del Pont Milvi de 312, Constantí va lliurar al papa Silvestre I un palau romà que havia estat propietat de Dioclecià i anteriorment de la família patrícia dels Plaucis Laterans, amb l'encàrrec de construir una basílica de culte cristià. L'Edicte de Milà, promulgat per Constantí i Licini el 313, va despenalitzar la pràctica del cristianisme i es van tornar les propietats de l'Església. El triomf del cristianisme, que va ser convertit en religió oficial per l'emperador Teodosi I el Gran el 380 amb l'Edicte de Tessalònica, consolidava encara més aquesta unitat. Julià l'Apòstata va posar en marxa una campanya contra la corrupció que va permetre que les despeses pressupostàries de la Gàl·lia es reduïssin a un terç sense deixar de cobrir totes les despeses governamentals. Va culminar amb la victòria a la batalla d'Argentorat una campanya entre el 355 i el 357 per aturar les incursions germàniques a la Gàl·lia i restaurar la línia defensiva de fortificacions romanes al Rin, greument malmesa durant la guerra civil entre l'usurpador Magnenci i l'emperador Constanci II. Totes les sectes cristianes van ser tolerades oficialment per Julià, es va prohibir la persecució dels heretges i es van fomentar les religions no cristianes; es va obligar fins i tot a alguns cristians a tornar la propietat pagana robada o compensar la que havien destruït. No obstant això, en lloc de sotmetre tota la Gàl·lia fermament al control central o reduir la càrrega fiscal, va llançar una costosa campanya contra els perses, que va acabar en derrota i la seva pròpia mort. Jovià en el seu breu regnat va haver de concedir el nord de Mesopotàmia i el Kurdistan, que havien estat en poder els romans des d'abans det tractat de Nisibis del 299, perquè els perses li permetessin la retirada. A part d'aquesta situació, ja de per si greu, una forta amenaça assetjava Roma. Es tractava de la pressió que des del 376 feien grans poblacions dels pobles germànics que sobre els seus limes o fronteres, impulsades pels huns, que podrien haver estat impulsats a la seva vegada pel canvi climàtic a l'estepa eurasiàtica. Aquestes invasions bàrbares van conduir finalment a regnes bàrbars sobre gran part de l'antic territori de l'Imperi d'Occident. La derrota i mort soferta per l'emperador d'Orient Valent l'any 378 enfront dels visigots, en la Batalla d'Adrianòpolis, en va ser un seriós avís. Els visigots van ser plenament conscients de la seva força i van continuar extorsionant als romans cada vegada que els semblava convenient. El que va arribar més lluny amb aquesta política va ser Alaric I, que aspirava a ocupar un càrrec important en el govern de l'Imperi d'Orient i en no veure resoltes les seves demandes, sotmeté els Balcans a una nova campanya de saquejos, arribant a entrar a Atenes. Només va cessar en el seu afany quan Rufí, el tutor ostrogot del fill de Teodosi, el va reconèixer com a Magister militum de la província d'Il·líria i va forçar els visigots a instal·lar-se en unes terres menys riques i fèrtils que les que deixaven enrere, i que a sobre eren disputades pels Imperis d'Orient i Occident. Fins a finals del segle IV, l'Imperi va conservar el poder suficient per llançar poderosos atacs contra els seus enemics a Germania i a l'Imperi Sassànida, i les autoritats imperials van admetre grups potencialment hostils a l'Imperi, els van dividir i els van assignar terres, estatus i deures dins del sistema imperial. D'aquesta manera, molts grups van proporcionar treballadors no lliures (coloni) per als terratinents romans, i reclutes (laeti) per a l'exèrcit romà. De vegades, els seus líders es convertien en oficials. Normalment els romans gestionaven el procés amb cura, amb força militar suficient per garantir el compliment. L'assimilació cultural va seguir durant la següent generació o dues. Divisió de l'imperi El successor de Valent, Teodosi I el gran (379-395) tenia a les seves mans la difícil empresa d'injectar nova vida a l'imperi, i la seva gestió va ser afortunada. Va aconseguir detenir la temuda allau germànica i de la seva època es parla com un renaixement teodosià. El 381 Atanaric, rei dels visigots, que era massa vell per continuar guerrejant, va anar a Constantinoble per negociar amb l'emperador, però va morir allí; Teodosi li va fer un funeral digne, en els fons els unien les mateixes creences religioses, i li va fer erigir un monument. El 3 d'octubre del 382 es va signar el tractat final amb els visigots pel qual es van establir com a aliats a Pannònia, Mèsia, Tràcia i Macedònia. Els visigots van acceptar pagar un tribut anual als romans i l'enviament de tropes auxiliars sempre que es requerís. Tanmateix, quan va morir, tot va seguir com abans, i fins i tot es va agreujar. Per millorar la defensa i administració de l'imperi, Teodosi el va dividir entre els seus dos fills, donant a Flavi Honori l'Occident i a Arcadi l'Orient. No obstant això, aquesta decisió va significar el trencament decisiu de la unitat romana, en seguir els dos territoris destins molt diferents. El senat romà, majoritàriament pagà, es va anar enfrontant amb els emperadors cristians a Constantinoble i Milà durant més de dues generacions, des que Constantí I el Gran reconegués la fe cristiana i Teodosi I el Gran publiqués l'edicte de Tessalònica proclamant la fe de Nicea com a oficial de l'Estat i va prohibir les altres religions i les dissidències cristianes mentre els senadors van defensar una tornada al paganisme. El 15 de maig de 392 Valentinià II va ser trobat penjat en la seva residència de Viena, a la Gàl·lia i Flavi Eugeni fou nomenat emperador i va situar diversos senadors pagans importants als llocs clau del govern occidental, i va recolzar un moviment pagà, concedint-li reconeixement oficial i restaurant importants temples pagans tals com l'Altar de la Victòria i el temple de Venus i Roma. Aquestes accions es van guanyar la crítiques d'Ambròs de Milà contra Eugeni i van fer poc per redreçar les relacions amb Teodosi, i finalment es van enfrontar a la batalla del Frígid va ser una victòria costosa però total per a Teodosi, i una derrota total per als pagans. Les províncies occidentals es van sotmetre ràpidament a Teodosi, que es va convertir en l'últim emperador d'un imperi unit. La Caiguda de l'Imperi Romà d'Occident Primeres invasions visigòtiques L'última exhalació de Roma es va produir quan els visigots trencaren la seva aliança amb Roma el 395 en morir Teodosi I el Gran. Liderats per Alaric I, van intentar prendre Constantinoble, però van ser repel·lits i en el seu lloc van saquejar gran part de Tràcia, al nord de Grècia. El 401 el visigot Alaric I marxà contra Itàlia. Amb el ràpid avanç dels gots pel nord d'Itàlia, l'emperador Honori va fugir de Mediolanum, la seu administrativa de l'Imperi Romà d'Occident des de temps de Dioclecià, en direcció a Arles, però els gots van bloquejar la seva marxa i perseguit pels invasors, es va refugiar a Hasta, que els gots van posar a setge fins que al març el general Estilicó, portant reforços del Rin, els va obligar a aixecar el setge i a retirar-se a un terreny més convenient a Pollentia, on Estilicó els va seguir i derrotar, recuperant els tresors que havien anat acumulant des de la batalla d'Adrianòpolis de l'any 378. Estilicó va oferir el retorn dels presoners a canvi que els visigots es retiressin a Il·líria i l'ajuda contra altres bàrbars, però en arribar a Verona, Alaric va aturar la retirada i va ser derrotat. Amb molts dels seus generals, Alaric es va veure obligat a sortir d'Itàlia. El 405, els ostrogots van envair Itàlia, però van ser derrotats, i el 406, Radagais va reunir nombrosos grups heterogenis sota el seu comandament (borgonyons o burgundis, sueus, vàndals, alans i hèruls), en total unes dues-centes mil persones dirigint-se des de l'alt Danubi cap a Itàlia amb intenció d'atacar Roma. Va destruir diverses ciutats assetjant Florència que era una ciutat jove i prospera. Contra ell fou enviat el general Estilicó amb un exèrcit romà que incloia les tropes del Rin. Estilicó aconseguí atraure a Huldí i Sar, dos caps bàrbars que dirigien grups de gots i huns, i quan el general romà es va acostar els bàrbars prengueren posicions defensives a la rodalia de Faesulae, a les muntanyes Fescolani, però Estilicó els va poder rodejar i Radagais, mancat de provisions va haver d'oferir batalla per obrir-se pas, sent derrotat i finalment va haver de capitular a canvi de què la seva vida i les de la seva gent fossin respectades. Estilicó va acceptar, però va violar l'acord i va fer executar a Radagais, i la seva gent fou venuda com esclaus excepte una part que ingressaren a l'exèrcit romà. La retirada de les tropes de la frontera al Rin va propiciar la derrota dels francs a la Batalla de Mogontiacum en 406 i la invasió de vàndals, sueus i alans a les Gàl·lies. Travessia del Rin i pèrdua de Britania Tanmateix, el 31 de desembre de 406, un nombre de tribus sense precedents es va aprofitar de la congelació del Rin i la retirada de les tropes romanes per lluitar a Itàlia per travessar el riu en massa: vàndals, sueus, alans i burgundis es van estendre creuant el riu i van trobar poca resistència en el saqueig de Moguntiacum i el saqueig de Treviris, envaint completament la Gàl·lia. A la província de Britània el general Constantí s'havia revoltat i es va proclamar emperador l'any 407, creuant el canal de la Mànega amb totes les tropes mòbils de Britània i desembarcant a Boulogne deixant sembla l'illa desguarnida, que es va perdre per l'imperi. Els seus generals Justinià i el franc Nebiogastes, al front de l'avantguarda, van ser derrotats per Sar, lloctinent d'Estilicó, i Nebiogastes va morir a Valença. Constantí va enviar un segon exèrcit dirigit per Edovic i Geronci, i Sar es va haver de retirar a Itàlia, havent de comprar el dret de pas pels Alps als bagaudes revoltats. Constantí va assegurar la frontera del Rin i va establir guarnicions als passos entre la Gàl·lia i Itàlia. El maig del 408 es va establir a Arle que va convertir en la seva capital, i on va nomenar a Apol·linar, l'avi de Sidoni Apol·linar, com a prefecte. Malgrat el perill, o potser a causa d'ell, l'exèrcit romà va continuar sofrint usurpacions, i el partit nacionalista romà, tal vegada instigat pel govern de Constantinoble, acusà Estilicó de preparar el lliurament de l'Imperi a Alaric i va ordir un complot. Va esclatar una revolta de tropes que obligà a Estilicó a refugiar-se en una església, sent assassinat en el moment de sortir. Alaric retornà a Itàlia i va obtenir noves concessions d'Honori que havia establert a Ravena, però una vegada que es van retirar els visigots, Honori no va mantenir les promeses. Els visigots van marxar cap a Roma i van donar suport a la proclamació en 409 d'un usurpador anomenat Prisc Àtal, d'origen jònic i probablement arrià, el qual va concedir a Alaric I el títol de Magister Militum. Però Àtal no va poder complir les seves promeses i el rei visigot va tornar a Roma posant-la setge, per primera vegada en la història des de la invasió dels gals Roma va caure davant un rei estranger, després de ser presa per Alaric, aquest va deposar l'usurpador (24 d'agost de 410) i els seus homes van saquejar la Ciutat Eterna durant tres dies, després d'això la van abandonar emportant-se'n a Àtal i Gal·la Placídia, germana d'Honori. De Roma van passar al sud devastant la Campània, Pulla i Calàbria. Sense el comandament d'Estilicó, l'exèrcit romà es disgregà i Alaric va poder avançar sense oposició per Itàlia ocupant Aquileia, Albino, Cremona i altres ciutats, però passà per Ravenna, on s'havia refugiat Honori, sense atacar-la, i va arribar a Roma l'hivern del 408 retirant-se a canvi de molts diners, i llavors va passar a la Toscana, on va hivernar i on se li van unir els esclaus fugitius, i grups d'huns i gots. Es van iniciar negociacions amb Honori, a qui va exigir la cessió del Vèneto, Nòrica i Dalmàcia, una pensió anual, i el seu nomenament com a mestre dels soldats presencials d'Occident, però Honori va rebutjar aquestes pretensions i en va oferir d'altres que no es van arribar a concretar. Alaric va tornar a Roma el 409, va ocupar Òstia i en tallà els subministraments. El senat romà va haver de nomenar emperador Prisc Àtal, qui va concedir a Alaric el títol de mestre dels dos exèrcits, mentre que el seu cunyat Ataülf rebia el títol de Comes domesticorum equitus. Alaric va tornar a Roma i els esclaus d'una dama romana de religió arriana, de nom Proba, li van obrir la porta Salaria el 24 d'agost del 410. Alaric va donar tres dies als seus homes per saquejar la ciutat, però va ordenar respectar els temples i les dones i va prohibir les morts sense justificació, però els soldats van incendiar la major part de la ciutat després del saqueig; els ciutadans romans s'havien refugiat als temples de Sant Pere i Sant Pau. Al cap de sis dies, va sortir cap al sud, portant com a ostatges l'antic emperador Àtal i Gal·la Placídia, germana d'Honori. Va devastar Campània, Apúlia i Calàbria i va arribar a l'estret de Messina, des d'on va preparar la conquesta de Sicília, que no va poder fer perquè una tempesta va dispersar-ne les naus. Llavors, va voler passar a l'Àfrica, però va morir d'una curta malaltia abans d'acabar els preparatius, quan estava assetjant Cosenza. Pèrdua parcial d'Hispània i Gàl·lia Empesos cap a l'oest pels huns cap al 400, sueus, vàndals i Alans, que van creuar el Rin el 406 i els Pirineus cap a Ibèria el 409. Mentre que el grup vàndal principal, els asdings, es van establir a Gal·lècia, els silinges es van establir a la Bètica. A Alaric I el va succeir el seu cunyat Ataülf, que pactà amb Flavi Honori la sortida d'Itàlia a canvi de la concessió del Govern de Gàl·lia, territoris que escapaven del control de Roma i que s'havien sotmès a Constantí. La caiguda de Roma va ser un cop molt dur per a tots els romans d'aquesta època, perquè a la Ciutat Eterna se la creia inexpugnable. Ataülf fou deposat l'estiu del 410 per Alaric i va tornar a iniciar negociacions amb Honori, però durant les converses, Sar, que dirigia un grup important de visigots i altres bàrbars al servei de l'imperi, i que era enemic jurat dels Baltungs, va atacar i les converses es van aturar. El 411, Joví es va rebel·lar i es va fer càrrec de les tropes restants de Constantí al Rin, i tenia el suport dels burgundis de Guntahar i els alans, als quals va oferir subministraments i terres. El 413, Joví també va reclutar Sar. Ataülf va destruir el seu règim en nom d'Honori, i tant Jovi com Sar van ser executats. Els burgundis es van establir a la riba esquerra del Rin i Ataülf va operar llavors al sud de la Gàl·lia, de vegades amb subministraments a curt termini dels romans. Tots els usurpadors havien estat derrotats, però grans grups bàrbars es van mantenir sense dominar tant a la Gàl·lia com a Hispània. Mentre el govern imperial es va afanyar a restaurar la frontera del Rin, les tribus invasores del 407 es van traslladar a Hispània a finals del 409; els visigots van abandonar Itàlia a principis del 412 i es van establir al voltant de Narbo. Heraclià encara estava al comandament a la diòcesi d'Àfrica i el 413 va liderar una invasió d'Itàlia i el comes Marí el va aturar a Otricoli. Heraclià i va tornar a Cartago on immediatament fou assassinat. El gener de 414 les forces navals romanes van bloquejar Ataülf a Narbo, on es va casar amb Gal·la Placídia, i entre els presents es trobava Prisc Àtal, un emperador titella sense ingressos ni soldats. Ataülf va declarar que havia abandonat la seva intenció d'establir un imperi gòtic, a causa de la barbaritat irredimible dels seus seguidors, i intentava restaurar l'Imperi Romà, va lliurar Àtal al règim d'Honori i va abandonar els partidaris d'Àtal. Ataülf es va traslladar a Barcelona, on va ser enterrat el seu fill petit de Gal·la Placídia, i on va moria a mans d'un dels seus servents, possiblement antic seguidor de Sar. El seu darrer successor Vàlia no tenia cap acord amb els romans i la seva gent va haver de saquejar a Hispània per menjar. Acord de 414. Els bàrbars en l'Imperi El 416 el rei visigot Vàlia va arribar a un pacte de foedus amb l'imperi amb Constantí i va retornar Gal·la Placídia a Flavi Honori i va rebre provisions, sis-cents mil modii de blat. Del 416 al 418, els gots de Vàlia van fer campanya a Hispània en nom de Constantí, exterminant els vàndals silinges a la Bètica i reduint els alans fins al punt que el rei alà Ataces va morir i els supervivents van buscar la protecció del rei dels vàndals asdings formant un altre supergrup de bàrbars, però de nombre reduït en nombre i eficaçment acotats. L'any 418, per acord amb Constantí, els gots de Vàlia van acceptar terres cultivables a Aquitània. Constantí també va restituir un consell anual de les províncies gal·les del sud, que s'havia de reunir a Arelate. Encara que Constantí va reconstruir fins a cert punt l'exèrcit de camp occidental, ho va fer substituint la meitat de les seves unitats, desaparegudes en les guerres des del 395 per bàrbars reclassificats i per tropes de guarnició retirades de la frontera. Constanci III es va casar en 417 amb Gal·la Placídia malgrat les seves protestes. La parella aviat va tenir dos fills, Justa Grata Honòria i Valentinià III. Constantí va ser elevat a la posició d'August l'any 420. Això li va valer l'hostilitat de la cort oriental, que no havia acceptat la seva elevació. No obstant això, Constantí havia aconseguit una posició inexpugnable a la cort occidental, a la família imperial i com a capaç comandant en cap d'un exèrcit parcialment restaurat. L'assentament dels federats va representar un veritable èxit per a l'Imperi però va marcar grans pèrdues de territori i d'ingressos, doncs a l'oest el riu Loira s'havia convertit en el límit nord eficaç de la Gàl·lia romana i a l'est de la Gàl·lia els francs controlaven grans àrees; la línia efectiva de control romà fins al 455 anava des del nord de Colònia fins a Boulogne, i les zones d'Itàlia on havien arribat els gots no van enviar impostos durant anys. Fins i tot al sud de la Gàl·lia i Hispània, es va establir grans grups de bàrbars amb milers de guerrers, amb els seus propis sistemes militars i socials no romans. Alguns van reconèixer ocasionalment un cert grau de control polític romà, però sense l'aplicació local del lideratge i el poder militar romans, i seguien els seus propis interessos. Conflictes a la mort de Constanci III, pèrdua parcial de la diòcesi d'Àfrica Constanci III va morir l'any 421, després de només set mesos com a august, havent-se assegurat que no hi havia cap successor potencial, però els seus propis fills eren massa petits per ocupar el seu lloc. Flavi Honori no va poder controlar la seva pròpia cort, i la mort de Constantí va iniciar més de deu anys d'inestabilitat. Gal·la Placídia va buscar el favor d'Honori amb l'esperança que el seu fill pogués heretar, però altres membres de la cort van aconseguir derrotar-la i va fugir amb els seus fills a la cort oriental l'any 422. El mateix Honori va morir, poc abans del seu trenta-novè aniversari, l'any 423. Després d'uns mesos d'intriga, el patrici Castí va instal·lar Joan el Secretari com a emperador d'Occident, però Teodosi II va proclamar el seu cosí Valentinià III mentre la seva mare Gal·la Placídia actuaria com a regent durant la seva minoria. Joan el Secretari tenia poques tropes pròpies i va enviar Aeci per demanar ajuda als huns. Un exèrcit oriental va desembarcar a Itàlia, va capturar Joan el Secretari, li va tallar la mà, va maltractar-lo en públic i el va matar amb la majoria dels seus alts funcionaris. Aeci va tornar, tres dies després de la mort de Joan el Secretari, al capdavant d'un important exèrcit hun que el va convertir en el general més poderós d'Itàlia. Després d'alguns combats, Plàcidia i Aeci es van posar d'acord; els huns van ser pagats i enviats a casa, mentre que Aeci va rebre el càrrec de magister militum. Gal·la Placídia, regent fins el 437, va poder mantenir una posició dominant sense exercir el poder militar, que va mantenir en equilibri de poder entre Aeci (magister militum a la Gàl·lia), el comte Bonifaci d'Àfrica (governador de la diòcesi d'Àfrica) i Flavi Fèlix (magister militum praesentalis a Itàlia). Mentrestant, l'Imperi es va deteriorar seriosament. A part de les pèrdues a la diòcesi d'Àfrica, Hispània s'estava escapant del control central i va passar a les mans dels governants locals i dels sueus. La frontera del Rin s'havia ensorrat i els visigots d'Aquitània van assetjar Arelate el 425 i novament el 430 i Narbo el 436, i els francs, cada cop més poderosos encara que desunits, eren la principal potència del nord-est. Armòrica estava controlada des de 415 per líders locals bagaudes que no reconeixien l'autoritat de l'Imperi. Aeci va fer una campanya vigorosa i victoriosa contra visigots, francs, els bagaudes d'Armòrica i una rebel·lió a Noricum. El triumvirat de governants mútuament desconfiats es va mostrar inestable i en l'any 427, Fèlix va intentar que Bonifaci tornés d'Àfrica, aquest s'hi va negar i va vèncer la força invasora de Fèlix amb el suport dels vàndals. El 428 els vàndals i els alans es van unir sota Genseric, que va traslladar tot el seu poble, uns 20.000 guerrers, a Tarifa i va creuar d'Hispània a Mauretània sense oposició, i arribant a Numídia on amb l'ajut dels amazics i de la secta dels donatistes, que havien estat sotmesos a persecució, van arraconar Bonifaci a Hippo Regius el 430, on va quedar assetjat resistint 14 mesos i finalment en 431 va intentar una batalla decisiva en la què els vàndals el van derrotar. Bonifaci va poder fugir a Itàlia amb gran part dels habitants de la ciutat, fins a Roma, on va recobrar el favor de Placídia que el va acollir benèvolament i li va donar el rang de Patrici i Magister Militum i es va guanyar l'enemistat d'Aeci, qui desposseït del seu comandament militar acusat de traïció se'n va anar amb el seu exèrcit d'huns cap a Pannònia. El 432, creient que la seva caiguda era imminent es va enfrontar a Bonifaci la batalla de Rimini, en la que Bonifaci vencé però fou ferit de mort, morint uns mesos després. Aeci va escapar a Pannònia i va viatjar a la cort de Ruas, el rei dels huns i amb la seva ajuda va tornar al poder, rebent el títol de comes et magister utriusque miliciae. Aetius va tenir llavors el gendre de Bonifaci, Sebastià, que havia succeït a Bonifaci com a magister militum, exiliat d'Itàlia a Constantinoble, va comprar les propietats de Bonifaci i es va casar amb la seva vídua Pelàgia, i va rebre els títols de cònsol i patrici en 434. Ascendens d'Aeci i pèrdua de Cartago Aeci va fer una campanya vigorosa quan els visigots de Teodoric I van atacar la ciutat de Narbona el 436 sense arribar a sotmetre-la i el setge va fracassar en arribar l'exèrcit romà encapçalat per Litori, lloctinent d'Aeci, que foragità els visigots i els perseguí fins a Tolosa, la seva capital, estabilitzant una mica la situació a la Gàl·lia i a Hispània confiar en les seves tropes dels huns que van matar molts borgonyons al Rin mitjà, i va establir els supervivents en el Regne dels Burgundis com a aliats romans, i va retornar algun tipus d'autoritat romana a Trèveris. Les tropes de l'Imperi Romà d'Occident van reforçar Cartago, aturant temporalment els vàndals, que el 435 van acceptar limitar-se a Numídia i deixar en pau les parts més fèrtils del nord d'Àfrica. Aeci va concentrar els seus limitats recursos militars per derrotar de nou als visigots, i la seva diplomàcia va restablir un cert ordre a Hispània. No obstant això, el seu general Litori va ser derrotat pels visigots a Tolosa el 439. Teodoric va continuar amb la seva política de consolidació, i va reforçar el seu poder desenvolupant una important tasca diplomàtica d'apropament amb altres reis bàrbars instal·lats a la part occidental de l'imperi, en la recerca d'alguna aliança que compensés l'establerta entre els romans i els huns, i també com un mètode d'intentar expandir-se territorialment. El matrimoni va ser la principal eina de formar aliances, mètode tradicional, que va refermar l'autonomia i/o independència que buscava Teodoric, amb la qual podia superar la seva condició de federat de l'imperi. El 439 Teodoric va casar una de les seves filles amb Huneric, fill de Genseric, rei dels vàndals El 439, els vàndals es van traslladar cap a l'est, abandonant temporalment Numídia i capturant Cartago, on van establir el Regne Vàndal, un estat independent amb una poderosa marina, provocant una crisi financera immediata a l'Imperi d'Occident. La diòcesi d'Àfrica era pròspera i requeria poques tropes per mantenir-la segura, aportant grans ingressos fiscals i exportava blat per alimentar Roma i moltes altres zones. Les tropes romanes es van reunir a Sicília deixar a Àtila i Bleda un camí clar a través d'Il·líria cap als Balcans, que acusant els de trencar el tractat de Margum van envair l'any 441 saquejant Viminacium, Margum, Sigindunum i Sírmium. Després d'una breu treva el 442 Teodosi II el Jove va retirar les seves tropes de Sicília i va ordenar una gran emissió de noves monedes per finançar les operacions contra els huns. Creia que podia derrotar els huns i va rebutjar les demandes dels reis huns, que van continuar amb els seus atacs i van saquejar Ratiària, Naissus, Sàrdica, Filipòpolis i Arcadiòpolis. Les invasions d'Àtila a Orient van ser aturades per les Muralles de Constantinoble i finalment Teodosi va admetre la derrota i va acceptar un nou tribut encara més elevat als huns, així que no va haver invasions bàrbares significatives a les riques zones del sud d'Anatòlia, el Llevant i Egipte, que seguirien sent pròsperes contribuïdores als ingressos fiscals. Genseric va establir els vàndals com a sobirans i el 442 va poder negociar unes condicions de pau molt favorables amb l'imperi occidental mantenint els territoris conquerits, i aconseguint que el seu fill gran Huneric es prometés amb Eudòxia, la filla de Valentinià III, que tenia la legitimitat de les dinasties valentiniana i teodosiana. L'aliança de visigots i vàndals no va tenir beneficis doncs mentre Huneric vivia com a ostatge a Ravenna es va produir una revolta dels nobles vàndals contra el rei el 442, en la qual probablement la seva esposa visigoda va estar implicada. Genseric va sospitar que el volia enverinar, i la va mutilar tallant-li el nas i les orelles, i la va tornar al seu pare Teodoric a Tolosa el 445. L'acció diplomàtica d'Aeci va evitar la permanència d'aquesta aliança que hagués estat un perill per als romans. Els romans van recuperar Numídia, i Roma va rebre novament un subministrament de gra d'Àfrica. El règim imperial va haver d'augmentar els impostos, i tot i saber que la pagesia no podia pagar més i que no es podia aixecar un exèrcit suficient, va protegir els interessos dels terratinents desplaçats d'Àfrica i va permetre als individus rics evitar impostos. Atacs d'Àtila l'Hun El 444, amb la mort de Bleda els huns es van unir sota Àtila. Els seus súbdits incloïen els huns, però també per altres grups molt més nombrosos, predominantment els pobles germànics. El seu poder es basava en part en la seva capacitat continuada per recompensar els seus seguidors preferits amb metalls preciosos, i va continuar atacant l'Imperi Romà d'Orient fins al 450, quan havia extret grans sumes de diners i moltes altres concessions. A Teodoric I se li va presentar una segona oportunitat amb el regne dels sueus que intentaven consolidar el seu poder i donar estabilitat al regne mitjançant l'expansió de la seva àrea d'influència a Hispània. Si bé Teodoric ja havia tingut contactes anteriorment amb els sueus el 431, aquestes negociacions no van tenir cap mena d'efecte, tot i que van posar en alerta els romans per una possible aliança entre ambdós pobles. El nou rei sueu Requiari, va casar-se amb una filla de Teodoric el 449 a Tolosa. De camí a la capital visigoda per la qüestió matrimonial, Requiari, possiblement amb l'ajut de contingents visigots va iniciar vigorosos assalts contra el que quedava de la Hispània romana saquejant la zona de Cesaraugusta i va capturar Ilerda. i fins i tot es va aliar amb els bagaudes romans fora del control imperial. Aeci mai va amenaçar de convertir-se en un August i així va mantenir el suport de la cort oriental, on Teodosi II va regnar fins al 450. Justa Grata Honòria, la germana de l'emperador va escriure a Àtila a la primavera del 450 demanant-li que la salvés d'un matrimoni no desitjat amb el senador Flavi Bassus Herculanus, i Àtila ho interpretà com una proposta de matrimoni i ho va fer servir com a excusa per reclamar com a dot la meitat de l'Imperi Occidental com a dot. Davant la negativa, va envair la Gàl·lia l'any 451 amb un enorme exèrcit però fou aturat per Aeci i els visigots federats a la Batalla dels Camps Catalàunics. L'any següent Àtila va envair Itàlia en direcció a Roma, però un brot de malaltia al seu exèrcit, la manca de subministraments, la informació que les tropes romanes orientals estaven atacant Pannònia i possiblement la petició de pau del papa Lleó I el va induir a aturar aquesta campanya. Àtila va morir inesperadament un any després i el seu imperi es va esfondrar mentre els seus seguidors lluitaven pel poder. El 454, Aeci va ser apunyalat personalment per Valentinià III, i Valentinià va ser assassinat pels partidaris d'Aeci, i un any després, abans que una flota vàndal arribés a Itàlia però no va poder reunir cap defensa eficaç, va intentar fugir de la ciutat i va ser destrossat per una multitud que va fer desfilar els trossos al voltant d'un pal. Els vàndals van entrar a Roma i la van saquejar durant dues setmanes. Malgrat l'escassetat de diners per a la defensa de l'estat, des del saqueig visigot de 410 s'havien acumulat una considerable riquesa privada. Els vàndals van marxar amb grans quantitats de tresor i també amb la princesa Eudòxia, que es va convertir en l'esposa d'un rei vàndal i la mare d'un altre, Hilderic. Els vàndals van conquerir Sicília. La seva flota es va convertir en un perill constant per al comerç marítim romà, i per a les costes i illes de la Mediterrània occidental. Noves pèrdues a la Gàl·lia i ascens de Ricimer Avit es va declarar emperador a la cort de Teodoric II a Burdigala i es va traslladar a Roma amb el suport dels visigòts, on va obtenir l'acceptació de Majorià i Ricimer, comandants del que quedava de l'exèrcit d'Itàlia. Aquesta va ser la primera vegada que un regne bàrbar havia jugat un paper clau en la successió imperial, i el preu de Teodoric incloïa els metalls preciosos dels ornaments públics d'Itàlia i una campanya no supervisada a Hispània en la que va derrotar els sueus a la batalla del riu Órbigo el 5 d'octubre de 456, de la que Requiari, malferit es refugia a la Gal·lècia mentre Teodoric saquejava la seva capital Bracara Augusta, i finalment executa Requiari i els sueus van perdre el control de la Bètica, Lusitània i Cartaginense (i fins i tot de part de Gal·lècia), que va passar de nou a Roma. Els burgundis van expandir el seu regne a la vall del Roine. Els atacs dels vàndals es van reprendre el març del 456 i van prendre les restes de la diòcesi d'Àfrica,, i malgrat una ulterior ambaixada de Marcià, amb la destrucció de Càpua; Avit va encarregar a Ricimer la defensa de Sicília i les forces romanes van aconseguir derrotar els vàndals en dues batalles successives, una a prop d'Agrigento i una naval a Còrsega. Mentre l'exèrcit visigòtic estava ocupat a Hispània Majorià i Ricimer van marxar contra Avit i el van obligar a convertir-se en bisbe de Placentia, i va morir (possiblement assassinat) unes setmanes més tard. Ressorgiment amb Majorià i control de Ricimer Majorià i Ricimer controlaven Itàlia. Com Ricimer era fill d'un rei sueu i la seva mare filla d'un got, no podia aspirar a un tron imperial i després d'uns mesos de negociació amb el nou emperador de Constantinoble en els que es va rebutjar una invasió dels alamans al Llac Maggiore on van ser interceptats i derrotats per les tropes del comes Burco, enviades per Majorià, aquest va ser aclamat com a August. El 458, Teodoric va enviar un nou exèrcit a Hispània dirigit pel got Ciril·la. Majorià va reconstruir l'exèrcit i la marina d'Itàlia i es va dedicar a recuperar les províncies el sud de la Gàl·lia que no havien reconegut la seva elevació amb un exèrcit format principalment per bàrbars (bastarnes, sueus, huns, alans, rugis, burgundis, gots i sàrmates) per pacificar la província, creuant els Alps i entrant a la vall del Roine, sotmetent els burgundis i els gal·lo-romans, alguns per les armes i altres per la diplomàcia. El novembre del 458 era a Lugdunum on fou complimentat pel poeta Sidoni Apol·linar que va llegir el panegíric i fou perdonat per la seva participació en una anterior revolta. El 459 Teodoric envià un exèrcit comandat per Sunieric a Hispània però Majorià va derrotar els visigots comandats per Teodoric a la batalla d'Arelate i els va forçar a abandonar la Septimània i retirar-se cap a l'oest d'Aquitània mentre ell va romandre a Arle tot el 459 per reunir l'exèrcit amb el qual pensava anar a Àfrica. Amb el nou tractat de pau, els visigots havien de renunciar a les seves conquestes a Hispània i tornar a la situació de foederatus. El 460 va sotmetre els sueus i bagaudes a Hispània. Marcel·lí d'Il·líria, magister militum a Dalmàcia i general pagà d'un exèrcit ben equipat, el va reconèixer com a emperador i va recuperar Sicília dels vàndals. Egidi també va reconèixer Majorià i es va fer càrrec efectiu del nord de la Gàl·lia. Es van reformar els abusos en la recaptació d'impostos i es van reforçar els ajuntaments, accions necessàries per reconstruir la força de l'Imperi, però desavantatjoses per als aristòcrates més rics. Majorià va preparar una flota a Carthago Nova per a la essencial reconquesta de la diòcesi d'Àfrica. La major part dels 300 vaixells de la flota romana van ser capturades a Carthago Nova quan la flota del vàndal Genseric va fer un atac sobtat a Portus Illicitanus i Majorià va haver de fer-hi les paus i tornar a Itàlia, on es va trobar Ricimer, que el va arrestar, obligar a abdicar i executar cinc dies després. Marcel·lí a Dalmàcia, i Egidi a Soissons van rebutjar tant Ricimer com els seus titelles, i van independitzar-se. Més tard Ricimer va cedir Narbo als visigots a canvi de la seva ajuda contra Egidi fent impossible que els exèrcits romans marxessin d'Itàlia a Hispània i que només pugues governar de manera efectiva Itàlia. Del 461 al 465 va regnar Libi Sever, que mai va ser reconegut per l'Orient. Procopi Antemi Després de dos anys amb l'Imperi governat per Ricimer cap dels hèruls sense un emperador d'Occident, l'emperador romà d'Orient Lleó I el Traci va nomenar Procopi Antemi, pel seu prestigi com a militar. Va arribar a Itàlia amb un exèrcit, recolzat per Marcel·lí d'Il·líria i la seva flota. Antemi va casar la seva filla Alipia amb Ricimer, i va ser proclamat August el 12 d'abril del 467. El 468, amb un gran cost, l'imperi d'Orient va reunir una força enorme per ajudar Occident a recuperar la diòcesi d'Àfrica de mans dels vàndals, i Marcel·lí va expulsar ràpidament els vàndals de Sardenya i Sicília, i una invasió terrestre els va fer fora de Tripolitània. Basilisc, el comandant en cap amb la força principal va derrotar una flota dels vàndals prop de Sicília, va expulsar ràpidament els vàndals de Sardenya i Sicília, i Heracli d'Edessa desembarcava a la costa de Tripolitània i avançava cap a Cartago. Basilisc va desembarcar al cap Bon a pocs quilòmetres de Cartago, on Genseric es va oferir a rendir-se, si podia tenir una treva de cinc dies per preparar el procés, que va utilitzar per preparar un atac a gran escala precedit per brulots que van destruir la major part de la flota romana i van matar milers dels seus soldats. El desastre va costar 130.000 lliures d'or, uns 9.000.000 de sòlids, al tresor imperial i va sentenciar el destí de l'Imperi Romà d'Occident. Els vàndals poder mantenir la Diòcesi d'Àfrica i aviat van recuperar Sardenya i Sicília. Marcel·lí va ser assassinat, possiblement per ordre de Ricimer. El prefecte pretori de la Gàl·lia, Arvande, va intentar persuadir Euric, el nou rei dels visigots, de rebel·lar-se, amb l'argument que el poder romà a la Gàl·lia s'havia acabat de totes maneres; el rei es va negar. Antemi encara estava al comandament d'un exèrcit a Itàlia. Riothamus, cap dels romanobritànics d'Armòrica va formar una coalició amb les forces de la Gàl·lia romana en 468 sota el comandament del comte Pau contra els visigots d'Aquitània, que havien trencat el foedus amb l'Imperi. El 470 els bretons van obtenir una victòria inicial ocupant Bourges amb un exèrcit de mil dos-cents homes. Però quan van prosseguir en territori visigot foren derrotats pel cap visigot Euric a la batalla de Déols. Llavors Riothamus va escapar cap als burgundis que eren aliats dels romans. Antemi va anar en el seu suport, aplegant un exèrcit comandat nominalment pel seu fil, Antemiol, però de fet pels generals Torisari, Everding i Hermià. Antemiol va avançar cap a Arelate i van travessar el riu Roine, però fou interceptat per Euric, que va derrotar les forces tant de Riothamus com d'Antemi a la batalla d'Arles, i Euric i els borgonyons es van fer càrrec de gairebé tot el territori imperial restant al sud de la Gàl·lia. Aleshores Ricimer es va barallar amb Antemi i el va assetjar a Roma, que es va rendir el juliol de 472, després de més mesos de fam. Antemi va ser capturat i executat per ordre de Ricimer pel príncep borgonyó Gundobad. A l'agost, Ricimer va morir d'una hemorràgia pulmonar. Olybrius, el seu nou emperador, va nomenar Gundobad com el seu patrici, després va morir ell mateix en poc temps. L'Imperi d'Orient, salvat de la invasió germànica, viurà, amb el nom d'Imperi Romà d'Orient, mil anys més que el d'Occident, que sucumbirà l'any 476. El Regne de Soissons, un enclavament gal·loromà situat entre el Mosa i el Loira, governat per Siagri, l'últim representant del poder gal·loromà al nord de la Gàl·lia, es va mantenir fins la victòria de Clodoveu I a la batalla de Soissons en 486. Referències Bibliografia Enllaços externs La caiguda de l'imperi . Imperi Romà d'Occident Imperi Romà Segle V


text: La constant de Planck (de símbol h), és una constant física fonamental que caracteritza la quantització de la natura. El seu valor exacte és extremadament petit en unitats del Sistema Internacional: Relacions amb altres constants fonamentals La constant de Planck guarda relació amb altres constants físiques com les que figuren a la taula adjunta: on: , és la constant d'estructura fina, 7,297 352 5698(24) × 10–3. , és la permeabilitat magnètica del buit, 4π × 10–7 N/A2 (exacte). , és la velocitat de la llum al buit, 299 792 458 m/s (exacte). , és la constant de Rydberg, 10 973 731,568 539(55) m–1. , és la constant de massa molar definida com a 0,001 kg/mol , és la massa molar relativa de l'electró, 5,485 799 0946(22) × 10–4. , és la massa molar relativa del protó, 1,007 276 466812(90). La hipòtesi quàntica La constant de Planck, és anomenada així en honor del físic alemany Max Planck (1858-1947), que la introduí el 1901 com la relació entre la mínima energia d'un oscil·lador microscòpic i la seva freqüència de vibració. Posteriorment, amb el desenvolupament de la mecànica quàntica, aparegué en moltes de les equacions, per la qual cosa és una constant característica del món microscòpic. La radiació del cos negre El 1901, Max Planck presentà un article on donava una explicació teòrica a l'espectre de radiació del cos negre que no havia pogut ser explicada amb la física clàssica. Per fer-ho hagué d'introduir un concepte nou a la física, el de la quantització de l'energia. Inicià, així, una nova branca de la física, la mecànica quàntica. Planck suposà que un cos negre estava format per oscil·ladors elèctrics submicroscòpics que podien acumular l'energia que arribava en forma de radiació electromagnètica al cos negre; o que podien perdre energia emetent-ne. Planck suposà que el contingut energètic d'un oscil·lador, les seves energia cinètica i potencial, en qualsevol moment pot ser només un múltiple enter de la magnitud , on és la freqüència de la seva vibració i una constant universal, que ell anomenà quàntum d'acció. Per exemple, l'energia en cada instant pot ser , però mai . Això és, l'energia de l'oscil·lador està quantitzada, limitada a múltiples enters d'una quantitat determinada o quàntum d'energia: El valor de la constant de Planck és tan petit que la diferència d'energia entre els valors possibles, o nivells d'energia, és tan minsa que resulta indetectable excepte mitjançant mètodes de mesura molt sofisticats. Per aquesta raó els físics no havien observat mai la seva existència i suposaven que l'energia podia ser absorbida i emesa per part d'un cos negre de forma contínua. Amb aquesta hipòtesi, Planck pogué obtenir una equació, anomenada llei de Planck, que descriu perfectament les característiques de la radiació emesa per un cos negre: on: , és la radiància espectral, en unitats W/srd·m2 , és la constant de Boltzmann, 1,380 650 4(24) × 10–23 J/K , és la velocitat de la llum al buit, 299 792 458 m/s. D'aquesta expressió Planck en deduí les expressions empíriques anomenades llei de Stefan-Boltzmann i llei de desplaçament de Wien. En concret, la relació entre la constant que apareix a la llei de Stefan-Boltzmann, anomenada constant de Stefan-Boltzmann, i la constant de Planck és: La propagació de la radiació electromagnètica La hipòtesi de Planck fou emprada el 1905 en un article pel físic alemany Albert Einstein (1879-1955). Aquest amplià la hipòtesi de Planck a la radiació electromagnètica, suposant que aquesta es podia propagar en forma de paquets discrets d'energia, que posteriorment s'anomenaren fotons, i que aquests paquets contenien una quantitat d'energia igual al producte de la constant de Planck per la freqüència de l'ona, : Aquesta nova naturalesa corpuscular de la llum li permeté explicar, entre altres fenòmens, l'efecte fotoelèctric, que la física clàssica tampoc podia explicar a partir de la radiació electromagnètica entesa com una ona. Els espectres atòmics El 1913, el físic danès Niels Bohr (1885-1962) proposà un model atòmic per a l'àtom d'hidrogen en el qual els electrons giren entorn del nucli atòmic en unes òrbites circulars quantitzades, això és, que no totes les òrbites són possibles, sinó només aquelles que compleixen unes certes condicions. Amb aquest model Bohr explicà que les línies espectrals d'emissió eren radiació electromagnètica emesa quan un electró baixava des d'un nivell més alt en energia (òrbita més allunyada del nucli atòmic) a una inferior (òrbita més propera). Les línies dels espectres atòmics d'absorció corresponien al procés invers, és a dir a l'absorció de radiació electromagnètica per part d'un electró que l'invertia en pujar de nivell, des d'una òrbita propera al nucli atòmic a una més allunyada. Aquests bots dels electrons entre òrbites o nivells d'energia electrònics és el que mesura la fórmula de Rydberg. Bohr deduí teòricament la fórmula de Rydberg i l'expressà en funció d'altres constants, entre elles la de Planck, la constant de Rydberg: on: , és la massa en repòs de l'electró, , és la càrrega elèctrica elemental, , és la constant dielèctrica del buit, i , és la velocitat de la llum en el buit. L'existència de nivells energètics quantitzats, fou comprovada experimentalment el 1914 mitjançant l'experiment de Franck-Hertz, amb àtoms de mercuri. La dualitat ona-corpuscle El 1924 el físic francès Louis de Broglie (1892-1987) proposà la hipòtesi que les partícules de massa també tenen un comportament dual com la radiació electromagnètica que és alhora ona i corpuscle. En la seva tesi doctoral proposà aquesta hipòtesi i calculà la longitud d'ona, , que haurien de tenir les ones de les partícules en moviment. La relació és molt simple, la longitud d'ona és la relació entre la constant de Planck i el moment lineal, , de la partícula que es mou amb una velocitat : El valor tant petit de la constant de Planck fa que les ones dels cossos macroscòpics, com ara una persona o una pilota de tennis, siguin indetectables per a nosaltres, i només tenguin importància a escala microscòpica. Així la longitud d'ona d'una persona movent-se a 1 m/s és de només 10–35 m. Aquesta hipòtesi fou plenament confirmada el 1927 amb l'experiment de Davisson-Germer i amb el de Thomson, de difracció d'electrons per cristalls. L'equació de Schrödinger El 1926 el físic austríac Erwin Schrödinger (1887-1961) publicà un article on proposava un nou model atòmic a partir de la descripció de l'estat dels electrons en els àtoms com si fossin ones seguint, la hipòtesi de de Broglie. L'equació d'ona de Schrödinger conté la constant de Planck i compleix l'equació de Schrödinger: on: és la funció d'ona, que és l'amplitud de probabilitat per a diferents espais de configuració del sistema. és l'operador lineal Hamiltonià. Per a un sistema determinat, les diferents funcions pròpies , solucions de l'equació de Schrödinger, són conegudes com a orbitals atòmics, i són caracteritzades per uns valors propis que corresponen a l'energia dels esmentats orbitals. El mòdul al quadrat de la funció té el significat, segons el físic alemany Max Born (1882-1970), de la probabilitat de localització de l'electró que descriu l'esmentada funció en una regió determinada de l'espai, i la seva representació gràfica constitueix la imatge visual dels orbitals. El coneixement exacte del hamiltonià pot ésser únicament assolit en els sistemes que consten d'un sol electró, és a dir, l'àtom d'hidrogen i els àtoms hidrogenoides (He+, Li2+, Be3+), per la qual cosa cal recórrer generalment a mètodes aproximats per a la resolució de l'equació, com ara el mètode del camp autocoherent de Hartree i el dels orbitals aproximats de Slater. Principi d'incertesa El 1927 el físic alemany Werner Heisenberg (1901-1976) publicà un article on apareix el principi d'incertesa o principi d'indeterminació, que postula que no es pot saber, alhora i amb total precisió, el valor de certs objectes observables, com per exemple la posició i el moment lineal, , d'una partícula de massa que es mou amb una velocitat . El principi d'incertesa és un dels principis més importants de la mecànica quàntica. Les mesures de l'objecte observable tindran desviació estàndard de la posició i del moment lineal . El principi d'incertesa dona una relació entre aquestes dues desviacions i, matemàticament, està relacionat amb la constant de Planck ja que s'expressa com: Radiació de Hawking La radiació de Hawking és una emissió tèrmica dels forats negres, cossos d'elevada densitat de massa que impedeixen la sortida de la llum del seu interior, deguda a efectes quàntics. Aquesta radiació fou proposada pel físic anglès Stephen W. Hawking (1942-2018) l'any 1974 basant-se en càlculs teòrics. En concret, Hawking predigué que un forat negre de Schwarschild de massa emet radiació electromagnètica com un si fos un cos negre a temperatura : on: , és la constant de Stefan-Boltzmann, , és la constant de gravitació universal. En aquesta expressió apareix novament la constant de Planck, ja que es tracta d'un fenomen quàntic. A partir de l'observació que l'horitzó d'esdeveniments creix sempre que cau matèria en un forat negre, el 1972 el físic israelià, d'origen mexicà, Jacob David Bekenstein (1947-2015) suggerí que això significava una mesura del creixement de l'entropia del forat negre. Hawking, d'acord amb la segona llei de la termodinàmica, afirmà que si un forat negre té entropia també ha de tenir certa temperatura i això provoca que hagi d'emetre radiació. L'emissió es podria entendre prenent parells de partícules virtuals, una de les quals és xuclada pel forat negre, mentre que l'altre pot escapar de la rodalia del forat negre com a partícula real. L'energia positiva de la radiació sortint es contrarestaria per un flux de partícules d'energia negativa cap a l'interior del forat negre. El forat negre perdria massa. És possible que a partir de certa massa crítica el forat negre ja no produeixi més emissions i per tant la pèrdua de massa no continuaria. La radiació de Hawking no ha estat mai encara observada experimentalment. En cas de ser-ho, es tractaria de la primera prova experimental d'un efecte combinat de teoria general de la relativitat i de la mecànica quàntica. Constant de Planck reduïda La constant de Planck reduïda (símbol ) és la constant de Planck dividida per , ja que així es poden simplificar moltes fórmules que apareixen a la mecànica quàntica. El seu valor és: Sovint s'anomena "h tallada" o "h-barra" i a vegades (rarament) s'esmenta com a constant de Dirac, en honor de Paul Adrien Maurice Dirac. Determinació experimental La primera mesura experimental de la constant de Planck la realitzà el 1913 el físic nord-americà Robert Andrews Millikan (1868-1953) en el seu famós experiment de la gota d'oli, que li permeté obtenir el valor de la càrrega elemental i, amb ella, una sèrie de valors de constants fonamentals, entre les quals hi havia la constant de Planck a partir d'una relació amb la constant de Stefan-Boltzmann. El valor obtingut fou , que difereix en només un 0,1% del valor acceptat actualment. Efecte fotoelèctric Robert Millikan es proposà realitzar una mesura més precisa de la constant de Planck, per la qual cosa realitzà mesures precises de l'efecte fotoelèctric a partir de l'equació d'Einstein. El 1916 publicà el valor . Referències Enllaços externs Mecànica quàntica Planck, constant de


text: La càbala (hebreu: קַבָּלָה) és la tradició mística del judaisme. El nom càbala prové de l'arrel hebrea q-b-l i significa 'rebre'. Les arrels primeres de la càbala es troben a la Torà, les escriptures sagrades del judaisme. A causa de la tradició oral centenària, la càbala va incorporar influències diverses, com ara gnòstiques, neoplatòniques i cristianes. Com tots els misticismes, la càbala escapa als intents de classificació científica unívoca. Es pot considerar un coneixement esotèric, que pot aprendre's mitjançant l'estudi i també mitjançant l'experiència. Aquesta experiència iniciàtica es transmet primer per tradició oral i, posteriorment, per escrit; és per això que la relació entre el mestre i l'alumne esdevé essencial, ja que el mestre mostra a l'alumne els principis bàsics de la tradició i aquest últim aprèn el més important sobre l'ésser humà, Déu i el món. La càbala sempre tracta de la relació directa entre l'individu i Déu i la formació del seu esperit. Càbala jueva Els primers transmissors de la tradició cabalística sorgiren del judaisme rabínic, especialment del cercle intel·lectual del rabí Jochanan ben Sakkai i del rabí Akiba ben Josef, molt influents a la Judea del dC. Els temes principals d'aquesta tradició no escrita eren especulacions sobre la descripció bíblica del Gènesi i les visions del profeta Ezequiel sobre el tron diví (Ezequiel, 1). Aquest corrent s'anomenarà posteriorment Merkaba (de l'hebreu מרכבה, 'carro'). Segles més tard, van aparèixer els primers documents escrits. Com a prova del , hi ha el llibre Sefer Yezira, que es va redactar entre els segles III i VI. Conté la presentació dels 10 sefirot i de les 22 lletres de l'alfabet hebreu com els nombres originaris i les relacions en què es basa el món. Tot això es materialitza gràficament mitjançant l'arbre de la vida cabalístic. El llibre Tómer Dèbora (La Palmera de Dèbora) fou escrit al , a Safed, a l'Imperi Otomà. Aquesta obra del Rabí Moisès Cordovero, és una aproximació a la mística cabalista, i especula sobre com les eleccions personals tenen implicacions en el Cosmos. A l'alta edat mitjana, els centres del moviment cabalístic eren l'hassidisme alemany de Renània (segles i ), l'escola de Girona, (segles a ) on hi havia el centre cabalístic més important d'occident i que va ser coneguda com la ciutat mare d'Israel, amb personatges tan destacats com Nahmànides o Azriel de Girona; i també l'anomenada càbala profètica a la península Ibèrica, representada per Abraham Abulafia i Gikatilla. D'aquesta tradició dels jueus sefardites, cap a finals del , es van redactar els escrits més importants de la càbala: el Zohar (en hebreu: זהר, El llibre de l'esplendor). Hom suposa que l'autor fou el cabalista castellà Moisès de Lleó (1305), per la inclusió de fets passats amb posterioritat en la vida de Shimon bar Iojai. De tota manera, segurament en l'obra hi ha material més antic i d'altres autors. El Zohar conté estudis i interpretacions molt amplis i varis de la Torà, relats de l'origen místic del judaisme (especialment sobre el rabí Shimmon ben Jokhai) i especulacions sobre el valor de les xifres i les lletres com a fonament del món. El Zohar s'inclou, juntament amb la Tanakh i el Talmud, en els textos més importants del judaisme. Després de l'expulsió de Castella i de la Corona d'Aragó el 1492, la localitat de Safed a Galilea esdevingué el centre de les ensenyances cabalístiques. En fou un dels personatges més destacats Isaac Lúria (1534-1572), que va fer aportacions molt interessants en qüestions molt relacionades amb la creació del món, entre les quals destaquen la imatge de l'autocontracció de Déu per deixar lloc a la creació (Zimzum), el "trencament de les gerres" durant la creació i l'alliberament de les guspires de llum divines (shebirath hakelim), especulacions sobre l'Infinit (Ein Sof) i diverses ensenyances sobre migració de les ànimes (gilgul). L'objectiu de tots els esforços humans és reconstruir, en un procés de perfeccionament (tikkun), l'estat sagrat primer del món de l'existència divina. Aquests coneixements s'expliquen fil per randa en descripcions molt detallades i mitjançant imatges molt complexes i minucioses. La càbala luriànica s'entén com una ciència sobre Déu, el món i la persona com a interpretació mística d'un exili de la humanitat i de la seva salvació en l'horitzó cosmològic. La càbala elaborada per Isaac Lúria a Safed ha tingut una gran influència sobre el judaisme. Molts elements d'aquestes ensenyances foren incorporats al hassidisme de l'est d'Europa durant els segles XVII i . Gràcies a la tímida inclusió d'elements messiànics i una certa simplificació de l'arquitectura diferenciadora dels centres d'estudi, la càbala va guanyar molts adeptes en els centres hassídics dels jueus d'aquesta regió. Yehuda Leib Halevi Ashlag, nascut a Varsòvia el 1884, va revisar sistemàticament tots els conceptes primordials de la càbala. Va escriure, entre d'altres, comentaris exhaustius sobre les escriptures bàsiques, Etz Chaim ('L'arbre de la vida') d'Isaac Luria i el Zohar, 1943. La seva obra Talmud Eser Sefirot (comentaris dels escrits de Luria) i sobretot els comentaris del Zohar van fer que es guanyés el sobrenom de Baal HaSulam, 'Senyor de l'Escala', ja que la seva obra sobre el Zohar constituïa, segons ell, "l'escala per accedir a l'àtic ple d'abundància", en referència als coneixements espirituals que es poden extreure del Zohar. Ashlag es diferencia clarament dels primers cabalistes, que estudiaven i ensenyaven la càbala en secret. Un dels seus èxits fou la popularització de la càbala entre les masses, que als ulls d'Ashlag era imprescindible per a combatre l'egoisme creixent de la humanitat. Aquest egoisme havia de portar, segons Ashlag, a un estadi nou de buidor interior, de la qual seria impossible sortir sense ajuda de l'espiritualitat. Ashlag desenvolupà un sistema que permetia a qualsevol persona de conèixer el sentit de la seva existència i poder viure-hi d'acord, per assolir-ne així la plenitud. Ashlag va preveure que, cap al 1995, la majoria de la humanitat ja s'hauria unit a l'estudi de la càbala. Una altra obra important relacionada amb Ashlag és el llibre Shamati, que és un compendi de converses i pensaments d'Ashlag recollits pel seu fill i deixeble Baruch Ashlag (1906-1991). Un deixeble de Baruch Ashlag, el Dr. Michael Laitman, és un cabalista i científic del camp de la biocibernètica, i és considerat l'hereu legítim de la tradició d'Ashlag. Després de la mort del seu mestre, fundà una acadèmia cabalística anomenada Bnei Baruch ('Fills de Barukh'). En aquest centre, explica diàriament els seus coneixements, que fins i tot es retransmeten en directe a la televisió israeliana. Laitman és el fundador de l'Institut d'Investigació Ashlag i membre actiu del Club de Budapest, integrat en el Consell Mundial de la Saviesa. El centre de Kabbalah va ser fundat en els Estats Units el 1965 com l'Institut Nacional d'Investigació de la Càbala per Philip Berg i Rav Tzvi Yehuda Brandwein, deixeble de Rabí Yehuda Ashlag. Més tard, Philip Berg i la seva dona Karen Berg van restablir l'organització en tot el món com a centre de Kabbalah. En els últims temps, el seu ensenyament d'estil New Age ha atret celebritats de totes les creences i atenció dels mitjans, tot i que l'organització està dirigida per mestres jueus ortodoxos. Càbala cristiana Athanasius Kircher és el creador del terme càbala cristiana. La qüestió de si mai ha existit una càbala cristiana en el sentit d'un misticisme cabalístic amb elements cristians, encara no s'ha respost definitivament. No ha existit cap pensador cabalístic creatiu de l'estil d'Isaac Lúria, que amb la seva visió d'un Adam Kadmon creà un mite de la creació gnòstic i cabalístic propi i vital. Tanmateix, hom pot destacar la recepció fructífera de textos cabalístics durant els inicis de l'humanisme, sobretot gràcies a Giovanni Pico della Mirandola i les seves obres Conclusiones philosophicae, kabblisticae et theologicae sive theses DCCCC, 1486, i Oratio de hominis dignitate, 1486 (aquesta última pòstuma). Johannes Reuchlin va sintetitzar en les seves obres (De verbo mirifico, de 1494, i De arte cabalistica, de 1517) la teologia cristiana, la filosofia pitagòrica i neoplatònica i el misticisme jueu. Agrippa von Nettesheim va escriure De Occulta Philosophia - Antwerpen, Paris und Köln, 1530-1533, un "èxit de vendes" de l'època. En l'obra explicà l'esoterisme cabalístic que impregnava el dogmatisme cristià. Altres obres importants en són Amphitheatrum Sapientiae Aeternae Solius Verae, Hamburg: s. n., 1595 (Amfiteatre de l'única saviesa vertadera i infinita), una mescla de màgia cristiana, alquímia i càbala; la Cabbala denudata, 2 toms, 1677-1684, del pare Christian Knorr von Rosenroth, la primera gran traducció del Zohar al llatí. L'interès d'aquest teòleg, poeta i hermètic en la matèria es mostra en la traducció comentada per ell de Magia naturalis, 1680, de G. della Portas, però també en la col·laboració estreta amb l'alquimista i lingüista Johan Baptista van Helmont. Càbala hermètica Els temes i les ensenyances de la càbala gaudeixen, des dels inicis del , de gran interès i atenció per part de no jueus. Tot i que al principi això només va ocórrer entre els teòlegs i alguns cercles secrets (com ara la teosofia o els Golden Dawn), l'arribada de la New Age i l'esoterisme modern han fet que es difongui entre les masses. La frontera entre la càbala especulativa (o càbala teorètica) i la màgia (o càbala pràctica) encara oscil·la en l'hermètica oriental. Mentre que Gershom Scholem encara podia establir connexions entre la càbala jueva, la cristiana i l'alquímia en la seva obra Alquímia i càbala, a finals del els corrents hermètics es van separar. Els hermètics, però, encara relacionen l'alquímia i la càbala, aquesta última com a mitjà d'iniciació. La transmissió oral de coneixements de la Torà i els significats místics de la Torà encara són un element clau dels hermètics. Ja la càbala dels Golden Dawn es relacionava poc amb la càbala jueva i l'hermenèutica cabalística de la Tanakh. La càbala de l'Ordo Templi Orientis d'Aleister Crowley té com a base el llibre Liber Al vel Legis, que es distancia completament de la càbala jueva. Per a la Kawwana (l'Església del nou Aeon), la càbala d'inspiració luriànica és una font de coneixements important. Referències Bibliografia Judaisme Misticisme Esoterisme Teologia jueva