text: Les belles arts o arts majors són arts que es desenvolupen principalment per un concepte estètic més que no pas per una aplicació pràctica. «Art» és sovint sinònim de Belles Arts o Arts Majors. Alguns opinen que avui dia el terme s'ha quedat obsolet, sobretot després de l'adveniment de les avantguardes del . La polèmica sobre què és art, com s'ha d'anomenar i què inclou comença amb Plató i Aristòtil i sembla que mai no ha estat possible concretar. Etimologia Els grecs antics dividien les arts en "superiors" i "menors", sent les primeres aquelles que permetien gaudir les obres per mitjà dels sentits superiors, vista i oïda, amb els quals no cal entrar en contacte físic amb l'objecte observat. Les arts menors serien les que impressionen als sentits menors, gust, olfacte i tacte, amb els que és necessari entrar en contacte amb l'objecte com la gastronomia o la perfumeria. Tot i l'ús del terme per Francesco da Hollanda (boas artes) al i per Charles Perrault el 1690, l'expressió "belles arts" va esdevenir un concepte l'any 1747, a partir de la publicació del llibre Les beaux arts reduïts à un seul principe. En aquest Charles Batteux distingeix tres grups d'arts: belles arts, arts mecàniques i arts intermèdies. El 1751 a la Gran Enciclopèdia francesa, Diderot continua emprant la contraposició d'arts liberals davant arts mecàniques per classificar les arts en l'article art, però d'Alembert empra el terme beaux arts ("belles arts") a la introducció de l'Enciclopèdia. Des d'aquesta plataforma es traduirà i popularitzarà el terme belles arts. Història En l'àmbit més proper i després de la Guerra de Successió, Catalunya perd les sis universitats de què disposava i se n'inaugura una de nova, al centre del Principat el (1717), la de Cervera. La capital de la Segarra durant el conflicte es va mostrar borbònica. Des de mitjans del , la corona espanyola, influenciada per polítiques europees, impulsa acadèmies, escoles i estudis. En principi, és una docència lligada a institucions militars. A Catalunya, la iniciativa privada aprofita aquesta nova política; la Junta de Comerç crea diverses escoles, entre elles, la "Escuela gratuita de diseño" el 1775. Aquesta dona fruit a tres institucions actuals: la Reial Acadèmia catalana de Belles Arts, l'Escola d'Arts Aplicades i d'Oficis Artístics (Llotja) i la Facultat de Belles Arts. La mateixa Junta de Comerç crea estudis de caràcter més tècnic que amb el pas del temps i agrupament amb altres iniciatives d'altres indrets catalans esdevindrà la Universitat Politècnica de Catalunya. Funcions Per alguns autors, la funció d'una obra de belles arts és aportar una mirada diferent. Al context de la modernitat es va considerar que contribuïa a augmentar la sensibilitat i la creativitat tant de l'artista com de l'espectador, i això les diferenciava del coneixement filosòfic i del científic. S'ha afirmat que són expressions de la ideologia estètica d'una societat, així, els avantguardistes, per exemple, pretenien donar llibertat a les persones trencant els cànons establerts. En 1747, Charles Batteux va classificar les arts segons el que ell entenia que era la funció de cadascuna i les va organitzar en el que es considera el sistema modern de les "belles arts". Per a ell, l'únic objectiu d'aquestes era la cerca de la bellesa i comprenia exactament cinc disciplines: dues arts plàstiques (pintura i escultura), dues escèniques (música i dansa) i una literària (el text poètic). El 1750, l'estètica, com a disciplina autònoma, va elaborar el seu estatut propi assumint com a objecte propi el conjunt de les arts. Per Batteux, encara en el context de la modernitat, el conjunt de les belles arts són el "llenguatge de la humanitat" i el seu camp d'actuació són els sentiments mentre que la paraula és el "llenguatge dels homes" i actua sobre la raó. Per ell, les belles arts són formades per la música, la poesia, la pintura, l'escultura i la dansa; el conjunt intermedi el formen les arts que pretenen proporcionar plaer alhora que esdevenir útils, sent aquestes l'arquitectura i la retòrica; i el conjunt de les arts mecàniques la resta d'arts, la finalitat darrera de les quals era esdevenir útils. Segons Raoul de Longchamp, els oficis útils eren l ars victuaria , per alimentar la gent; l ars lanificaria , per vestir; l arquitectura , per procurar-los una casa; l ars suffragatoria , per donar-los mitjans de transport; l ars medicinaria , que els guaria; l ars negotiatoria , per al comerç i l ars militaria , per defensar-se. A més de la bellesa, i especialment en el marc de la postmodernitat, es considera que les anomenades belles arts solen tenir funcions no tangibles, com per exemple per expressar alguna cosa, crear una atmosfera, provocar un estat anímic o mental, interrogar sobre una tradició o una creença, oferir una nova mirada a quelcom, visibilitzar una situació o circumstàncies, fer crítica política o social, utilitzar la ironia o l'humor, lluitar contra rols i estereotips, connectar persones o grups de persones, fer comunitat, relacionar diferents cultures, crear noves idees, recordar, proposar mons imaginaris possibles o impossibles, i molts altres, sense oblidar la no-funció, ni tan sols de bellesa, que reivindiquen alguns artistes, com per exemple, Dalí. Així, ja no sempre cerquen la bellesa. Poden qüestionar cànons estètics normatius i fins i tot tenir per objectiu la lletjor, com el kitsch o, més directament, el lletgisme. A tall d'exemple, els quadres de Jean Dubuffet i Jean Fautrier associats a Albert Camus i Jean Paul Sartre. Classificació L'expressió "belles arts" s'emprava anteriorment per referir-se a la classificació batteuxiana de les sis disciplines artístiques que considerava que tenien per objectiu l'expressió de la bellesa: La pintura aconsegueix la seva finalitat bàsicament a través del color. L'escultura amb la forma. L'arquitectura amb la creació d'espais. La música amb el so. La poesia amb la paraula. La dansa amb el moviment. A partir d'això, Ricciotto Canudo anomenà "setè art" al cinema, o art cinematogràfic, l'any 1914, quan definí el cinema com l'art plàstica en moviment que compèndia totes les arts. Aquest terme s'ha popularitzat com a sinònim de cinema, que avui s'inclou al conjunt de les arts audiovisuals. Actualment l'escultura i la pintura pertanyen al grup de les arts plàstiques, amb la fotografia i altres arts. Avui dia les obres d'arquitectura i d'enginyeria s'inclouen de vegades a les "arts i oficis", o arts aplicades, però en general ja no es consideren "belles arts". Per exemple, a París, l'escola d'arts i oficis (École d'arts et métiers) és una prestigiosa escola d'enginyeria. Algunes arts decoratives poden estar relacionades amb els espais habitables o no habitables. La música i la dansa pertanyen a les arts escèniques, amb altres com el circ, l'òpera o el teatre, però també són encara avui dia considerades belles arts, junt amb la pintura i l'escultura; i ja no l'arquitectura ni la poesia, aquesta darrera considerada una expressió artística mitjançant la paraula. La poesia s'estudia encara a algunes universitats de belles arts al món, com per exemple a Santiago de Xile, però, en el seu sentit estricte es considera un gènere literari. En un sentit més ampli, es parla de poètiques i de poesia com a formes i maneres possibles, no obligatòries, d'usar altres arts, com les audiovisuals, les instal·lacions, la dansa, la música o la fotografia. Formació Belles arts és el nom una llicenciatura universitària en alguns països. A Espanya, aquesta llicenciatura comprèn estudis de conservació i restauració d'obres d'art, disseny, fotografia, pintura, dibuix, gravat i pedagogia de l'art entre d'altres. El terme s'ha usat per a designar un nombre limitat de disciplines artístiques i és encara usat per escoles, instituts, i altres organitzacions per a indicar una perspectiva tradicional en el món de l'art, sovint insinuant una associació amb l'art clàssic o l'art acadèmic. Referències Enllaços externs Biblioteca de Catalunya Facultat de Belles Arts de la UB Escola d'Arts Aplicades i d'Oficis Artístics Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi Tallers de belles arts a la UPC Arts


source: wikipedia

text: Un bit —simbolitzat habitualment com a b, de l'anglès, binary digit, "dígit binari"— és la unitat d'informació mínima utilitzada en Informàtica i en teoria de la informació. Un bit pot tenir només dos estats mútuament exclusius, habitualment representats amb 0 i 1, o vertader o fals, obert o tancat, blanc o negre, nord o sud, masculí o femení, vermell o blau, etc. Només cal assignar un d'aquests valors a l'estat de "apagat" (0), i l'altre a l'estat de "encès" (1). La paraula «bit» és la contracció de les paraules angleses binary digit, que signifiquen «xifra binària», amb un doble sentit de la paraula bit, que també significa «tros». No s'ha de confondre un bit amb un byte, paraula anglesa que es pronuncia /bait/. En informàtica, el byte és un grup elemental de 6 a 9 bits, generalment 8, en aquest cas també se'n dirà un octet. Se'n deu la invenció a John Tukey i la popularització a Claude Elwood Shannon. Es pot imaginar un bit com una bombeta que pot estar en un dels següents dos estats: Apagada o encesa Història La codificació de la informació usant símbols discrets (bits) es va començar a usar en les targetes perforades inventades per Basile Bouchon i Jean-Baptiste Falcon (1732), desenvolupat per Joseph Marie Jacquard (1804), i més tard adoptada per Semen Korsakov, Charles Babbage, Herman Hollerith, i els primers fabricants d'ordinadors com IBM. La mateixa idea es pot aplicar a una cinta de paper perforada. En tots aquests sistemes, el mitjà (targeta o cinta) conté, conceptualment, una llista de posicions que poden contenir forats. Cada posició pot estar perforada o no, constituint així un bit d'informació. La codificació de text mitjançant bits també fou utilitzat en codi Morse (1844) i als inicis de les màquines amb capacitat de comunicació digital com els teletips. Ralph Hartley va suggerir l'ús d'una mesura logarítmica de la informació en 1928. Claude I. Shannon va ser el primer a utilitzar la paraula bit en el seu estudi A Mathematical Theory of Communication. Ell atribueix l'origen de la paraula a John W. Tukey, que havia escrit una nota dels Laboratoris Bell el 9 de gener de 1947 a la qual va contraure "dígit binari" ("binary digit") simplement "bit". Curiosament, Vannevar Bush havia escrit el 1936 que "bits d'informació" podrien ser emmagatzemats en les targetes perforades utilitzades en els ordinadors mecànics de l'època. La primera computadora programable construïda per Konrad Zuse usava notació binària per als nombres. Notació dels valors Un bit no pot tenir més que dos valors. Segons el context, digital, lògic (vegeu Àlgebra de Boole, electrònica digital, o magnètica, se'ls anomena «zero» i «un», que equival respectivament a «fals» i «verdader», «obert» i «tancat», o «nord» i «sud»): El valor 0 és associat a «obert» en electrònica, ja que quan un interruptor és obert, llavors el circuit està obert, i el corrent no passa. Abreviatura i símbol No hi ha un estàndard universalment acceptat sobre les abreviatures de bit i byte. Un estàndard freqüentment citat és el de la Comissió electrotècnica internacional que defineix bit com el símbol de la unitat binària (per exemple kbit per a quilobit). El mateix estàndard defineix o i B per al byte. Avui, l'estàndard harmonitzat ISO/IEC reemplaça i anul·la els articles 3.8 i 3.9 de la norma IEC 60027-2:2005 (els relatius a la teoria de la informació i als prefixos binaris). Un altre estàndard sovint citat és l'IEEE 1541, que dona b com a símbol d'unitat per a bit i B per a byte. Aquesta convenció és freqüentment utilitzada en informàtica, però no gaudeix d'un reconeixement internacional per diverses raons: aquests dos símbols ja són utilitzats per a altres unitats: b per al barn i B per al bel; bit és ja l'abreviatura de binary dígit, hi ha poques raons per abreviar-lo més; les normes del SI volen que les majúscules en els símbols d'unitats estiguin reservades a les que tenen per origen el nom d'una persona (A, símbol de l'ampere; V, símbol del volt, etc.; però tots els noms d'unitats s'escriuen en minúscules: metre, segon, ampere, volt, etc.) en lloc de byte, el terme octet és utilitzat en certs àmbits (per l'UIT sobretot) b és de vegades utilitzat com a símbol del byte, així com bit per al bit. El bel és rarament utilitzat així, s'utilitza més aviat el decibel (dB), que és poc probable confondre amb un decibyte, l'eventualitat d'una confusió és rara, tot i que les dues unitats són utilitzades en telecomunicacions. Paral·lelització del tren de bits Dels anys 1970 fins al 1986, els investigadors han intentat tractar els més grans nombres sencers possibles per cicle de rellotge pels seus processadors més poderosos. En efecte, és molt més eficaç en termes de rapidesa fer per una instrucció un càlcul sobre una xifra codificat en un gran nombre d'octets més aviat que de descompondre l'operació en diverses operacions que manipulen xifres més petites. L'Intel 4004 va ser el primer microprocessador. Manipulava paraules de 4 bits. Els processadors de 8 bits el va reemplaçar; han seguit els de 16 bits, els 16-32, els de 32 bits, els de 64 bits que equipen els ordinadors personals des de 2002, i així fins al processador Very Long Instruction Word. Tractament paral·lel dels bits Els circuits electrònics són sovint concebuts per tractar diversos bits en paral·lel. Això permet accelerar o augmentar les capacitats de tractament de la informació. Exemple d'acceleració de tractament: Cal un segon per transferir un megabyte de dades a través d'un bus informàtic de 8 bits cadenciat a 1 megahertz. Si l'amplada del bus és duplicada a 16 bits, llavors amb mig segon n'hi ha prou. Exemple d'augment de les capacitats: Un processador de 32 bits pot dirigir un màxim de 4 GiB de memòria d'ordinador i un de 64 bits pot dirigir 16 EiBs. El subdimensionament de les capacitats dels processadors és un problema històric per l'augment de les capacitats de memòria. Així, els PC Compatibles han estat de manera inicial basats en una arquitectura de 16 bits (estructura x86) que no podia adreçar més de 64 kbibytes de memòria sense passar per complicacions (segmentació, memòria estesa, memòria expandida). Les capacitats de tractament 32 bits foren introduïdes en la família x86 amb l'Intel 80386, però no va ser fins a un sistema operatiu concebut per treure profit de les capacitats de 32 bits (Linux, Windows NT, Windows 95) quan els 4 gibibytes d'adreçament poden plenament ser explotats. Les dificultats trobades per augmentar les capacitats ampliant el nombre de bits tractats de manera simultània constitueixen un desafiament tècnic que ha estat àmpliament explotat pel màrqueting. Així els venedors de consoles de jocs i de targetes gràfiques han presentat sovint el seu producte com de 32, 64 o 128 bits basant-se en el bus més ample que es podia trobar al producte, sense que constituís una especificació tècnica molt pertinent. Referències Vegeu també Operació bit a bit Unitats d'informació


text: Miquel Batllori i Munné (Barcelona, 1 d'octubre de 1909 - Sant Cugat del Vallès, 9 de febrer de 2003) fou un historiador i jesuïta català. Biografia Batllori nasqué l'1 d'octubre de 1909 fill del català Antoni Batllori i de la cubana Paula Munné. Els seus pares havien fet fortuna a la Cuba colonial i a casa seva sempre tingué l'estímul vers les lletres i les arts. Afectat d'osteomielitis, va estudiar primària i batxillerat a l'Escola Jesuïta del carrer Casp de Barcelona, posteriorment es va graduar en Filosofia i Lletres i Dret a la Universitat de Barcelona el 1928. Aquell mateix ingressà a la Companyia de Jesús per iniciar el seu noviciat, estudiant humanitats al Monestir de Veruela, a la província de Saragossa. Finalment llicenciat en teologia va publicar innombrables treballs, que han estat reunits en la seva Obra Completa en dinou volums. En la seva llarga trajectòria, va ser director de l'Institut Històric de la Companyia de Jesús i catedràtic d'Història Moderna a la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma. Estudiós de vocació universal, es va interessar de forma especial per les figures de Ramon Llull, Ramon de Penyafort i Arnau de Vilanova. La seva monumental obra sobre el llinatge dels Borja va marcar una fita en el camp de la historiografia sobre l'època del Renaixement. Mereixedor l'any 1980 del Premi Lletra d'Or; l'any 1982 de la Creu de Sant Jordi; el 1985 de la Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya; el 1989 fou elegit acadèmic corresponent a Roma de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi; el 1990 rep el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes; el 1995 el Premi Príncep d'Astúries de Ciències Socials, juntament amb l'historiador portuguès Joaquim Veríssimo Serrão; el 1998 la Medalla d'Or de la Comunitat Autònoma de les Illes Balears i el 2001 el Premi Nacional de les Lletres Espanyoles i la Medalla d'Honor del Parlament de Catalunya. El 1989 i amb motiu del seu vuitantè aniversari, les tretze universitats dels Països Catalans l'investiren conjuntament doctor honoris causa. L'any 1999 se li va atorgar la Medalla d'Honor de la Xarxa Vives d'Universitats. En morir, fou sebollit al cementiri del Centre Borja de Sant Cugat del Vallès, residència jesuïta on havia residit els últims anys de vida. Publicacions Recuerdos de casi un siglo (2003, amb Cristina Gatell) Lingüística i etnologia al segle XVIII: Lorenzo Hervás (1999) Estètica i musicologia neoclàssiques: Esteban de Arteaga (1999) Iberoamèrica: Del descobriment a la independèndencia (1999) Els catalans en la cultura hispanoitaliana (1998) Cultura i finances a l'edat moderna (1997) La Il·lustració (1997) Les reformes religioses al segle XVI (1996) De l'humanisme i del Renaixement (1995) Baltasar Gracián i el Barroc (1996) De l'Edat Mitjana als temps moderns i contemporanis: Cinc converses sobre els meus escrits (1994) La família Borja (1994) Arnau de Vilanova i l'arnaldisme (1994) Església i societat a la Catalunya del s.XVIII (1990) Humanismo y Renacimiento: estudios hispano-europeos (1987) Llull (1987) Ramón Llull: antología filosòfica (1984) Orientacions i recerques: Segles XII-XX (1983) Baltasar Gracián (1983) Cultura e finanze, Studi della storia dei gesuiti da S. Ignazio al Vaticano II (1983) Vida de Ramón Llull: la vida escrita i la iconografía coetànies (1982) Llengua, història i societat a Mallorca i Menorca (1979) A través de la història i la cultura (1979) Der katalanisch-aragonische Humanismus: Vom 14. bis 16. Jahrhundert: 12. Vorlesung der Aeneas-Silvius-Stiftung (1977). Galeria de personatges: De Benedetto Croce a Jaume Vicens Vives (1975) Algunos momentos de expansión de la historia y cultura valencianas: Discurso leído en el acto de investidura como Doctor Honoris Causa (1975) Facultad de Filosofía y Letras. Universidad de Valencia. Arxiu Vidal i Barraquer: Església i Estat durant la Segona República Espanyola (1931-1936) (1971) Catalunya a l'època moderna: recerques d'història cultural i religiosa (1971) Baltasar Gracián en su vida y en sus obras (1969) Josep Finestres: epistolari (1969) La cultura hispano-italiana de los jesuitas expulsos (1966) Il pensiero de la Rinascenza in Spagna e Portogallo (1964) La primera misión pontificada a Hispanoamérica 1823-1825 (1963) Ignasi Casanoves: reliquies literàries (1960) Introducción a Ramón Llull (1960) Ramón Llull en el món del seu temps (1960) Balmes i Casanoves, estudis biogràfics i doctrinals (1959) Vuit segles de cultura catalana a Europa (1958) Gracián y el barroco (1958) El abate Viscardo: Historia y mito de la intervención de los jesuitas en la independencia de Hispanoamérica (1953) Cartas del padre Bartolomé Pou al Cardenal Despuig (1946) Jerónimo Nadal y el Concilio de Trento (1946) Esteban de Arteaga (1943) Francisco Gustá, apologista y crítico (1941. Tesi doctoral. Universidad de Madrid) Vegeu també Academia de la Historia Recercador Referències Enllaços externs Fundació Príncep d'Astúries, Príncep d'Astúries de Ciències Socials 1995 Religiosos barcelonins contemporanis Historiadors barcelonins contemporanis Jesuïtes barcelonins Teòlegs barcelonins Lul·listes Estudiants de dret i filosofia i lletres de la UB Alumnes de la Pontifícia Universitat Gregoriana Creus de Sant Jordi 1982 Medalles d'Or de la Generalitat de Catalunya Premis d'Honor de les Lletres Catalanes Premis Príncep d'Astúries de Ciències Socials Medalles d'Or de la Comunitat Autònoma de les Illes Balears Membres corresponents de la Secció Històrico-Arqueològica de l'IEC Membres de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi Acadèmics de la Reial Acadèmia de la Història Acadèmics corresponents de la Reial Acadèmia de Bones Lletres Doctors honoris causa per la Universitat de Girona Doctors honoris causa per la Universitat Rovira i Virgili Doctors honoris causa per la Universitat Ramon Llull Doctors honoris causa per la Universitat Autònoma de Barcelona Doctors honoris causa per la Universitat de Barcelona Doctors honoris causa per la Universitat de les Illes Balears Doctors honoris causa per la Universitat Jaume I Doctors honoris causa per la Universitat de Lleida Doctors honoris causa per la Universitat Pompeu Fabra Doctors honoris causa per la Universitat d'Alacant Doctors honoris causa per la Universitat de València Guanyadors del Premio Nacional de Historia de España Premis Nacionals de les Lletres Espanyoles Medalla d'Honor de la Xarxa Vives d'Universitats Gran Creu de l'Orde d'Alfons X el Savi Medalles d'Honor del Parlament de Catalunya Guardonats amb la Medalla d'Honor del Parlament de Catalunya Doctors honoris causa per la Universitat Politècnica de València Teòlegs jesuïtes Teòlegs catòlics catalans Jesuïtes catalans del sud contemporanis Teòlegs catalans del sud contemporanis Naixements del 1909 Morts a Sant Cugat del Vallès Alumnes barcelonins de la Universitat de Barcelona Morts el 2003


text: El Baix Camp és una de les tres comarques en què va quedar dividit el Camp de Tarragona en la divisió comarcal de 1936. És arran de costa, a la zona meridional, entre el Tarragonès, al nord-est, i el Baix Ebre al sud. Limita a l'oest amb el Priorat —més al nord— i la Ribera d'Ebre —més al sud—, al nord amb la Conca de Barberà i al nord-est amb l'Alt Camp —a l'interior— i el Tarragonès —arran de la Mediterrània. Geografia El Baix Camp comprèn la meitat meridional del Camp de Tarragona, Situat entre la Serralada Prelitoral (Serra de la Mussara, Muntanyes de Prades i serres de Puigcerver, l'Argentera, Llaberia i Vandellòs) i el mar. Entre aquestes serres i la costa hi ha una extensa plana, tradicionalment molt aprofitada per a l'agricultura, al centre de la qual hi ha la ciutat de Reus, capital comarcal que ha estat el centre comercial de les comarques meridionals de Catalunya fins ben entrada la segona meitat del , per davant de Tarragona. La proximitat de les dues grans ciutats ha fet que hi hagués una gran rivalitat en el paper centralitzador d'aquestes comarques. Reus ha estat la capital tradicional i la més activa fins a la primera meitat del . Però Tarragona, en ser designada capital provincial, s'ha vist afavorida per la instal·lació de nombrosos serveis, traient protagonisme a la ciutat de Reus. Però en el segle la revitalització de l'aeroport de Reus ha tornat a acostar altra vegada la capital del Baix Camp a la del Tarragonès. El desenvolupament industrial durant les dècades 1980-2000 i la potenciació del seu port ha posat les dues ciutats a un nivell econòmic molt similar. Tarragona ha acabat sent una ciutat industrial, administrativa i de serveis i Reus, una ciutat comercial. La divisió comarcal de la plana del Camp planteja nombrosos problemes, especialment en la delimitació de la franja entre les dues grans ciutats, separades només per 10 quilòmetres. La complexitat dels límits s'agreuja quan aquest sector és travessat per nombroses vies de comunicació, com l'autopista AP-7, i per la presència de l'aeroport i el tren d'alta velocitat. Actualment és una àrea en expansió amb una densitat de trànsit molt elevada. Hi conflueixen centres comercials, turístics, residencials i industrials. La comarca actual del Baix Camp difereix lleugerament de la definida per la Generalitat de Catalunya el 1936 i 1987. Per una llei del gener de 1990, per la qual es modificaren els límits d'algunes comarques de Catalunya, el Baix Camp es veié modificat amb l'agregació del municipi d'Arbolí, fins llavors pertanyent al Priorat. Amb aquest canvi, el Baix Camp augmentava la seva superfície en 21,11 km2. La població només guanyava 130 habitants. El Baix Camp té unes condicions naturals, topogràfiques i climàtiques que faciliten l'ocupació del territori. És una comarca molt activa econòmicament i amb una llarga tradició. Té una agricultura i una indústria molt actives. La franja costanera es va convertir durant l'últim terç del en una zona turística de primer ordre. Relleu El Baix Camp comprèn dues grans unitats de relleu: la plana i les muntanyes de la serralada Prelitoral. El sector de la serralada Prelitoral constitueix una massa muntanyosa compacta i enlairada, que separa el Camp del territori situat a l'interior de Catalunya. Destaca el conjunt de les serres o muntanyes de Prades (Tossal de la Baltasana, 1.201 m), que és la culminació d'una sèrie de serres que s'esglaonen de sud a nord, del pla a la muntanya: serra de la Mussara, serra del Pou, els Motllats i cingles d'Arbolí. Les serres de Prades són constituïdes per granits i materials paleozoics (pissarres). Al seu entorn les serres són formades per gresos rogencs i calcàries gris-blanquinoses. La duresa d'aquestes roques ha determinat la formació de cingles espectaculars i de gran bellesa a causa dels canvis cromàtics, sobretot entre el vermell i el blanc. Cap al sud continuen els materials granítics i pissarrencs en la serra del Montlló, de Puigcerver i de l'Argentera. A l'extrem meridional, cap a la línia de la costa, el rocam torna a ser una barreja de gresos i calcàries: serra de la Pedrera, el Jover, Llaberia i Vandellòs. Amb l'arribada de la serralada Prelitoral a la línia de costa, el Camp resta ben tancat a les terres interiors. El Baix Camp no té fàcil la comunicació amb les comarques de Lleida i de l'Ebre. Cap al nord les línies de comunicació es veuen obligades a aprofitar el congost de la Riba obert pel Francolí. Cap al nord-oest i oest les carreteres han de salvar ports alts: coll d'Alforja i coll de la Teixeta. Aquest darrer permet la comunicació amb les comarques del Priorat, Ribera d'Ebre i Terra Alta. El ferrocarril de Reus a Móra travessa nombrosos túnels, entre els quals destaca el de l'Argentera, de 4.050 metres de llargada, el més llarg de la xarxa ferroviària catalana. En aquest sector també hi ha nombrosos viaductes, com el viaducte dels Masos o Duesaigües. La brusquedat d'aquestes serres respecte a la plana és perquè el seu contacte és per falla. Això significa que el fons del Baix Camp és una depressió o un gran sector de territori enfonsat respecte a d'altres, que han quedat més enlairats. De fet, la plana del Baix Camp és l'extrem meridional de la depressió Prelitoral. Aquesta també és la raó que explica la topografia tan plana del fons del Camp. No és que abans de l'enfonsament fos ja una terra plana, sinó que un cop ensorrada, s'ha quedat terra plana per materials miocènics i quaternaris, provinents de les terres veïnes més enlairades. Pràcticament tota la plana del Baix Camp és coberta per materials quaternaris. És com un gran peu de muntanya on s'han acumulat materials de tota mena que han baixat torrencialment de les muntanyes veïnes. Sobre aquestes terres planes s'hi han format crostes calcàries que constitueixen una capa superficial molt dura i compacta que dificulta el conreu. Aquestes crostes calcàries, anomenades tapàs o tapassot, han de ser trencades i arrancades per tal de poder aprofitar per a l'agricultura les argiles que hi ha dessota. La franja litoral és constituïda per una costa baixa, sovint rocallosa, alta a l'extrem sud, on acaba la serra de Vandellòs. La línia de la costa és força rectilínia i només és modificada per les desembocadures de nombroses rieres, que en algun cas formen petits sortints. Són nombrosos els topònims de platja, punta o cala, els quals testimonien les petites variacions en el traçat costaner: punta de Riudecanyes, punta de la Pixerota, platja de Rifà, punta de Porquerola, platja dels Penyals, punta dels Penyals, cala Bot, cala Figuera, punta del riu de Llastres, punta de cala Bea, cala Gatell i cala de Terme. Hidrografia Al Baix Camp no hi ha cap curs important d'aigua. Tots neixen a la serralada Prelitoral i a causa de l'escassetat de precipitacions el seu cabal és molt baix. Són rieres i torrents que baixen secs gairebé tot l'any. L'intens aprofitament dels nivells freàtics encara ajuda més al fet que el cabal d'aquestes rieres sigui nul gairebé sempre. L'aigua primer fou extreta mitjançant sínies, després amb mina i ara amb pous, on l'aigua és pujada mitjançant motors elèctrics. Destaquen les rieres de Maspujols o de Riudoms, d'Alforja o de les Borges i de Riudecanyes i el riu de Llastres. La riera de Maspujols és la més llarga, neix a la serra de la Mussara i es forma per la unió de les rieres de la Vila i de la Mussara: passa per Riudoms i desemboca prop de Cambrils. La riera de Riudecanyes neix sota el coll de la Teixeta i al seu curs s'hi ha constituït l'embassament de Riudecanyes. Aquest embassament s'inicià el 1907 i s'acabà el 1919. Es feu per iniciativa de la gent de Reus a causa de la manca d'aigua que tenia la ciutat en plena expansió. Un canal-túnel construït posteriorment transvasa l'aigua de la conca del Siurana a la conca de Riudecanyes. Amb l'embassament de Siurana es va potenciar l'embassament de Riudecanyes, i des de llavors va augmentar l'aigua disponible per al Baix Camp. Les aigües retingudes serveixen per abastir els pobles del Baix Camp i el Tarragonès, i regar les seves terres, sobretot dels municipis de Reus, Riudoms, Montbrió del Camp i Salou. El riu de Llastres, malgrat el seu nom, és un curs intermitent, com els altres. Neix al coll de Fatxes, al límit amb el Baix Ebre, i recull les aigües entre les serres de Llaberia i Vandellòs. Desemboca prop de l'Hospitalet de l'Infant. Malgrat l'aprofitament intensiu de tots els recursos hídrics, el Baix Camp no disposa de l'aigua suficient per a satisfer les necessitats cada vegada més grans, a causa del creixement industrial i turístic. És per això que ja fa anys els pobles de la comarca es proveeixen també de l'aigua provinent de la conca de l'Ebre. Clima El clima del Baix Camp és mediterrani amb influència marítima. A les muntanyes septentrionals el clima es fa més fresc i humit. Les serres septentrionals protegeixen la comarca dels vents freds del nord i dels vents secs de l'oest. El Baix Camp és a recer d'aquests vents, i és sota el domini gairebé constant dels vents marítims humits que procedeixen de la Mediterrània. Per això domina el temps poc extremat sense calors elevades ni temperatures gaire baixes. El Baix Camp és dins l'àrea d'influència del mestral o serè. És un vent eixut i tebi, que baixa pel canal del riu Ebre, del nord-oest. Bufa amb certa violència d'octubre a abril, encara que en menor intensitat que a les comarques de l'Ebre. Les temperatures mitjanes anuals se situen per sobre dels 14 °C, a la plana, i per sota d'aquesta temperatura a les serres. Als vessants més enlairats les mitjanes poden ser entorn dels 10 °C. Els hiverns són temperats amb temperatures mitjanes mensuals de gener entre 8 °C i 10 °C. Als cims més alts de la serra de Prades les mitjanes d'aquest mes es troben per sota dels 4 °C. Les gelades són rares a la plana. Els estius són calorosos, encara que la marinada refresca i humiteja l'atmosfera durant el dia. Les temperatures mitjanes mensuals de juliol se situen entre 23 °C i 24 °C a la plana. Als vessants superiors els estius són frescals, i sovint s'hi formen boires, a conseqüència de la convecció de la marinada. Aquestes boires tenen una gran importància per a la vegetació. Les precipitacions són escasses a la plana, entre poc menys de 500 mm i 600 mm. En separar-se de la línia de la costa i ascendir cap a les serres de Prades, les precipitacions són més abundants. A les parts altes d'aquestes serres cauen més de 700 mm de mitjana anual. L'estació més seca és de forma molt destacada l'estiu, en especial el mes de juliol, en què hi ha anys que no cau ni una gota, sobretot a la plana. L'estació més plujosa és la tardor, seguida de la primavera. Les precipitacions són en general irregulars, i sovint cauen torrencialment, la qual cosa provoca inundacions de les rieres, que van seques la resta de l'any. Vegetació El paisatge vegetal actual és molt contrastat a causa de les diferències topogràfiques, dels sòls, del clima i sobretot de la intervenció diferencial de l'home al llarg de la història. A la plana no resta gairebé res del que seria la vegetació pròpia del territori. Gairebé tot l'espai ha estat ocupat pels conreus o per les construccions residencials o industrials. El mateix passa als vessants inferiors que donen a la plana, on domina l'ús agrícola. A la muntanya mitjana i vessants més elevats també s'hi ha intervingut intensament, però s'hi han deixat espais forestals i, a més, en les darreres dècades, s'han abandonat nombroses terres. En ser el relleu més abrupte, l'acció humana ha estat més difícil. Es creu que a les terres litorals més seques i sobre sòls pobres es faria naturalment una màquia de llentiscle i margalló. A la resta de la plana i als vessants l'alzinar seria la vegetació dominant. Als vessants superiors, sobretot als obacs i on hi ha roques més toves, la vegetació natural estaria formada per boscos de roure valencià. Aquests boscos constitueixen un sector extrem de l'àrea d'aquest roure, que s'estén des del Prepirineu que voreja la depressió Central fins a la Meseta. Als cims de les serres de Prades, sobre terres granítiques i pissarrenques, la vegetació estaria constituïda per rouredes de roure reboll. Aquesta àrea és l'únic clap que hi ha de roure reboll a Catalunya. Els incendis forestals han afectat les serres de ponent i sud del Baix Camp. El paisatge actual presenta un aspecte gairebé desèrtic amb moltes superfícies de roca nua, com es pot contemplar a la serra de Vandellòs. La restitució de la vegetació és difícil en aquests indrets, a causa de la manca de sòl. Actualment hi ha un mosaic de brolles, garrigues i pradells secs. Al nord de la serra de Llaberia i cap a la serra de Prades hi ha alguns alzinars, encara que la vegetació actual més abundant és formada per màquies, brolles i garrigues, sovint amb pi blanc. Les activitats La població del Baix Camp, elevada ja des del , reflecteix la seva gran activitat econòmica. En tots els aspectes econòmics, cal diferenciar dos sectors dins de la comarca, la plana i la muntanya. Agricultura, ramaderia i pesca Fins al dominaven els conreus de cereals, juntament amb la vinya i l'olivera. A partir d'aquest moment la vinya augmenta, com també el garrofer, i més endavant la patata. Durant el s'assaja el cultiu de l'arròs en diverses planes litorals, que aviat fou abandonat pel temor que fos un focus d'infecció del paludisme. L'avellaner era inicialment cultivat a les zones de l'interior, a partir de mitjan el seu conreu s'estengué per la plana, sovint substituint la vinya. El conreu de l'avellaner es recomanà durant la celebració, a Reus, de l'assemblea de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre, el 1862, a conseqüència de la crisi provocada per l'oídium de la vinya. L'arribada de la fil·loxera acabà d'imposar el canvi, que mena a l'estat actual. En cent cinquanta anys el camp del Baix Camp passà del predomini de la vinya al predomini de l'avellaner. Malgrat l'absència de cursos d'aigua importants, a la plana domina el conreu amb regadiu. Gairebé el 40% de la superfície conreada és regada. Actualment l'avellaner és el cultiu més característic i el dominant, sobretot en els municipis de la meitat nord-oest. Tots els municipis de la meitat nord de la comarca tenen més de la meitat de la superfície conreada dedicada a l'avellaner. A la resta de municipis, els altres cultius tenen també un lloc destacat. L'avellaner ocupa unes 16.000 ha. el que correspon al 46% del total català. La gran expansió de l'avellaner en els últims cent anys ha estat potenciada per la capacitat comercial de Reus. El 1900 l'avellaner ocupava el 16% de la superfície conreada, el 1963 n'era més del 30% i actualment gairebé el 50%. La vinya—al contrari que al Priorat—ha tingut un procés invers. De més del 50% que ocupava al començament de , ara només constitueix poc més del 6%. El segon conreu en importància és l'oliver, que ocupa el 17% de la superfície conreada. L'oliver s'estengué molt al llarg del , i actualment és en procés de reducció. L'oliver es fa sobretot als municipis litorals i meridionals de la comarca. El garrofer tingué força importància, tant per l'interès concret pel seu fruit, aliment del bestiar equí i mular, i ara per la indústria química, com també per ser un arbre que sobreviu bé en els terrenys més pobres i prims. En els darrers anys el seu conreu s'ha reduït força; es fa sobretot als vessants solells dels municipis litorals. Al regadiu es cultiven avellaners, d'altres fruiters (presseguers) i hortalisses (carxofa, enciam, tomàquet, fesol). El regadiu gota a gota s'ha estès molt en els darrers anys, cosa que permet regar amb un gran estalvi d'aigua. Al costat de l'agricultura molt tecnificada i mecanitzada hi ha una ramaderia de granges d'aviram, que ha estat afavorida per la capacitat comercial de la ciutat de Reus. El Baix Camp no té cap tradició ramadera, però entre els anys seixanta i noranta del es va convertir en un dels centres productors d'ous més importants de Catalunya, al costat del Baix Ebre. També té una certa importància la ramaderia porcina a base de la cria intensiva de granges. Destaquen Reus, Riudoms, la Selva del Camp i Alforja. La ramaderia bovina i ovina és escassa. L'únic port pesquer del Baix Camp és el de Cambrils, amb una mitjana de pesca descarregada entorn de les 1.500 tones anuals, de les quals una tercera part és de mol·luscs. Indústria L'activitat industrial del Baix Camp, es trobava molt concentrada a Reus—amb els anys l'àrea industrial s'ha anat eixamplant--. El paper central comercial de Reus és inicialment agrari, amb predomini dels conreus mediterranis, com el blat, l'olivera i la vinya. Les activitats industrials estan molt lligades a la transformació dels productes del camp i al proveïment de béns de consum a la població. Cap al la indústria tèxtil s'afegeix a les indústries transformadores dels productes del camp. Durant la segona meitat del s'estableixen diverses empreses metal·lúrgiques: foneries i fàbriques de maquinària i material agrícola. Les indústries tèxtils (cotó), alimentària i metal·lúrgica encara són la base econòmica de Reus. L'activitat econòmica de Reus anà progressant, encara que amb moltes dificultats. Patí la crisi del camp produïda per les plagues, la qual va provocar canvis en els productes i els processos d'elaboració. La construcció del port de Tarragona, que anava ofegant el de Salou, fou vista des de Reus com un perill i una pèrdua del control del comerç dels seus productes: el port de Salou havia estat la sortida tradicional per als de Reus. A Més, la indústria sedera va haver de cedir davant la competència francesa i d'altres països europeus, el que va afavorir el desenvolupament de la indústria cotonera. Finalment cal tenir present que la forta empenta demogràfica i industrial de l'àrea barcelonina va atraure molt de capital i mà d'obra, i va deixar una mica desprotegides les altres ciutats com ara Reus. Els primers anys del no són pas fàcils per a la indústria de Reus. Els sectors metal·lúrgic i alimentari es consoliden i s'expansionen. En canvi, el sector tèxtil cotoner, com el de la pell i el calçat, pateixen una greu crisi en la dècada de 1930, amb el tancament de nombroses empreses i la fallida del Banc de Reus. Per la dècada de 1920 arrenca l'avicultura, que es convertirà progressivament en un punt fonamental en l'economia del Baix Camp, S'estableixen granges pioneres a Reus (Banús, Montserrat, Artiga, Soronelles) i d'altres pobles del Baix Camp, com a la Selva del Camp (Mas Beltran) i a Riudoms (Cruset). En la postguerra l'activitat industrial en els sectors alimentaris, tèxtils i metal·lúrgics es consolida amb noves indústries. La indústria encara és força diversificada. La indústria tèxtil és la que ocupa més gent, encara que hi ha menor d'empreses: fibres artificials, filatures i teixits de cotó, gèneres de punt i cordes i cordills. La indústria metal·lúrgica està molt en relació amb les necessitats locals de les activitats agrícoles, ramaderes i de transformació i elaboració de productes alimentaris. També hi ha indústries de material i parells elèctrics i d'objectes d'escriptori. El sector químic és dedicat a la pirotècnica, especialitats farmacèutiques, lleixiu i sabó. El sector alimentari ocupa encara pocs treballadors, ocupats en empreses petites: farina, pinsos i begudes. Durant la dècada de 1960 la indústria del Baix Camp tendeix cap a una especialització en els productes alimentaris, confecció tèxtil i fabricació de mobles. La concentració a la ciutat de Reus és molt gran, ja que hi resideix més del 80% dels treballadors industrials de la comarca. De la resta dels municipis destaquen la Selva del Camp, Cambrils i Montbrió del Camp. En la dècada de 1970 el sector industrial del Baix Camp queda molt influenciat per la instal·lació del complex petroquímic al voltant de Tarragona. Al Baix Camp s'instal·len diverses indústries vinculades amb el sector químic. Els sectors alimentaris, de la fusta, del paper i del metall es mantenen, mentre que el sector tèxtil experimenta una reculada. Dins del terme de Vandellòs i ran la costa, en l'indret anomenat l'Almadrava, es construïren dues centrals nuclears: Vandellòs I, desmantellada, i Vandellòs II. Comerç Reus no només és el centre comercial del Baix Camp, sinó que la seva influència arriba a tot el Camp de Tarragona, la Conca de Barberà, el Priorat, la Ribera d'Ebre, el Baix Ebre i el Montsià. A més d'aquesta funció de capital regional en els serveis en general, Reus és un gran centre comercial a escala mundial de productes agrícoles, en especial fruits secs (ametlles i avellanes) i oli, i de productes avícoles. Des de Reus s'exporta el 80% de l'avellana estatal. L'Avellana de Reus és una denominació d'origen protegida. Turisme A la fi de la dècada dels anys seixanta prengué un notable increment el turisme centrat a la costa, on provocà un canvi radical de les estructures socials i econòmiques, que trasbalsà les formes de vida i en capgirà l'entorn com a conseqüència d'una sèrie sistemàtica d'atemptats contra el paisatge i el medi natural. La consolidació del turisme provocà a la fi de la dècada dels setanta una forta polèmica sobre si s'havia de potenciar el seu desenvolupament o el de la indústria, sense que d'una manera efectiva s'arribés a cap acord teòric o pràctic, motiu pel qual ambdós sectors han continuat desenvolupant-se de forma anàrquica i d'esquena l'un amb l'altre i sense cap planificació conjunta de les necessitats o de les possibilitats del territori. La temporada turística va des de Setmana Santa fins a la tardor i per al seu profit hi ha hotels, càmpings i apartaments. Aquests serveis són utilitzats tant per gent del país, com per la resta de l'estat, amb predilecció especial per part dels aragonesos, i per provinents d'altres països europeus preeminentment anglesos. La qualitat dels serveis és força desigual i múltiple en possibilitats. Comunicacions El Baix Camp, com a comarca d'enllaç entre el sud-oest català i Barcelona, tenia un bon sistema de comunicacions en bona part centrat a Reus, però des de l'entrada en funcionament de l'AVE el transit ferroviari ha quedat molt repartit amb Tarragona. La zona costanera és resseguida per l'autopista de Barcelona a València amb sortides a Reus, Cambrils i l'Hospitalet de l'Infant i per l'N-340, de la qual surten ramals cap a Reus, Riudoms, Montbrió, Mont-roig i Vandellòs, continuant la majoria fins a enllaçar amb l'N-420. La C-14, passant per la Selva, s'endinsa a la Conca de Barberà per l'estret de la Riba. La C-242 surt de les Borges del Camp, travessa el coll de l'Alforja i s'introdueix pel Priorat i les Garrigues. Els enllaços amb el Tarragonès són la C-14 de Reus a Salou i la T-11 de Reus a Tarragona, una ampla i ràpida autovia similar a la construïda per l'ajuntament reusenc, anomenada de Bellisens, que va a l'N-340. El Baix Camp també disposa de tot un tramat de carreteres locals que enllacen els diversos pobles de la comarca. Desaparegut el popular ferrocarril de via estreta, l'antic carrilet, que unia Reus amb Salou, la xarxa ferroviària ha restat limitada a la línia que uneix Reus amb Lleida, provinent de Tarragona, i amb una estació a la Selva; la provinent de València amb direcció a Barcelona, paral·lela a la costa i amb estacions a l'Hospitalet de l'Infant i Cambrils; i l'antiga línia MSA o Línia Reus-Casp, amb parades, a part de Reus, a les Borges, Riudecanyes i l'Argentera. Malgrat tot, ara els habitants del Baix Camp poden desplaçar-se a l'estació del camp de Tarragona i viatjar per tot Espanya. L'aeroport de Reus, construït durant la Guerra Civil espanyola de 1936-1939, restà durant molts anys com a militar, fins a l'esclat del turisme, que l'obriren als denominats vols charter, i actualment, ja dona serveis nacionals i internacionals durant tot l'any. Demografia Política i govern Eleccions Resultats de les eleccions municipals del 2019 al Baix Camp |- !style="background-color:#E9E9E9" align=left valign=top|Candidatura !style="background-color:#E9E9E9" align=left|Portaveu al Consell Comarcal !style="background-color:#E9E9E9" align=right|Consellers comarcals !style="background-color:#E9E9E9" align=right|Regidors !style="background-color:#E9E9E9" align=right|Vots |- |bgcolor="#FFCD00" align=left| Esquerra Republicana de Catalunya - Acord Municipal |align=left |Rosa M. Abelló |align=right |11 |align=right |111 |align=right |18781 |- |bgcolor="#ED5975" align=left|Junts per Catalunya - JUNTS |align=left |Joaquim Calatayud |align=right |10 |align=right |81 |align=right |19328 |- |bgcolor="#FF0000" align=left|Partit dels Socialistes de Catalunya - Candidatura de Progrés |align=left | |align=right |6 |align=right |37 |align=right |14170 |- |bgcolor="#FF8A33" align=left|Ciutadans - Partido de la Ciudadanía |align=left |Débora García |align=right |2 |align=right |9 |align=right |7311 |- |bgcolor="#ffff40" align=left|Candidatura d'Unitat Popular - Alternativa Municipalista |align=left |Laia Muntas |align=right |2 |align=right |9 |align=right |5453 |- |bgcolor="#760106" align=left|Ara |align=left |Daniel Rubio |align=right |1 |align=right |6 |align=right |4050 |- |bgcolor="#0A82DF" align=left|Partit Popular Català |align=left |David Chatelain |align=right |1 |align=right |2 |align=right |3378 |- |align=left|Federació d'Independents de Catalunya | |align=right |0 |align=right |3 |align=right |529 |- |align=left|Nou Moviment Ciutadà per Cambrils | |align=right |0 |align=right |3 |align=right |1456 |- |align=left|Plataforma Impulso Miami Mont-roig | |align=right |0 |align=right |1 |align=right |322 |- |align=left|Avança Pratdip | |align=right |0 |align=right |2 |align=right |148 |- |align=left|Tots Som Escornalbou | |align=right |0 |align=right |2 |align=right |104 |- |align=left|ALTRES | |align=right |0 |align=right |0 |align=right |7287 |} Vegeu també Llista de banderes municipals del Baix Camp Llista de monuments del Baix Camp Emissora Ràdio Reus Referències Enllaços externs Lloc web oficial del Consell Comarcal del Baix Camp Mapa Comarcal


text: El Baix Empordà és una de les dues comarques en què va quedar dividit l'Empordà en la divisió comarcal de 1936. La capital de comarca i cap de partit judicial és la Bisbal d'Empordà des del . Pertany a la vegueria de Girona i a l'àmbit de les Comarques Gironines. Té 138.517 habitants (2022). Modernament, i més en l'àmbit literari que no pas popular, és freqüent referir-se a aquestes terres empordaneses amb el sobrenom de l'Empordanet. Geografia El Baix Empordà és el sector meridional en què hom divideix tradicionalment la gran comarca natural de l'Empordà. El 1936, any de la primera comarcalització oficial de Catalunya, s'aprovà, basant-se més en criteris econòmics i de mercat que no pas històrics, geogràfics o culturals, la divisió de l'Empordà en dues comarques administratives, el límit de les quals es va fixar aprofitant la línia imaginària que recorre el Massís del Montgrí i segueix entre la divisòria d'aigües de les conques del Ter i el Fluvià. Inclou doncs, els municipis compresos entre el Montgrí, just al nord per on passen les aigües del Ter, i el sector de les Gavarres i la vall d'Aro, al sud. Totalitza 36 municipis, amb una extensió total de 700,17 km2. És comarca veïna a tramuntana amb l'Alt Empordà, a ponent amb el Gironès i la Selva i a llevant amb la mar. Llevat dels sectors de les Gavarres, del Montgrí, i de Begur, el paisatge és planer i homogeni amb petits turonets que acullen petits pobles al voltant de l'església o el castell. Un alt nombre de viles formen petits centres d'atracció de mercat i altres serveis. Dins la muntanya cal distingir el massís del Montgrí, isolat, coronat per un castell medieval, format per calcàries mesozoiques de tons clars i amb 308 m d'altitud. El massís de Begur, a llevant del corredor de Palafrugell, amb 320 m, i també amb les restes d'un castell. El punt culminant del Baix Empordà el trobem a les Gavarres amb el puig d'Arques que assoleix 531 m. El litoral, la part central de la Costa Brava, el trobem ple de contrastos: penya-segats vertiginosos als extrems nord i sud de la comarca amb cales arrecerades envoltades de pins, illes i aiguamolls que donen refugi a peixos i ocells, i també llargues platges de sorra fina. Bàsicament està regada pels rius Ter, Daró, Rissec (afluent de l'anterior) i Ridaura. La vegetació es divideix, fonamentalment, en una part calcària on domina l'alzina, i en una part silícia amb domini de l'alzina surera. Actualment els alzinars han estat substituïts en gran part per pinedes de pi blanc i al sotabosc hi predomina el romaní, el bruc d'hivern i les garrigues. Les suredes solen cobrir-se amb brolla d'estepes i brucs. Els rius i rieres estan acompanyats de verns, pollancres, àlbers, oms, sobretot a la zona de la gola del Ter. Tot i no ser una comarca clarament boletaire, pel tipus de bosc que hi predomina hi podem trobar sobretot rovellons, pinetells, rossinyols, carlets, ous de reig, siurenys, trompetes de la mort, camagrocs i algun fredolic. Climatologia El clima del Baix Empordà és mediterrani Litoral Nord, si bé localment a l'interior té característiques d'un clima Mediterrani Prelitoral Nord. La distribució de la precipitació és bastant regular al llarg de tot l'any, tot i que hi ha un màxim força destacat a la tardor, amb un total anual escàs. El règim tèrmic a l'estiu és relativament calorós, mentre que a l'hivern és moderat, essent gairebé suau a la costa nord. Així, l'amplitud tèrmica anual és baixa. Només es consideren àrids els mesos de juliol i agost. A més, el període amb probabilitat de glaçades només queda comprès entre els mesos de novembre i març. Al Baix Empordà cal destacar tres vents: la tramuntana, un vent del nord amb una força molt notable, generalment d'hivern, que domina tota la plana de l'Empordà i n'és el més característic; el garbí, del sud-oest, que sol bufar a la muntanya i a la costa, sobretot als estius, amb intensitat i direccions variables, i el llevant, de l'est, que predomina a la costa a la primavera i a la tardor. Història La comarca ja era habitada des de la prehistòria. Hi ha nombroses coves que van servir de refugi per a l'home paleolític inferior i mitjà al massís del Montgrí, les més famoses porten el mateix nom: Cau del Duc, a Torroella i a Ullà (amenaçat per una pedrera). D'altra banda trobem importants conjunts megalítics a les Gavarres o al massís de Cadiretes, destaquen els dolmens de Fitor. Els grecs es van establir molt a prop de l'actual comarca, a Rhode al i a Empúries a principis del . Els ibers van construir una de les seves principals ciutats a Ullastret al ; eren la tribu dels indicets. Però amb l'arribada dels romans s'inicia un procés de transformacions en el sistema d'ocupació i explotació econòmica del territori, que va portar a l'abandonament d'Ullastret durant el . El Baix Empordà fou romanitzat com tots els territoris de l'Imperi però fou seguit per les invasions bàrbares dels segles III i V que empobriren notablement la comarca i reduïren els seus nuclis urbans a la mínima expressió. Mentre que resten molts vestigis de la romanització, és difícil de copsar el pas dels visigots i els àrabs, ja que la proximitat amb el Regne Franc va fer que ràpidament es creessin uns comtats independents comandats per senyors feudals. De fet la invasió musulmana no va durar més de seixanta anys (714-785)i l'antiga població hispanogòtica tornà a instal·lar-s'hi. La divisió administrativa de l'imperi Carolingi repartí el territori català conquerit en comtats. Mentre el nord de la comarca i l'actual Alt Empordà estava organitzat entorn del comtat d'Empúries, la resta eren feus o subfeus del Bisbe de Girona, posseïdor d'extenses terres —especialment al Baix Empordà—, o bé baronies de branques dels Cardona vinculades al comtat, per passar a ser més tard la façana marítima del comtat de Girona, de Begur a Sant Feliu de Guíxols. L'època medieval és la que ha deixat una petjada més notable i visible en la nostra arquitectura i urbanisme, com ho palesen els nombrosos pobles que conserven fortaleses i vestigis d'aquest període. L'economia del país era principalment agrícola però la pirateria, bàsicament musulmana, dificultà l'activitat comercial i obligà els habitants del litoral a bastir torres de vigilància. D'altra banda, la seva situació de pas en feu sovint l'escenari de lluites i d'invasions, com les de la croada contra Catalunya del 1285 i la guerra contra Joan II, al , que s'iniciaren i adquiriren una virulència especial a l'Empordà. Durant els segles i formà part de la vegueria de Girona mantenint els mateixos límits actuals amb l'Alt Empordà que pertanyia a la vegueria de Besalú. És en aquesta època que pateix les crisis comunes a les comarques veïnes amb bandolers, pirates, desastres atmosfèrics, guerres, i el Decret de Nova Planta. Amb la guerra dels Segadors i la pèrdua subsegüent del Rosselló (1659), hagué de patir les reiterades penetracions franceses de les guerres contra Lluís XIV. Els segles a XVIII es caracteritzen una altra vegada per la presència de pirates turcs a la Mediterrània cosa que va asfixiar el comerç marítim i va provocar l'emigració a l'interior d'una gran part de la població. Per exemple, una incursió turca del 1543 saquejà i destruí en bona part Palamós. La batalla de Verges, també coneguda com a batalla del Ter o a batalla de Torroella, fou un combat de la Guerra dels Nou Anys, durant la invasió francesa del Principat de Catalunya, que va tenir lloc el dia 27 de maig de 1694 al llarg dels bancs i guals del riu Ter, entre els actuals termes municipals de Verges, Torroella de Montgrí i Foixà. Les conseqüències segons la versió oficial dels espanyols, les seves pèrdues foren de 2.931 infants i 324 cavallers, entre morts, ferits i desertors. Segons fonts franceses, les pèrdues espanyoles excediren els 9.000 homes, inclosos 2.000 presoners, mentre que les pèrdues pròpies van ser només d'uns 500 homes. A principis del tingué lloc la sagnant Guerra del Francès amb l'ocupació napoleònica de 1804 fins al 1814, terriblement devastadora deixant una empremta molt forta a la comarca. Després d'un cert redreçament econòmic arribà la fil·loxera a les vinyes que pràcticament van desaparèixer. El daltabaix econòmic i social provocat per aquesta plaga va tenir com a conseqüència l'emigració de molts empordanesos a les colònies espanyoles d'Amèrica, eren coneguts com els americanos. Fou l'origen de les populars havaneres que encara avui es canten a totes les festes majors. La Bisbal d'Empordà, esdevingué el 1835 cap d'un partit judicial de la nova província de Girona, que comprèn la totalitat dels municipis del Baix Empordà, excepte els més septentrionals, al nord del Ter, que formen part del partit de Girona. La divisió de Catalunya decretada per la Generalitat el 1936 inclogué dins el Baix Empordà Sant Feliu de Guíxols i la vall d'Aro, tradicionalment lligats a la Selva. A final del , la Renaixença catalana va fer sorgir un esperit associatiu amb la creació d'ateneus i partits polítics que van donar una forta embranzida cultural a la comarca. La pèrdua de la darrera colònia (Cuba) al final del , inicià un període de permanent inestabilitat política amb cops d'estat i dictadures que desembocà en l'esclat de la Guerra Civil espanyola, que provocà moltes morts o exilis a la veïna França. Però la història recent ve encapçalada per l'estabilitat democràtica i sobretot el turisme que tant ha enriquit la comarca com l'ha malmès. Demografia Els pobles amb més habitants són Palafrugell, Sant Feliu de Guíxols, Palamós, Torroella de Montgrí, Castell-Platja d'Aro, Calonge i Sant Antoni i la Bisbal d'Empordà, mentre que els pobles amb menys habitants són Fontanilles, Torrent, Garrigoles, Colomers, Garrigoles, Vilopriu, Ultramort i Ullastret. Durant els segles -, la població es mantingué estable (uns 17.000 habitants) però disseminada, amb una agricultura prestigiosa a la línia aproximada Albons-Verges-Pals. La colonització agrícola dels aiguamolls comportà un gran increment de la població al , duplicant-se la població fins a uns 34.000 h. A mitjans del , hi torna a haver un creixement important (uns 50.000 h) amb la primera industrialització del suro. Les crisis industrials i financeres i la invasió de la fil·loxera de del 1879 expliquen la lentitud de la creixença: 53.300 h el 1897. Durant els dos primers decennis del comença a apuntar el turisme i el litoral adopta el nom de Costa Brava. Per exemple Palamós s'apropà als 8.000 h, Palafrugell superà els 9.000, i Sant Feliu de Guíxols els 11.300. Però una altra vegada una crisi de la indústria tapera i la Guerra Civil espanyola feu baixar la població d'uns 61.700 h el 1910 a 51.700 el 1940. Però a partir del 1950 amb l'impuls de tots els sectors que comportà el turisme, es capgirà la tendència amb l'atracció d'immigració, passant a duplicar-se la població en 25 anys: d'uns 59.000 el 1960 a 120.299 el 2005. Economia Cal destacar que la comarca és un dels destins principals de segona residència, que junt amb el turisme provoca que als períodes estivals es dupliqui i tripliqui en certes viles la població resident. Aquest fet també explica que gairebé el 72% de la població activa estigui repartida entre la construcció i els serveis. El 6,2% treballa en el sector primari, percentatge que, si bé confirma la tendència a la baixa (9,1% el 1986), duplica encara la mitjana catalana (3,2%). Pel que fa al sector primari, la superfície agrícola utilitzada representava el 30% (un 98% conreus i la resta pastures), de les quals predomina el secà (73%). Hi ha un predomini clar del farratge i els cereals, que ocupen, respectivament, el 21% i el 57% de la terra conreada. Al regadiu, fins al 1950, l'arròs era conreat al llarg de tot el Ter i del Daró; avui només té importància a Pals. En el sector del Ter també hi trobem productes d'horta, pereres i pomeres. El bestiar oví ha anat desapareixent, el boví i porcí estan estancats després d'un creixement dels anys 90. El bosc ocupa el 20% de la comarca. Els pins predominen al massís de Begur i als vessants de les Gavarres encarats a mar. A les parts més elevades continuen les suredes que proporcionen la matèria primera per a la indústria de taps. Encara que concentrat a la Bisbal, Palamós i Torroella, el sector industrial està molt diversificat i és poc important. Destacaríem el material de construcció a La Bisbal i Palafrugell, la maquinària agrícola a Torroella, i la surera al llevant de les Gavarres. La xarxa de transport públic en les seves principals artèries és gairebé inexistent. Tant el ferrocarril (exceptuant un petit tram de 2 quilòmetres a la zona de Gaüses) com l'autopista eludeixen la comarca. Espais naturals protegits La seva situació i constitució fan de la comarca una gran riquesa natural amb espais característics de les zones mediterrànies amb tendència a desaparèixer. Les zones més fràgils han passat a formar part de la categoria de protecció PEIN. La superfície total protegida suma 23.478 ha, enfront de les 70.169 ha totals de la comarca. S'hi inclouen: El Massís del Montgrí Les Illes Medes Els aiguamolls del Baix Empordà Les Gavarres El Massís de L'Ardenya Les Muntanyes de Begur Cultura, festes i tradicions Festes Majors Tots els pobles del Baix Empordà tenen la seva festa major, que celebren en honor del sant patró del poble. Per regla general sol haver-hi la festa major, dedicada al sant principal, i la festa petita, dedicada a un sant secundari. Destaquen les festes de La Bisbal d'Empordà, i el seu correfoc, i Torroella de Montgrí. Museus Museu de la Pesca de Palamós Terracotta Museu de la Bisbal d'Empordà Museu de la Mediterrània de Torroella de Montgrí Museu del Suro de Palafrugell Museu d'Història de Sant Feliu de Guíxols Museu d'Arqueologia de Catalunya - Ciutat Ibèrica d'Ullastret Espai Carmen Thyssen de Sant Feliu de Guíxols Museu Can Mario de Palafrugell Fundació Josep Pla de Palafrugell Castell Gala-Dalí de Púbol Museu de la Confitura de Torrent Gran Museu de la Màgia de Santa Cristina d'Aro Fundació Mascort de Torroella de Montgrí Tradicions La Processó de Verges La Processó de Verges és la manifestació anual d'una tradició que té les arrels en l'origen del teatre català, en plena època medieval, amb la representació dels drames sagrats. Consta de dues parts: la representació del Misteri de la Passió, agrupada des de 1955 per Carles Perpinyà en aquest escenari únic, amb les muralles i les torres de fortificació medievals com a decorat, i la processó que recorre els carrers fins a culminar en la Crucifixió. A les 17:00 h hi ha la desfilada de Manages, que recorren el poble, des de l’Ajuntament del poble, per recollir les imatges que durant la nit formaran part de la Processó. A les 22:00 h comença la representació de la Passió a la Plaça Major. A les 00:00 h s'inicia la processó pels carrers. Un cop feta la condemna de ser crucificat, Jesús amb la creu comença el seu recorregut fins a la crucifixió. La Processó comença i acaba a la Plaça de l’Església. Verges és l’única població catalana que conserva aquesta escenificació, i per aquesta raó la Processó de Verges va ser declarada Festa tradicional d’interès nacional el 1983. La Dansa de la Mort La Dansa de la Mort de Verges és una representació dins els actes de la processó tradicional de Dijous Sant a Verges. És un gènere de dansa basat en la dansa de la Mort que en l'època medieval era comú en tota l'Europa occidental. Es tracta d'una dansa de cinc esquelets que salten al so d'un tabal. En aquesta dansa, cinc esquelets salten al so d’un tabal, col·locats en forma de creu. Els acompanyen un seguici de quatre personatges més, els quals, amb torxes, il·luminen el quadre i hi aporten l’aire tètric que hi dóna sentit. El cos principal de la Dansa de la Mort és format per dos adults (la Dalla i la Bandera) i tres infants (dos Platets, que porten un plat amb cendra, i el Rellotge, que assenyala un rellotge sense broques). Cada personatge rep el nom del símbol que porta a les mans i a través del qual comunica d’una manera repetitiva i constant les màximes sobre la mort. La Dansa de la Mort de Verges ens avisa que la mort no perdona ningú (amb la bandera), ens sega la vida (amb la dalla) i ens recorda que a qualsevol hora (rellotge sense broques) acabarem convertint-nos en cendra (platets). Carnavals Carnaval de Palamós: És la festa d'hivern més important de Palamós i un dels carnavals pioners de Catalunya Carnaval de Platja d'Aro: Un dels carnavals més emblemàtics de la Costa Brava i l'Empordà amb la participació de més de 60 colles Festes de Primavera de Palafrugell: Inclouen actes com els de carnaval però tenen lloc al juny, una tradició que arrenca de la prohibició d’aquest tipus d’actes festius en l’època de la dictadura Música El Baix Empordà concentra un gran nombre de músics i de grups musicals. En són un exemple: Lluís Llach Sílvia Pérez Cruz Mazoni Sanjosex Miquel Abras Clara Peya Acció Glaucs Fetus Orquestra Di-versiones Festivals Al llarg de l'any, al Baix Empordà tenen lloc diferents festivals, tant musicals com culturals. Festival Cap Roig (Calella de Palafrugell) Festival Porta Ferrada (Sant Feliu de Guíxols) Empordà Music Festival (la Bisbal d'Empordà) Festival Internacional de Cinema de Begur FIMAG - Fesitval de Màgia (Torroella de Montgrí) Onadance - Festival de Dansa Contemporània (Palamós) Flors i Violes (Palafrugell) Anualment, cada primer dissabte de juliol té lloc la tradicional Cantada d'Havaneres de Calella de Palafrugell a la platja del Port Bo. Fires Fira de Circ al Carrer - la Bisbal d'Empordà Fira d'Indians - Begur Fira Medieval - Peratallada Fira de Pirates i Corsaris - l'Estartit Fira Mercat al Carrer - la Bisbal d'Empordà Fira de Sant Andreu - Torroella de Montgrí Fira Indika - Ullastret Gastronomia La cuina de l'Empordà es coneix amb el nom de cuina mar i muntanya. Qui diu Empordà diu cuina, una veritable cuina pròpia i tradicional d'agricultors i pescadors. La gastronomia del Baix Empordà és un bon exemple dels lligams entre passat i present, de continuïtat i projecció en el futur. Els productes gastronòmics típics del Baix Empordà són: Arròs de Pals Gamba de Palamós Dolços de la Bisbal (Bisbalenc, Rus, Càntir, Mil·leni i Galetes Graupera) Recuit de drap de Fonteta i Ullastret Vi de pagès de Calonge Poma del Baix Ter Brunyols de l'Empordà Botifarra dolça L'any 1995, 16 restaurants de la comarca es van constituir formalment com a col·lectiu gastronòmic amb el nom de La Cuina de l'Empordanet, amb l'objectiu de promocionar la qualitat gastronòmica del territori i convertir l'Empordà en una destinació gastronòmica de primera magnitud. Marca “Productes de l'Empordà” La marca de garantia Productes de l'Empordà neix per voluntat dels consells comarcals de l'Alt i el Baix Empordà i un col·lectiu de productors, amb l'objectiu de personalitzar i reconèixer els productes propis de l'Empordà i ajudar a promocionar la comercialització i venda d'aquests productes empordanesos. La marca de garantia va ser atorgada el mes de setembre de 2003, i garanteix que tots els productes adherits són produïts o elaborats, transformats i envasats a l'Empordà, i segons les seves tradicions. Campanyes i jornades gastronòmiques Els restaurants del Baix Empordà organitzen regularment campanyes i jornades gastronòmiques amb l’objectiu de donar a conèixer les especialitats i productes locals de la comarca. El 1983, es va celebrar la primera mostra gastronòmica però va ser l’any 1992 quan es va crear la primera campanya gastronòmica a nivell municipal. A poc a poc, es van anar creant més campanyes i jornades i ara ja és una tradició molt arrelada a la nostra comarca. Durant els mesos de les campanyes es pot degustar el producte en qüestió a través de menús especials, sempre promovent els productes de temporada i amb un preu fixat. Al Baix Empordà hi ha un total de 15 campanyes gastronòmiques que se celebren anualment: La Garoinada (Palafrugell. De gener a març). La Garoinada és una de les primeres campanyes gastronòmiques de les comarques gironines. Va néixer l’any 1992 i pren com a producte principal les garoines, també conegudes com a eriçons de mar o garotes. Se celebra a ple hivern durant les minves de gener quan el mar està tranquil i la garoina està en el seu millor moment. Menú de l’Olla de Peix (Calonge-Sant Antoni, Palamós i Vall-llobrega. De febrer a abril). L'Alquímia dels Fogons Empordanesos! Justament en aquest atuell hi elaboren primer una sopa, on bullen, tot seguit, diverses menes de peix i que culminen amb aquells ingredients - verdures, pa engrunat, patates o fideus - que cada cuiner, alquimista dels seus fogons, disposa segons el seu receptari. Pals i la Cuina de l’Arròs (Pals. De març a abril). El menú té com a plat principal l’arròs de Pals, producte adherit a la marca de garantia “Productes de l’Empordà”, marca que assegura que l’arròs és produït a l’Empordà. L’arròs de Pals és apreciat per les característiques que li dona la climatologia de l’Empordà, més freda que la d’altres indrets arrossers del sud. La Cuina del Bacallà i del Peixopalo (Sant Feliu de Guíxols. De finals de març a mitjan abril). A través del port de Sant Feliu de Guíxols es va introduir en aquesta zona el peixopalo (bacallà sec). Aquest aliment va ser molt apreciat per mariners i tapers durant el ; així, fou ràpidament assimilat a la dieta de la ciutat i, alhora va lligar, com cap altre producte, la gastronomia del nostre mar i de la nostra terra. La Cuina de la Terrissa (La Bisbal d’Empordà. Setmana Santa. Bianual). La col·laboració entre els restauradors i els pastissers permet celebrar la Jornada Gastronòmica de “La Cuina de la Terrissa”, coincidint amb “Artesana, fira d’artesania i ceràmica de la Bisbal”. Durant la jornada, es poden assaborir els Brunyols de l'Empordà i gaudir dels plats, el nexe comú dels quals és la cocció tradicional amb terrissa. Les Receptes de l’Àvia (La Bisbal d’Empordà. Setmana Santa. Bianual). Coincidint amb AnticEmpordà, fira vinculada al món de les antiguitats, restauradors i pastissers de la Bisbal d'Empordà s'uneixen per oferir la Jornada Gastronòmica de “Les Receptes de l'Àvia”, basada en una àmplia oferta de cuina antiga i tradicional. La degustació dels típics i tradicionals Brunyols de l'Empordà són també la base de la jornada. El Peix de Roca (Begur. D’abril a juny). El peix de roca és un producte senzill, però d'una finesa i un gust exquisit. A Begur existeix una llarga tradició culinària entorn d'aquest saborós producte. L'entorn muntanyós de la localitat, format per cales i penya-segats, és ideal per a la vida d'aquests peixos. El Peix Blau Ganxó (Sant Feliu de Guíxols. De maig a juny). Aquesta campanya pren com a protagonista el peix blau. Sonsos, sorells, sardines, anxoves, verats, entre altres, es podran degustar de moltes maneres diferents. Combinats amb l’arròs, els escabetxos o marinats, en suquet, etc. són algunes de les elaboracions i preparacions en què podem trobar aquests peixos. El Menú de la Gamba (Palamós, Calonge-Sant Antoni i Vall-llobrega. De maig a juliol). Xucla'n el cap i llepa-te'n els dits! Des de les profunditats més secretes de la mediterrània, vergonyosa amb la visita de cada nou pescador, la nostra gamba passeja el seu cos vermellós, tota coqueta, per llotges i mercats. Anhelada durant mesos pels seus pretendents -pescadors, restauradors i gourmets-. Tastets de Mar, la Clova (Torroella de Montgrí-l’Estartit. Juny). Els tastets consisteixen en una mostra de diferents mariscos o peixos cuinats des de la manera més senzilla fins a la més elaborada. La campanya ofereix un primer plat basat en una selecció d'espècies de clova: escopinyes, cloïsses, cargols... i un segon amb peixos locals cuinats preservant al màxim els valors de cada producte. La Poma a la Cuina (Torroella de Montgrí-l’Estartit. Octubre). Si hi ha una fruita que destaqui per les seves múltiples aplicacions gastronòmiques és sense cap dubte la poma. Els restauradors de Torroella de Montgrí-l'Estartit us ofereixen una nova aposta de qualitat i sabor: una carta de suggeriments o un menú tancat, tot a base de pomes de qualsevol de les varietats típiques de la comarca. El Menú de l’Escamarlà (Calonge-Sant Antoni, Palamós i Vall-llobrega. Octubre-desembre). Sant Escamarlà! Per a nosaltres però, d’escamarlà només n’hi ha un. Mediterrani, allargassat i amb unes pinces inconfusibles. Perseguit a les llotges, buscat al mercat i lloat a taula. Es presenta valent al repte de ser servit en solitari. I a voltres generós, es presta a la cuina de mar i muntanya. Es Niu (Palafrugell. Finals d’octubre-novembre). Es Niu és un plat palafrugellenc que les colles de surers de Palafrugell solien menjar els dilluns a la barraca. Com que és de preparació llarga, cal encarregar-lo amb antelació o bé aprofitar la jornada. El plat és fet amb tripa de bacallà, ou dur, peixopalo i patata. Amb el temps s'ha enriquit amb sèpia, aus de cacera i salsitxes. La Cuina de l’Arengada (Sant Feliu de Guíxols. Novembre). L'arengada és una preparació culinària tradicional que consisteix en una sardina salada en salmorra. Els restaurants de Sant Feliu de Guíxols us conviden a tastar diversos plats d’aquest producte durant el mes de novembre. És temps d’Uriços (Sant Feliu de Guíxols. De desembre a febrer). Sant Feliu de Guíxols, de la garoina, en diuen uriç. Al llarg de tres mesos luriç és el principal protagonista de degustacions, plats o montaditos dels restaurants de la ciutat. Hi ha una uriçada popular com a acte de finalització de la campanya. El parlar de l'Empordà El parlar de l'Empordà (tant de l'Alt com del Baix) s'inscriu dins la denominada varietat central. Algunes de les seves particularitats, però, permeten parlar, alhora, d’una subvarietat gironina. Un dels trets més destacats, segurament perquè és fàcilment apreciable, és la t que sovint col·loquen al darrere de les primeres persones del present d'indicatiu com, per exemple, truco(t), parlo(t) o menjo(t). Una altra tendència del parlar empordanès és mantenir el masculí en alguns possessius que acompanyen mots femenins. Sobretot ho sentireu quan parlen de les seves respectives mares. “La meu mare diu que...”. També resulten curioses les realitzacions de la vocal e en contextos tònics. A Girona, i per extensió a l'Empordà, hi ha una tendència a alterar-ne la pronúncia. Així doncs, si afineu bé l'orella, sentireu dir paci(é)ncia, ll(è)ngua o (è)s. Algunes paraules o expressions característiques del parlar de l’Empordà són papibou [capgròs], escalipatxo [gripau], fer fressa [fer soroll], lleixa [estanteria], empassegar [ensopegar], garoina [eriçó de mar], esperrucar [despentinar], curculla [petxina], tancar amb llisquet [tancar amb passador], malmenar alguna cosa [fer malbé alguna cosa]... Turisme Des dels anys seixanta, la Costa Brava ha sofert un augment significatiu de visitants, especialment durant els mesos d'estiu a la cerca de sol i platja. Abans de la Guerra Civil, la majoria de visitants de la comarca eren de l'interior de Catalunya, estiuejants de bona posició econòmica. S'Agaró fou el nucli Baix Empordanès que acollí l'arribada massiva de turisme de la Barcelona burgesa, que cercava urbanitzacions tranquil·les, cuidades i de qualitat. Després de la Guerra Civil la costa va quedar buida de turistes i no va ser fins als anys cinquanta en què va ressorgir un interès -entre els visitants d'arreu d'Europa- per visitar la Costa Brava. Per als visitants, les platges del Baix Empordà eren verges i de sorra neta. En aquella època encara no s'havia desenvolupat la planificació urbanística del sòl ni hi havia productes turístics a disposició dels visitants. Segons diversos autors, torres modernistes i noucentistes de valor, cases de pescadors, etc. s'enderrocaren per donar pas a construccions d'hotels, apartaments i d'altres tipus d'allotjaments turístics sense personalitat ni ordre urbanístic. D'altra banda, però, es considera que hi hagué molts aspectes positius gràcies al turisme com són l'oberta de ment que suposà la incursió de turistes d'arreu d'Europa: nous hàbits, costums i tradicions, aprenentatges d'idiomes... A partir dels anys vuitanta sorgeix una consciència col·lectiva i ciutadana a favor de preservar el medi ambient, tot i que a la zona l'impacte de les edificacions és significatiu. L'Encís de la Costa Brava La costa del Baix Empordà va ser, durant els anys cinquanta, un pol d'atracció d'aquells qui buscaven tranquil·litat i inspiració. L'escriptor nord-americà Truman Capote (1924-1984) va començar a escriure A sang freda (In cool blood) a Palamós al maig de 1960. L'estada de l'escriptor a Palamós va ser discreta tot i que va durar tres temporades de primavera i estiu. S'explica que sovint rebia la visita de compatriotes nord-americans que arribaven al Port de Palamós a bord de iots de grans dimensions. Després d'estiuejar uns dies a Còrsega s'adonà del seu error en no trobar-hi l'ambient de tranquil·litat adequat per escriure i se'n tornà a Palamós. Robert Ruark, escriptor de prestigi internacional, va viure al paratge del Monestrí, entre Palamós i Sant Antoni de Calonge. Com Capote, va trobar en aquesta comarca la inspiració per escriure llibres sobre països que ell coneixia molt bé. Altres artistes contemporanis com l'actriu Madeleine Caroll, es va fer construir una casa a Roques Planes de Calonge. David Niven va passar estius a l'Hotel Trias de Palamós i Ava Gardner a l'Hostal de la Gavina de S'Agaró. S'explica que Gardner va tenir un afer amorós amb el cantant-torero Mario Cabré, que va tenir molt de ressò a l'època i que fins i tot va fer trontollar la relació que tenia amb Frank Sinatra. Noms il·lustres de la literatura catalana com Josep Pla, fill de Palafrugell, van trobar en l'entorn del Mas Llofriu on vivia, així com al Pedró de Pals, al Castell de Begur o al Far de Sant Sebastià l'espai idoni per a crear les seves obres. Salvador Dalí també deixava sovint la casa a Port Lligat de l'Alt Empordà per inspirar-se en una caseta en la que el mecenes Albert Puig i Palau li va construir en la seva pròpia propietat al paratge de Castell. Fins i tot el pintor Miquel Cuixart, deixà Barcelona per viure a Palafrugell, on ha creat la major part de la seva obra, motiu pel qual se'n considera artista empordanès. Manuel Vázquez Montalbán (1939-2003), tenia a Cruïlles una masia des de la que el detectiu Pepe Carvalho protagonitzava alguna de les seves novel·les negres. Mentre Lluís Llach componia a Parlavà, Albert Boadella creava les obres dels Joglars des de Jafre i Rosa Regàs escrivia Azul, novel·la guanyadora del Premi Nadal de 1994. Alhora, Jaime Gil de Biedma (1929-1990) i Terenci Moix s'inspiraven a Ultramort. Persones baixempordaneses destacades Lluís Llach - músic Josep Pla † - escriptor Paula Badosa - tennista Tito Vilanova † - ex-futbolista i ex-entrenador Joan Jordán - futbolista Dolors Bassa - política i sindicalista Sílvia Pérez Cruz - cantant Enric Auquer - actor Narcís de Carreras † - polític i ex-president del FC Barcelona Mazoni - cantant i productor Miquel Abras - cantant Sanjosex - cantant Clara Peya - pianista i compositora Marc Crosas - ex-futbolista Oriol Servià - pilot d'automovilisme Referències Vegeu també Llista de baix-empordanesos il·lustres. Llista de banderes municipals del Baix Empordà Llista de monuments del Baix Empordà Llista de museus i col·leccions del Baix Empordà La Creu de l'Estany La marca de garantia Productes de l'Empordà Enllaços externs Lloc web oficial del Consell Comarcal del Baix Empordà Lloc web oficial de la comissió turística del Consell Comarcal Baix Empordà


text: fou un director de cinema i guionista italià. Biografia Bernardo Bertolucci és el fill gran del poeta Attilio Bertolucci i germà de Giuseppe Bertolucci. Va començar a escriure als 15 anys i poc després va ser recompensat pel seu treball. Va rebre el Premio Viareggio. Va estudiar a la Universitat de Roma, on va guanyar-se una certa fama com a poeta. Va iniciar-se en el món del cinema realitzant curtmetratges en 16 mm amb el seu germà. Després es va convertir en l'assistent de Pier Paolo Pasolini a Accattone<ref>[http://www.ina.fr/art-et-culture/cinema/video/I04153662/pasolini-par-bernardo-bertolucci.fr.html « Bernardo Bertolucci evoca el rodatge dAccatone de Pasolini »] a INA.fr.</ref> Més tard també va treballar amb Sergio Leone i Dario Argento en el guió d’Fins que li va arribar l'hora. Un any després, s'estrenava com a director amb La commare seca. La seva segona pel·lícula, Prima della rivoluzione, inspirada en La cartoixa de Parma de Stendhal, va ser aclamada per la crítica i va marcar la renovació del cinema d'autor italià dels anys 60. El tema de l'ambigüitat política i sexual s'il·lustra amb una posada en escena que reivindica un cert gongorisme en la seva sofisticació visual i estil coreografiat. El 1972, la seva pel·lícula Il conformista va ser candidata a l'Oscar per al millor guió adaptat. Als anys 70 va filmar per a televisió Strategia del ragno, de Borges. L'últim tango a París, interpretat per Marlon Brando i Maria Schneider, provoca un escàndol a Itàlia per una relació molt sulfurosa entre un home madur i una jove, que inclou una escena de sodomia i una seqüència on l'heroi insulta el el cos de la seva dona morta. Bertolucci apareix en un documental de tres parts, Italian Writers and Writers' Italy: ombres i preguntes, al programa Italiques per parlar de la relació entre el cinema i la literatura els anys 1973 i 1974 El seu cinema vol ser fidel a una certa mirada política. En aquest sentit, reflecteix una visió èpica i romàntica però intransigent de la història italiana (Novecento, El conformista). La lluna evoca una difícil relació entre una cantant i el seu fill i La tragèdia d'un home ridícul és una faula pessimista que va suposar a Ugo Tognazzi el premi al millor actor a Cannes el 1981. És el convidat del Cinema d'estiu de les Trobades Cinematogràfiques de Digne-les-Bains, per iniciativa de Jean-Pierre Castagna, l'any 1988L'últim emperador, rodat en gran part a la Ciutat Prohibida de Pequín, representa el tràgic destí de l'últim emperador de la Xina de la dinastia Manxú: Pu Yi, col·locat al tron als tres anys. Un triomf internacional, la pel·lícula va guanyar nou Oscars, inclosos els de millor pel·lícula i millor director el 1988. És la primera part d'una trilogia espiritual i oriental completada per The Sheltering Sky i El petit buda. El treball amb Pasolini és una influència que ha marcat tota la seva obra posterior, juntament amb l'obra d'altres directors com Godard, Kurosawa o els neorealistes. El seu és un cinema d'autor compromès políticament amb idees d'esquerres. Els seus trets més característics són un acurat ús de la càmera i del muntatge, i el treball de la fotografia amb finalitats simbòliques. El 2011, va rebre, de mans de Gilles Jacob, la Palma d'Honor a Cannes per tota la seva obra. Bertolucci va morir de càncer el 26 novembre 2018 a Roma, als 77 anys. Va ser incinerat i després es van dispersar les seves cendres. Participació en jurats El 1985, Bertolucci va ser membre del jurat del 1er Festival Internacional de Cinema de Tòquio. El 1990, va presidir el 43 Festival de Cannes on el jurat va atorgar la Palma d'Or a Cor salvatge de David Lynch<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=ypGSgPCL-F8 « Palme d'or à Cannes (1990) (Wild at Heart) de David Lynch »] a Youtube.com.</ref> També és president del jurat del Festival de Cinema de Venècia dues vegades: la primera vegada l'any 1983 (sota la seva presidència, el Lleó d'Or va ser atorgat a Prénom Carmen de Jean-Luc Godard), i la segona, l'any 2013 (el seu jurat va coronar el documental Sacro GRA de Gianfranco Rosi amb el Lleó d'Or). Estil La majoria dels seus films transcorren en escenaris aparentment intranscendents -grisos, si es vol- per a l'espectador occidental estàndard, amb la important excepció d'un grup de pel·lícules ambientades en llocs més exòtics (The Last Emperor, The Sheltering Sky i Little Buddha). Però, és destacable el fet que la contextualització de l'acció en escenaris europeus defuig el recurs als tòpics (ni en Ultimo Tango a Parigi hi veiem la torre Eiffel ni en Besieged el Coliseu, per entendre'ns). El lloc de l'acció sembla, doncs, una mica accessori al seu devenir, insistint en les importants excepcions abans esmentades. Podríem dir que les narracions de Bertolucci parteixen de la quotidianitat per a descobrir-hi el sorgiment de la història. Caldria remarcar també el contrast entre espais oberts i tancats: en Ultimo Tango... aquesta contraposició resulta especialment clara (la vida dels dos protagonistes és totalment diferent dins de l'apartament de com ho és a l'exterior). També en The Sheltering Sky, la protagonista és reclosa pel seu amant beduí en una minúscula estança, que contrasta amb la immensitat del desert circumdant. En Besieged, la vida de Shandurai, la jove hostessa del senyor Kinsky, a casa d'aquest, s'allunya de la seva vida exterior com a estudiant de medicina. Els elements que apareixen en escena poden tenir una funcionalitat simbòlica, en el que seria una clara mostra de la influència de Pasolini. Per exemple, en Ultimo Tango..., en el moment en què Jeanne i Paul es troben a l'apartament per primer cop, hi ha un mirall partit que divideix Jeanne en dues, metàfora clara de la dualitat del personatge (l'amant de Paul a l'apartament, una noia desconeguda a l'exterior). En Besieged, hi trobem també una bella manera d'explicar les coses visualment: el piano baixant per la façana de casa de Kinsky fins al camió significa l'acte d'infinit amor envers Shandurai, renunciant fins i tot a allò que donava sentit a la seva vida (Kinsky és músic). Un darrer exemple, en aquest cas d'ús simbòlic de l'espai, és l'escena de Luna en què Joe demana al seu fals pare que es quedi i que no acompanyi la seva mare, al balcó de casa seva. Entre ambdós personatges una columna ens parla, visualment, de distància i ruptura. Un dels aspectes que reflecteix les influències de Bertolucci, esmentades abans, és la sinceritat respecte als decorats: els plans ens mostren obertament que l'acció s'ha rodat sense recórrer a la "mentida" d'un plató: les finestres, sobretot, ens mostren en tot moment que l'acció transcorre en el lloc on se'ns ha ubicat mitjançant els exteriors (la ciutat en Ultimo Tango..., el camp en Novecento, etc.). D'aquesta manera, Bertolucci cerca la poesia en la quotidianitat, fent una lectura artística de la realitat i acostant-se, així, als postulats estètics de moviments com el surrealisme o el neorealisme italià. El que acabem de dir de les localitzacions ocorre d'igual manera amb els personatges: són éssers "normals", inscrits en aquesta quotidianitat que sembla que ens vulgui mostrar. Novament, topem amb les excepcions de Little Buddah i The Last Emperor, en què els protagonistes gaudeixen d'una posició social excepcional per a l'"espectador estàndard". La no-ocultació d'elements polèmics com el sexe, la droga o la violència (recordeu les crítiques que va generar l'estrena dUltimo Tango a Parigi) tindria, doncs, una primera explicació en la idea que són esdeveniments naturals, quotidians, captats per la càmera de manera, doncs, casual, ja que se'ns estava mostrant la realitat del que succeïa en aquell moment. Podria entendre's com una integració del documental i la ficció. Evidentment, això seria un primer nivell de lectura, però Bertolucci també es preocupa per fer veure a l'espectador que el que es mostra a la pantalla és un constructe, com veurem més endavant. Gran part de l'estil visual de Bertolucci és obra del seu habitual director de fotografia, Vitorio Storaro, que té una teoria pròpia sobre l'ús de la llum i el color. En les pel·lícules en què no hi treballa Storaro, s'hi manté una atmosfera similar a les creades per ell. Aquest treball sobre els aspectes lumínics genera la sensació que existeix un discurs subterrani sota la trama de la pel·lícula, i facilita a l'espectador una sensació de poesia visual, amplificada per un discurs simbòlic paral·lel, aquest sí sota la responsabilitat total del director. El film més representatiu en aquest darrer aspecte seria Luna, en què molts dels elements presentats permeten una lectura psicoanalítica (ganivets, vidres i miralls, el tren, la mateixa lluna...). Però -retornant a la fotografia-, en aquesta pel·lícula se'ns fa veure que existeix una oposició mare/fill mitjançant el color (càlid/fred, blanc/negre). Aquestes oposicions són el més evident del treball de Storaro. També són fàcilment observables en Ultimo Tango... (llum/ombra, verd/ocre) o The Sheltering Sky (càlid/fred), per exemple. Continuant amb el discurs simbòlic de Luna, hi ha una altra constant de Bertolucci: una funció simbòlica del muntatge. Un procediment habitual de treball de Bertolucci és l'ús del pla-seqüència (la primera part de Novecento és exemplar en aquest sentit): una única presa per a presentar-nos accions contigües, de manera que la càmera passa d'una estança a una altra sense cap tall. En canvi, en Luna, el muntatge per tall es presenta claríssimament durant la confrontació mare-fill, de manera que ambdós personatges no coincideixen mai en un únic pla: se'ns reforça la idea de ruptura d'una manera visual. En els moments de major proximitat afectiva sí que s'empren plans que engloben els dos personatges, i fins i tot el pla-seqüència. La freqüència amb què apareixen moviments de càmera és altíssima: l'espai s'explora amb el moviment de la càmera més que mitjançant la seva fragmentació en múltiples plans. Una altra característica del pla-seqüència en Bertolucci és la seva integració en l'espai: solen presentar-se elements arquitectònics en un primer pla (columnes, finestres, portes), entre els quals veiem, en un segon pla visual, l'acció dels actors. Per tot això, podríem parlar d'una qualitat tàctil del cinema de Bertolucci: la càmera es desplaça, integrada, entre l'arquitectura, mentre visualment ens va descobrint l'acció. En darrer lloc, és ineludible esmentar el treball amb el so d'aquest director, car sovint -sobretot en els pròlegs de les seves pel·lícules- no hi ha diàlegs, sinó que el so ambient domina la narració. Bertolucci també juga molt amb les músiques i els sorolls, mostrant un clar interès pel missatge auditiu que no tots els directors de cinema tenen present quan fan el seu treball. Filmografia (com a director) Les seves pel·lícules més destacades són: 1956. Il Teleferico (curtmetratge en 16 mm) 1956. Morte di un maiale (curtmetratge en 16 mm) 1962. La commare secca 1964. Prima della rivoluzione 1966. La via del petrolio (documental per a TV) 1966. Il canale (curtmetratge documental) 1968. Amore e Rabbia (episodi "Agonia") 1968. Partner 1970. La strategia del ragno 1970. Il conformista 1971. La salute e'malata o i poveri mudino prima (documental) 1972. L'últim tango a París (Ultimo tango a Parigi/ Last tango in Paris) 1976. Novecento 1977. Silenzio e complicita 1979. La lluna 1981. La tragedia di un uomo ridicolo 1987. L'últim emperador (The Last Emperor) 1990. The Sheltering Sky 1993. El petit buda (Little Buddha) 1995. Bellesa robada (Stealing Beauty) 1998. Besieged 1998. 12 registi per 12 città (fragment "Bologna") 2002. Ten Minutes Older: The Cello (episodi "Histoire d'eaux") 2003. Els somiadors 2012. Io e te Premis i nominacions Premis 1987: Oscar al millor director per L'últim emperador 1987: Oscar al millor guió adaptat per L'últim emperador 1988: Globus d'Or al millor director per L'últim emperador 1988: Globus d'Or al millor guió per L'últim emperador 1989: BAFTA a la millor pel·lícula per L'últim emperador 1988: César a la millor pel·lícula estrangera per L'últim emperador 2007: Lleó d'Or per la carrera Nominacions 1969: Os d'Or per Amore e rabbia 1970: Os d'Or per Il conformista 1972: Oscar al millor guió adaptat per Il conformista 1974: Oscar al millor director per L'últim tango a París 1974: Globus d'Or al millor director per L'últim tango a París 1981: Palma d'Or per La tragedia di un uomo ridicolo 1989: BAFTA al millor director per L'últim emperador 1991: Globus d'Or al millor director per The Sheltering Sky 1996: Palma d'Or per Stealing Beauty Referències Enllaços externs Directors de cinema italians Guionistes italians Guanyadors del premi Oscar al millor director Guanyadors del premi Oscar al millor guió adaptat Guanyadors del Globus d'Or al millor director Guanyadors del Globus d'Or al millor guió Gran Oficial de l'Orde al Mèrit de la República Italiana Medalla d'Or al Mèrit en les Belles Arts Alumnes de la Universitat de Roma La Sapienza Morts a Roma Morts de càncer de pulmó Doctors honoris causa per la Universitat de Parma Escriptors parmesans Naixements del 1941 Morts de càncer a Itàlia Guanyadors del premi César Morts el 2018