text: Lhidrogen és l'element químic de símbol H i nombre atòmic 1. La seva massa atòmica mitjana d'1,00784 uma en fa l'element més lleuger. Es tracta de la substància química més abundant de l'Univers i en constitueix un 75% de la massa bariònica. Les estrelles no romanents es componen principalment d'hidrogen en estat de plasma. En condicions estàndard de temperatura i pressió, l'hidrogen és incolor, inodor, insípid, no tòxic, no metàl·lic, i altament combustible; pren la forma d'un gas diatòmic de fórmula molecular H2. L'hidrogen atòmic d'ocurrència natural és molt rar a la Terra, ja que forma fàcilment compostos covalents amb la majoria d'elements i es troba present a la molècula d'aigua i en la majoria de compostos orgànics. L'hidrogen té un paper molt important en la química d'àcid-base: en moltes reaccions s'intercanvien protons entre molècules solubles. En compostos iònics, l'hidrogen pot prendre una càrrega negativa (en forma d'un anió conegut com a hidrur que s'escriu H−), o bé una càrrega positiva (catió H+). Aquest darrer s'escriu com si fos un simple protó però, en realitat, els cations d'hidrogen en compostos iònics ocorren en espècies més complexes. D'altra banda, l'isòtop més comú de l'hidrogen és el proti (símbol 1H), que té un sol protó i cap neutró. Com que es tracta de l'àtom conegut més simple, l'àtom d'hidrogen ha estat molt utilitzat per resoldre problemes teòrics: per exemple, com que és l'únic àtom neutre que té una solució analítica de l'equació de Schrödinger, l'estudi de l'energètica i dels enllaços de l'àtom d'hidrogen tingué un paper clau en el desenvolupament de la mecànica quàntica. L'hidrogen gas fou produït artificialment per primer cop als inicis del mitjançant la barreja de metalls i àcids forts. En els anys 1766–81, Henry Cavendish fou el primer a reconèixer que l'hidrogen era una substància distinta i que produeix aigua quan es crema, propietat que més tard li donà a l'element el seu nom actual: el nom «hidrogen» és una derivació del grec que significa 'formador d'aigua'. La producció industrial es fa principalment a partir de la reformació amb vapor de gas natural i, menys freqüentment, a partir de mètodes de producció d'hidrogen com l'electròlisi de l'aigua. La majoria de l'hidrogen es fa servir prop del seu lloc de producció; els dos usos majoritaris són el processament de combustible fòssil (per exemple, l'hidrocraqueig) i la producció d'amoníac, bàsicament per al mercat de fertilitzants. Finalment, l'hidrogen és una preocupació important en l'àmbit de la metal·lúrgia, ja que pot fragilitzar molts metalls, cosa que complica el disseny de productes com canonades i dipòsits d'emmagatzematge. Propietats Combustió L'hidrogen gas (dihidrogen o hidrogen molecular) és altament inflamable i crema en aire en un ampli rang de concentracions, d'entre el 4% i el 75% en volum. L'entalpia de combustió de l'hidrogen és de −286 kJ/mol: 2 (g) + O2(g) → 2 O(l) + 572 kJ (286 kJ/mol) L'hidrogen gas forma una barreja explosiva amb l'aire si està concentrat al 4-75% i amb clor si està concentrat al 5-95% (percentatges en volum). Les barreges exploten espontàniament a partir de guspires, calor o llum del sol. La temperatura d'autoignició de l'hidrogen –la temperatura d'ignició espontània en aire– és de 500 °C. Les flames d'hidrogen-oxigen pur emeten llum ultraviolada i són pràcticament invisibles a l'ull nu, tal com es pot comprovar comparant la flama del motor principal del transbordador espacial (rastre tènue) amb la del coet accelerador sòlid del transbordador espacial (rastre altament visible). Per detectar una fuga d'hidrogen pot ser necessari un detector de flames; aquest tipus de fugues poden ser molt perilloses. El desastre del Hindenburg és un exemple del que pot provocar la combustió de l'hidrogen: la causa que el provocà no està clara, però se sap que les flames visibles provenien dels materials combustibles del revestiment de la nau. Com que l'hidrogen flota en l'aire, les flames d'hidrogen tendeixen a ascendir ràpidament i causen menys desperfectes que els focs causats per hidrocarburs. Dues terceres parts dels passatgers del Hindenburg van sobreviure a l'incendi; moltes morts van ser causades per la caiguda de combustible dièsel en combustió. El reacciona amb qualsevol element oxidant. Pot reaccionar espontàniament i violenta a temperatura ambient amb el clor i el fluor per formar els halurs d'hidrogen corresponents (el clorur d'hidrogen i el fluorur d'hidrogen) que també són àcids potencialment perillosos. Nivells d'energia de l'electró El nivell d'energia de l'estat fonamental de l'electró en un àtom d'hidrogen és de −13,6 eV, que equival a un fotó ultraviolat d'una longitud d'ona d'aproximadament 92 nm. Els nivells d'energia de l'hidrogen es poden calcular d'una manera força precisa fent servir el model de Bohr de l'àtom, que conceptualitza l'electró com si orbités al voltant del protó d'una manera anàloga a com la Terra orbita al voltant del Sol. Tanmateix, la força electromagnètica atrau els electrons i els protons l'un a l'altre, mentre que els planetes i cossos celestes tan sols s'atrauen els uns als altres mitjançant la força de la gravetat. A causa de la discretització del moment angular postulat per Bohr durant les primeres passes de la mecànica quàntica, en el model de Bohr l'electró tan sols té permès ocupar unes certes distàncies respecte al protó i, per tant, només pot tenir certes energies. Una descripció més precisa de l'àtom d'hidrogen es pot fer mitjançant el tractament purament mecanicoquàntic que fa servir l'equació de Schrödinger o la integral de camí de Feynman per calcular la densitat de probabilitat de l'electró al voltant del protó. Els estudis més complicats tenen en compte els efectes de la relativitat especial i de la polarització del buit. En el tractament mecanicoquàntic, l'electró en un estat fonamental d'àtom d'hidrogen no té gens de moment angular, la qual cosa il·lustra com la concepció d'«òrbita planetària» del moviment de l'electró al voltant del protó difereix de la realitat. Formes moleculars elementals Existeixen dues formes de molècules d'hidrogen que difereixen per l'espín relatiu dels seus nuclis, donant lloc a isomeria d'espín de l'hidrogen. En la forma d'ortohidrogen, els espins dels dos protons són paral·lels i formen un triplet amb un nombre quàntic d'espín molecular d'1 (1⁄2+1⁄2); d'altra banda, en la forma de parahidrogen els espins són antiparal·lels i formen un singulet amb un nombre quàntic d'espín molecular de 0 (1⁄2–1⁄2). En condicions estàndard de pressió i temperatura, l'hidrogen gas conté al voltant d'un 25% de la forma para i un 75% de la forma orto, també coneguda com la «forma normal». La proporció d'equilibri de l'ortohidrogen respecte al parahidrogen depèn de la temperatura, però com que la forma orto és un estat excitat i té una energia més elevada que la forma para, és inestable i no es pot purificar. A temperatures molt baixes, l'estat d'equilibri està compost gairebé exclusivament per la forma para. Les propietats tèrmiques del parahidrogen en fase líquida i gasosa difereixen d'una manera significativa dels de la forma normal a causa de les diferències en les capacitats tèrmiques rotacionals (vegeu isòmers d'espín de l'hidrogen). La distinció orto/para també té lloc en altres molècules o grups funcionals que contenen hidrogen (tals com l'aigua i el metilè) però no té gaire importància per a les seves propietats tèrmiques. La interconversió sense catalitzador entre hidrogen para i orto creix quan la temperatura augmenta; és per això que el condensat ràpidament conté grans quantitats de forma orto d'alta energia que es converteix en forma para molt a poc a poc. La proporció orto/para en condensat és una consideració important en la preparació i emmagatzematge d'hidrogen líquid: la conversió d'orto a para és exotèrmica i produeix prou calor per evaporar part de l'hidrogen líquid, cosa que condueix a la pèrdua de material liquat. Els catalitzadors de la interconversió orto-para, tals com l'òxid de ferro (III), el carbó actiu, l'asbest platinat, les terres rares, els compostos d'urani, l'òxid de crom (III) o alguns compostos de níquel, es fan servir durant el refredament de l'hidrogen. Fases Les fases possibles de l'hidrogen són les següents: Hidrogen comprimit Hidrogen líquid Hidrogen pastós Hidrogen sòlid Hidrogen metàl·lic Compostos Compostos covalents i orgànics Tot i que el en condicions estàndard no és gaire reactiu, forma compostos amb la majoria d'elements. Pot formar compostos amb elements que són més electronegatius, com els halògens (com per exemple el F, el Cl, el Br o el I) o l'oxigen: en aquest tipus de compostos l'hidrogen pren una càrrega positiva parcial. Quan s'enllaça amb el fluor, l'oxigen o el nitrogen, l'hidrogen pot participar en una forma d'enllaç no covalent de força mitjana que s'anomena enllaç d'hidrogen, el qual és crític per l'estabilitat de moltes molècules biològiques. L'hidrogen també forma compostos amb elements menys electronegatius com els metalls i els metal·loides, en els quals pren una càrrega negativa parcial: aquests compostos es coneixen com a hidrurs. L'hidrogen es pot associar amb el carboni per formar un ampli rang de compostos anomenats hidrocarburs, i un rang encara més ampli amb heteroàtoms que s'anomenen compostos orgànics (per la seva associació amb els éssers vius). L'àrea d'estudi de les seves propietats es coneix com a química orgànica i el seu estudi en el context d'organismes vius es coneix com a bioquímica. Segons algunes definicions, per anomenar els compostos «orgànics» com a tals tan sols és necessari que continguin carboni. Tanmateix, la majoria també contenen hidrogen i, com que l'enllaç carboni-hidrogen és el que els dona la majoria de les seves característiques químiques, de vegades es considera que els enllaços carboni-hidrogen són necessaris per a fer servir l'adjectiu «orgànic». Es coneixen milions d'hidrocarburs, els quals solen estar formats per complicades seqüències sintètiques que poques vegades impliquen l'hidrogen elemental. Hidrurs Els compostos d'hidrogen se solen anomenar hidrurs. El terme «hidrur» implica que l'àtom de H adquireix un caràcter negatiu o aniònic, denotat per H−, i es fa servir quan l'hidrogen forma un compost amb un element més electropositiu. L'existència de l'anió hidrur, suggerida per Gilbert Newton Lewis el 1916 pels hidrurs salins dels grups I i II, fou demostrada per Moers el 1920 mitjançant l'electròlisi de l'hidrur de liti fos (LiH) produint una quantitat d'hidrogen estequiomètrica a l'ànode. Pels hidrurs d'altres grups que no són l'I o el II, el terme és una mica confús a causa de la baixa electronegativitat de l'hidrogen. Una excepció dels hidrurs del grup II és el , que és polimèric. En l'hidrur de liti i alumini, l'anió té els centres dels hidrurs fermament lligats al Al(III). Tot i que els hidrurs es poden formar amb gairebé tots els elements del grup principal, el nombre i combinacions de possibles compostos és molt divers per cadascun d'ells: per exemple, es coneixen més de 100 hidrurs de bor binaris (borans), però només un d'alumini binari. L'hidrur d'indi binari encara no ha estat identificat, tot i que existeixen complexos més grans. En química inorgànica, els hidrurs també poden servir com a lligands de pont que enllacen dos centres metàl·lics d'un complex de coordinació. Aquesta funció és força comuna en els elements del grup 13, especialment en borans (hidrurs de bor) i complexos d'alumini, així com en carborans en clúster. Àcids i protons L'oxidació de l'hidrogen fa que perdi el seu electró i esdevingui el catió H+, que no té cap electró i consta d'un nucli compost normalment d'un sol protó; és per això que al se'l sol anomenar simplement «protó». Aquesta espècie química és molt important per l'estudi dels àcids. Segons la teoria de Brønsted i Lowry, els àcids cedeixen protons mentre que les bases n'accepten. Un protó aïllat, , no pot existir en solució o en cristalls iònics a causa de la seva atracció imparable cap a altres àtoms o molècules amb electrons. Excepte en altes temperatures associades amb plasmes, els protons no es poden extreure dels núvols d'electrons d'àtoms i molècules, per la qual cosa hi romanen enllaçats. Tanmateix, el terme «protó» de vegades es fa servir sense gaire rigor per referir-se metafòricament a l'hidrogen carregat positivament (o hidrogen catiònic) enllaçat a altres espècies i, com a tal, es denota per «» sense que això impliqui que hagi d'existir el protó lliure. Per a no donar la impressió que hi ha «protons solvatats» lliures en solució, de vegades es considera que les solucions aquoses àcides contenen una espècie menys fictícia anomenada «ió oxoni» (). Tot i això, fins i tot en aquest cas, aquests cations d'hidrogen solvatats estan organitzats físicament en clústers que formen espècies més properes al . Es troben d'altres ions oxoni quan l'aigua està en solució àcida amb altres solvents. Tot i que a la Terra és exòtic, un dels ions més comuns de l'Univers és el , conegut com a hidrogen molecular protonat o, simplement, com catió trihidrogen. Isòtops L'hidrogen té tres isòtops d'ocurrència natural que es denoten per , i . S'han sintetitzat al laboratori altres nuclis altament inestables (del al ) però no s'han observat a la naturalesa. El és l'isòtop més comú de l'hidrogen, amb una abundància de més del 99,98%. Com que el nucli d'aquest isòtop consisteix en un sol protó, se li dona el nom de «proti». El , l'altre isòtop estable de l'hidrogen, es coneix com a «deuteri» i conté un protó i un neutró al seu nucli. Es creu que tot el deuteri de l'Univers es va produir a l'època del Big Bang i que ha perdurat des de llavors. El deuteri no és radioactiu i no representa un perill gaire important. L'aigua enriquida amb molècules que contenen deuteri en comptes d'hidrogen normal s'anomena aigua pesant. El deuteri i els seus compostos es fan servir com a marca no radioactiva en experiments químics i en dissolvents per l'espectroscòpia RMN-. L'aigua pesant es fa servir com un moderador nuclear i refrigerant per reactors nuclears. El deuteri també és un potencial combustible per la fusió nuclear comercial. El es coneix com a «triti» i conté un protó i dos neutrons al seu nucli. És radioactiu i es desintegra en heli-3 mitjançant la desintegració beta amb un període de semidesintegració de 12,32 anys. És tan radioactiu que es pot fer servir com a pintura lluminosa, la qual cosa el fa especialment útil per coses tals com rellotges de polsera, en els quals el vidre prevén que la petita quantitat de radiació surti. Petites quantitats de triti ocorren naturalment a causa de la interacció de raigs còsmics amb gasos atmosfèrics; també s'ha alliberat triti durant proves d'armes nuclears. Es fa servir en reaccions de fusió nuclear, com a rastrejador en geoquímica d'isòtops i en aparells d'il·luminació amb triti. Finalment, el triti també s'ha fet servir en experiments de marcatge químics i biològics. L'hidrogen és l'únic element que té diferents noms d'ús comú pels seus isòtops. Durant els inicis de l'estudi de la radioactivitat, alguns isòtops molt radioactius van rebre noms propis que ja no s'usen en l'actualitat, excepte els del deuteri i el triti. De vegades, per aquests isòtops es fan servir els símbols D i T (en comptes de i ), però el que seria el símbol corresponent pel proti (P) ja està assignat al fòsfor. La Unió Internacional de Química Pura i Aplicada (IUPAC) permet en les seves regles de nomenclatura fer servir tant D i T com i , encara que diu que és preferible aquesta darrera forma. El terme «hidró» s'utilitza per referir-se de manera general a la forma catiònica de l'hidrogen atòmic. Z: nombre de protons. N: nombre de neutrons. Els valors marcats amb # són valors esperats que no han pogut ser comprovats experimentalment. Els valors entre parèntesis són incerts. Història Descoberta i ús El 1671, Robert Boyle descobrí i descrigué la reacció entre llimadures de ferro i àcid diluït, la qual resulta en la producció d'hidrogen gas. El 1766, Henry Cavendish fou el primer a reconèixer hidrogen gas en una substància individual; anomenà el gas d'una reacció metall-àcid com «aire inflamable». Especulà que aquest «aire inflamable» era, de fet, idèntic a la substància hipotètica anomenada «flogist» i, més tard, el 1781 trobà que aquest gas produïa aigua quan cremava. Se'l sol acreditar amb la descoberta d'aquest element. El 1783, Antoine Lavoisier va donar a l'element el nom d'«hidrogen» (del grec ὕδρω hidro, 'aigua', i γενῆς genes, 'creador') quan ell i Laplace van reproduir la troballa de Cavendish produint aigua cremant hidrogen gas. Lavoisier produïa l'hidrogen pels seus famosos experiments sobre la conservació de la massa fent reaccionar un flux de vapor amb ferro metàl·lic a través d'un tub de ferro incandescent escalfat en un forn. L'oxidació anaeròbica a altes temperatures del ferro pels protons de l'aigua es pot representar esquemàticament pel conjunt d'equacions químiques següent: Fe + O → FeO + 2 Fe + 3 O → Fe2O3 + 3 3 Fe + 4 O → Fe3O4 + 4 Molts metalls, tals com el zirconi, tenen una reacció similar amb l'aigua que resulta en la producció d'hidrogen. L'hidrogen fou liquat per primer cop per James Dewar el 1898 fent servir refrigeració regenerativa i un aparell d'invenció seva, el termo. Va produir hidrogen sòlid l'any següent. El deuteri fou descobert el desembre de 1931 per Harold Urey, i el triti fou preparat el 1934 per Ernest Rutherford, Mark Oliphant i Paul Harteck. L'aigua pesant, que té deuteri en comptes d'hidrogen normal, fou descoberta pel grup d'Urey l'any 1932. El 1806, François Isaac de Rivaz va construir el primer motor de combustió interna alimentat per una barreja d'hidrogen i oxigen. El 1819, Edward Daniel Clarke va inventar el bufador d'hidrogen gas. La làmpada de Döbereiner i el limelight foren inventats el 1823. El primer globus omplert d'hidrogen fou inventat per Jacques Charles el 1783; l'hidrogen era el causant de l'ascensió del que fou el primer mitjà de transport aeri segur. El 1852, Henri Giffard va inventar el primer dirigible d'hidrogen. L'alemany Ferdinand von Zeppelin va promoure la idea de dirigibles rígids que ascendissin amb hidrogen: es van anomenar zeppelins, i el primer vol el van fer l'any 1900. Els vols regulars d'aquests vehicles aeris van començar el 1910 i, en el moment que començà la Primera Guerra Mundial (agost de 1914), ja havien transportat 35.000 passatgers sense haver tingut cap accident seriós. Durant la guerra, els dirigibles van servir com a plataformes d'observació i com a bombarders. El primer vol transatlàntic sense escales fou dut a terme pel dirigible britànic R34 l'any 1919. El servei regular de transport de passatgers es va reiniciar la dècada de 1920; la descoberta de reserves d'heli als Estats Units va fer creure en un augment de la seguretat d'aquest tipus de transport, però el govern d'aquest país rebutjà vendre gas per aquest propòsit. A causa d'això, es feu servir hidrogen pel dirigible Hindenburg, que fou destruït per un incendi mentre volava sobre Nova Jersey el 6 de maig de 1937. L'accident fou retransmès en directe per la ràdio i també fou filmat. Es creu que la causa fou la ignició d'hidrogen de fuites del dirigible, tot i que investigacions posteriors apuntaren que també podria ser la ignició del revestiment d'alumini per electricitat estàtica. El que comptà, però, és que l'hidrogen havia perdut la seva reputació com a gas ascendent. El mateix any que aquests fets, va entrar en servei el primer turbogenerador refrigerat amb hidrogen a Dayton (Ohio, EUA), de l'empresa Dayton Power & Light Co; l'hidrogen gas servia com a refrigerant del rotor i de l'estator. Gràcies a la seva conductivitat tèrmica, l'hidrogen gas és el fluid refrigerant més utilitzat en l'actualitat. L'acumulador de níquel-hidrogen es va fer servir per primer cop l'any 1977 a bord del satèl·lit estatunidenc NTS-2. Per exemple, l'ISS, el 2001 Mars Odyssey i la Mars Global Surveyor estan equipats amb bateries de níquel-hidrogen. El Telescopi Espacial Hubble també està alimentat per bateries de níquel-hidrogen en la part fosca de la seva òrbita; les bateries van ser canviades el maig del 2009, més de 19 anys després del seu llançament i 13 anys tard respecte de quan s'hauria hagut de fer segons la seva vida prevista. Paper en la teoria quàntica Com que l'àtom d'hidrogen és una estructura atòmica relativament simple (consisteix tan sols en un protó i un electró) ha estat important –juntament amb l'espectre de llum que produeix o absorbeix– pel desenvolupament de la teoria de l'estructura atòmica. A més a més, la simplicitat de la molècula d'hidrogen i del seu catió corresponent van permetre una millor comprensió de la naturalesa de l'enllaç químic, que estigué precedida per l'estudi del tractament mecanicoquàntic de l'àtom d'hidrogen de mitjans de la dècada de 1920. Un dels primers efectes quàntics que fou notat explícitament (però que, en aquella època, no fou comprès) va ser una observació de Maxwell que involucrava hidrogen, mig segle abans que es desenvolupés la teoria mecanicoquàntica completa. Maxwell va observar que la capacitat tèrmica específica del diferia inexplicablement de la d'un gas diatòmic per sota de la temperatura ambient i començava a assemblar-se cada cop més a la d'un gas monoatòmic a temperatures criogèniques. Segons la teoria quàntica, aquest comportament té lloc a causa de l'espaiament dels nivells d'energia rotacional, que són especialment amplis en el degut a la seva baixa massa. La gran separació entre nivells inhibeix la partició igual d'energia tèrmica en moviment rotacional a temperatures baixes. Els gasos diatòmics composts d'àtoms més pesants no tenen aquests nivells tan amplis i no presenten aquest efecte. Abundància natural L'hidrogen, com a H atòmic, és l'element químic més abundant de l'Univers: constitueix el 75% de la matèria normal segons la massa i més del 90% segons el nombre d'àtoms (la majoria de la massa de l'Univers; tanmateix, no es troba en forma de matèria de tipus element químic, sinó que es creu que pot tenir formes no detectades encara com matèria fosca i energia fosca). Aquest element es troba en gran abundància en estrelles i planetes gegants gasosos. Els núvols moleculars de s'associen amb la formació estel·lar. L'hidrogen té un paper vital en aquestes darreres, concretament mitjançant la fusió nuclear reacció protó-protó i el cicle CNO. Arreu de l'Univers, l'hidrogen es troba majoritàriament en els estats atòmic i plasma, els quals tenen propietats bastant diferents que les que presenta l'hidrogen molecular. En forma de plasma, el protó i l'electró de l'hidrogen no estan enllaçats, cosa que resulta en una elevada conductivitat elèctrica i una elevada emissivitat (la qual és responsable de la producció, per exemple, de la llum del Sol i d'altres estrelles). Les partícules carregades són altament influenciades per camps elèctrics i magnètics; per exemple, en el vent solar interaccionen amb la magnetosfera terrestre produint els fenòmens dels corrents de Birkeland i l'aurora. D'altra banda, l'hidrogen es troba en l'estat atòmic neutre en el medi interestel·lar. Es creu que la gran quantitat d'hidrogen neutre trobada en els sistemes de Lyman-alfa esmorteïts domina la densitat bariònica cosmològica de l'Univers fins al desplaçament cap al roig z=4. En condicions ordinàries, a la Terra l'hidrogen elemental existeix en forma de gas diatòmic . L'hidrogen gas és molt rar en l'atmosfera terrestre (1 ppm de volum) a causa de la seva lleugeresa, la qual li permet escapar de la gravetat terrestre més fàcilment que gasos més pesants. D'altra banda, és el tercer element més abundant de la superfície terrestre, majoritàriament en forma de compostos químics tals com els hidrocarburs i l'aigua. L'hidrogen gas és produït per alguns bacteris i algues i és un component natural de les flatulències (igual que el metà). Una forma molecular anomenada hidrogen molecular protonat (+) es troba al medi interestel·lar, on es genera per ionització de l'hidrogen molecular pels raigs còsmics. Aquest ió també ha estat observat a l'atmosfera superior del planeta Júpiter. És relativament estable en l'ambient de l'espai exterior a causa de la baixa temperatura i densitat. El + és un dels ions més abundants de l'Univers i té un paper important en la química del medi interestel·lar. L'hidrogen triatòmic H3 neutre tan sols pot existir en forma excitada i és inestable. Per contra, el catió dihidrogen (+) és una rara molècula de l'Univers. Producció L'hidrogen es produeix en laboratoris de química i biologia (sovint en forma de subproducte d'altres reaccions), en la indústria per la hidrogenació de substrats insaturats i a la natura com a resultat de l'expulsió d'equivalents de reducció en reaccions bioquímiques. Laboratori Al laboratori, el normalment se sol preparar a partir de la reacció d'àcids no oxidants diluïts amb alguns metalls reactius com el zinc mitjançant l'aparell de Kipp. Zn + 2 → + L'alumini també pot produir si es tracta amb bases químiques: 2 Al + 6 + 2 → 2 + 3 L'electròlisi de l'aigua és un mètode simple de producció d'hidrogen. Es fa passar un corrent de baix voltatge per l'aigua, i es forma oxigen gasós a l'ànode i hidrogen gasós al càtode. Normalment, quan es vol produir hidrogen per emmagatzemar, el càtode està fet de platí o d'algun altre material inert; d'altra banda, si es vol produir gas per ser cremat al mateix lloc, per assistir la combustió és desitjable l'oxigen, per la qual cosa ambdós elèctrodes han d'estar fets de metalls inerts (per exemple, el ferro s'oxidaria i la quantitat d'oxigen emesa seria menor). La màxima eficiència teòrica (electricitat utilitzada versus valor energètic de l'hidrogen produït) es troba en el rang del 80-94%. 2 (l) → 2 (g) + (g) El 2007 es descobrí que un aliatge d'alumini i gal·li en forma de granulat afegit a l'aigua es podia fer servir per generar hidrogen. Aquest procés també crea alúmina, però el gal·li –un element molt car–, que prevé la formació d'una capa d'òxid als granulats, es pot reutilitzar. Això té implicacions potencials importants per l'economia de l'hidrogen, ja que amb aquest procés es pot produir al mateix lloc on s'ha d'utilitzar i no cal transportar-lo. Industrial L'hidrogen es pot preparar industrialment de moltes maneres diferents però, econòmicament, els processos més importants comprenen l'eliminació d'hidrogen dels hidrocarburs. L'hidrogen comercial a granel se sol produir mitjançant el reformat amb vapor del gas natural. A altes temperatures (1000–1400 K, 700–1100 °C) el vapor d'aigua reacciona amb el metà per formar monòxid de carboni i . + → CO + 3 Aquesta reacció és afavorida a baixes pressions però, tanmateix, es duu a terme a pressions elevades (2,0 MPa o 20 atm) perquè el a pressió elevada és el producte més comercialitzable i els sistemes de purificació per adsorció per oscil·lació de pressió treballen millor a altes pressions. El producte de la barreja es coneix com a «gas de síntesi» perquè se sol fer servir directament per la producció de metanol i compostos relacionats. Els hidrocarburs diferents del metà es poden usar per produir gasos de síntesi amb diferents proporcions de productes. Una de les moltes complicacions que té aquesta tecnologia altament optimitzada és la formació de coc o carboni: → C + 2 Consegüentment, el reformat amb vapor normalment utilitza un excés de . L'hidrogen addicional es pot recuperar del vapor fent servir monòxid de carboni mitjançant la reacció de desplaçament del gas d'aigua (reacció de Dussan), especialment amb un catalitzador d'òxid de ferro. Aquesta reacció també és una font industrial de diòxid de carboni: CO + → + D'altres mètodes importants per la producció de inclouen l'oxidació parcial d'hidrocarburs: 2 + → 2 CO + 4 I també la reacció de carbó, que pot servir com a fase prèvia de la reacció de desplaçament del gas d'aigua anterior: C + → CO + De vegades, l'hidrogen és produït i consumit en el mateix procés industrial sense ser separat. Per exemple, en el procés Haber-Bosch per la producció d'amoníac, l'hidrogen es genera a partir de gas natural. Amb l'electròlisi de la salmorra per produir clor s'obté hidrogen en forma de coproducte. Termoquímica Existeixen més de 200 cicles termoquímics que es poden fer servir per separar l'aigua; alguns d'ells s'estan estudiant i testejant perquè són capaços de produir hidrogen i oxigen a partir d'aigua i calor sense fer servir electricitat. Alguns exemples són el cicle d'òxid de ferro, el cicle d'òxid de ceri (III)-òxid de ceri (IV), el cicle d'òxid de zinc-zinc, el cicle de sofre-iode, el cicle de coure-clor i el cicle de sofre híbrid. D'altra banda, laboratoris de països com França, Alemanya, Grècia, el Japó i els Estats Units estan desenvolupant mètodes termoquímics per produir hidrogen a partir d'energia solar i aigua. Corrosió anaeròbica En condicions anaeròbiques, el ferro i els acers aliats són lentament oxidats pels protons de l'aigua simultàniament reduïts a hidrogen molecular (). La corrosió anaeròbica del ferro condueix primer de tot a la formació d'hidròxid de ferro (II) i es pot descriure amb la següent reacció: Fe + 2 O → Fe(OH)2 + Per la seva banda, en condicions anaeròbiques, l'hidròxid de ferro (II) (Fe(OH)2) pot ser oxidat pels protons de l'aigua per formar magnetita i hidrogen molecular. Aquest procés és descrit per la reacció de Schikorr: 3 Fe(OH)2 → Fe3O4 + 2 O + hidròxid de ferro (II) → magnetita + aigua + hidrogen La magnetita ben cristal·litzada (Fe3O4) és termodinàmicament més estable que l'hidròxid de ferro (II) (Fe(OH)2). Aquest procés ocorre durant la corrosió anaeròbica del ferro i de l'acer en aigües subterrànies lliures d'oxigen i en la reducció del sòl per sota del límit freàtic. Formació geològica mitjançant la serpentinització En absència d'oxigen atmosfèric (O2) en condicions geològiques de profunditat tal que l'atmosfera terrestre ja no hi té efecte, l'hidrogen () es produeix durant el procés de serpentinització per l'oxidació anaeròbica feta pels protons (H+) de l'aigua del silicat de ferro (Fe2+) present a la xarxa cristal·lina de la faialita (Fe2SiO4). La reacció corresponent, que condueix a la formació de magnetita (Fe3O4), quars (SiO2) i hidrogen (), és la següent: 3 Fe2SiO4 + 2 O → 2 Fe3O4 + 3 SiO2 + 3 faialita + aigua → magnetita + quars + hidrogen Aquesta reacció s'assembla molt a la reacció de Schikorr observada en l'oxidació anaeròbica de l'hidròxid de ferro (II) en contacte amb l'aigua. Formació en transformadors De tots els gasos de fallada formats en transformadors de potència, l'hidrogen n'és el més comú i és generat sota la majoria de condicions de fallada. És per això que la formació d'hidrogen és una indicació primerenca de problemes seriosos del cicle de vida d'un transformador. Aplicacions Consum en processos Els sectors químic i petrolier necessiten grans quantitats de . L'aplicació més important del és en el processament dels combustibles fòssils i en la producció de l'amoníac. Els processos consumidors clau de a la planta petroquímica inclouen la hidrodesalquilació, la hidrodesulfurització i l'hidrocraqueig. A part, l'hidrogen té molts altres usos destacats: es fa servir com un agent hidrogenant, especialment per incrementar el nivell de saturació de greixos insaturats i olis (que es poden trobar en elements com la margarina); també com un agent reductor de menes metàl·liques; i, finalment, en la producció de metanol i en la indústria de l'àcid clorhídric. L'hidrogen és altament soluble en moltes terres rares i metalls de transició, i tant en metalls nanocristal·lins com amorfs. La solubilitat de l'hidrogen en els metalls està influenciada per les distorsions locals i impureses de l'estructura cristal·lina. Aquestes propietats poden ser útils quan l'hidrogen es purifica fent-lo passar a través de discs calents de pal·ladi, però en general l'alta solubilitat del gas és un problema metal·lúrgic perquè contribueix a la fragilització de molts metalls, la qual cosa complica el disseny de canonades i dipòsits d'emmagatzematge. A part del seu ús com a reactiu, el té moltes aplicacions en física i enginyeria. Es fa servir com un gas de protecció en mètodes de soldadura com la soldadura d'hidrogen atòmic. També es fa servir com a refrigerant del rotor de generadors elèctrics en centrals elèctriques, perquè té la conductivitat tèrmica més alta que cap altre gas. El líquid es fa servir en recerca criogènica, que inclou l'estudi de la superconductivitat. Com que és més lleuger que l'aire (té una mica més que de la seva densitat) havia estat molt utilitzat com a gas ascendent de globus i dirigibles. Pel que fa a aplicacions més recents, l'hidrogen es fa servir pur o barrejat amb nitrogen (anomenat gas protector) com un gas indicador de detecció de fuites. Aquestes aplicacions es poden trobar en les indústries de l'automòbil, química, de generació d'energia, aeroespacial i de la telecomunicació. L'hidrogen és un additiu de menjar autoritzat (E 949) que permet fer proves de fuites de l'empaquetament de menjar, i també té propietats antioxidants. Els isòtops rars de l'hidrogen també tenen aplicacions. El deuteri (hidrogen-2) es fa servir en aplicacions de fissió nuclear com un moderador per alentir els neutrons, i també en reaccions de fusió nuclear. Els compostos de deuteri tenen aplicacions en química i biologia, en l'estudi dels efectes isotòpics en reaccions. El triti (hidrogen-3), que es produeix en reactors nuclears, s'utilitza per a la producció de bombes d'hidrogen, com una marca isotòpica en biociències i com a font de radiació en pintures lluminoses. La temperatura del punt triple de l'hidrogen en equilibri és un punt fix definit a l'Escala Internacional de Temperatura de 1990 a 13,8033 kèlvins. Refrigerant L'hidrogen se sol fer servir en centrals elèctriques com a refrigerant pels generadors, ja que té un cert nombre de propietats favorables que són resultat directe de les seves lleugeres molècules diatòmiques. Algunes d'aquestes propietats que el fan tan interessant per aquest ús són la baixa densitat, la baixa viscositat i que té la calor específica i la conductivitat tèrmica més elevades de tots els gasos. Portador d'energia L'hidrogen no és un recurs energètic, excepte en un hipotètic context de centrals energètiques de fusió nuclear comercials que fessin servir deuteri o triti, tecnologia que actualment dista molt de ser desenvolupada. L'energia del Sol prové de la fusió nuclear de l'hidrogen, però és difícil aconseguir aquest procés d'una manera controlada a la Terra. Obtenir hidrogen elemental de fonts solars, biològiques o elèctriques pot necessitar més energia que no pas la que s'obté cremant-lo, per la qual cosa en aquests casos l'hidrogen funciona com un portador d'energia. També es pot obtenir de fonts fòssils (com el metà), però aquestes fonts no són sostenibles. La densitat energètica per unitat de volum tant de l'hidrogen líquid com de l'hidrogen gas comprimit a qualsevol pressió practicable és significativament menor que la de fonts de combustible tradicionals, tot i que la densitat energètica per unitat de massa de combustible és més elevada. Tanmateix, l'hidrogen elemental ha estat molt estudiat en el context energètic com un possible futur portador d'energia. Per exemple, la captura i emmagatzematge de carboni a partir del es podria dur a terme al punt de la producció de a partir de combustibles fòssils. L'hidrogen utilitzat pel transport cremaria d'una manera relativament neta –amb algunes emissions de NOx– però sense emissions de carboni. Tanmateix, els costos d'infraestructura associats a una conversió completa a una economia basada en l'hidrogen seien considerables. Indústria dels semiconductors L'hidrogen es fa servir per saturar enllaços trencats de silici amorf i carboni amorf, la qual cosa ajuda a estabilitzar les propietats del material. També és un potencial donador d'electrons en diversos materials òxids, tals com el ZnO, SnO2, CdO, MgO, ZrO2, HfO2, La2O3, Y2O3, TiO2, SrTiO3, LaAlO3, SiO2, Al2O3, ZrSiO4, HfSiO4 i SrZrO3. Vehicles d'hidrogen Un vehicle d'hidrogen és un vehicle que fa servir l'hidrogen com a combustible de bord per obtenir la potència motora. Aquests vehicles inclouen automòbils i bicicletes, entre d'altres. El principi de funcionament consisteix a convertir l'energia química de l'hidrogen en energia mecànica, ja sigui cremant l'hidrogen en un motor de combustió interna o fent-lo reaccionar amb oxigen en una pila de combustible. La utilització de l'hidrogen com a combustible bàsic dels transports és l'element clau d'una hipotètica economia de l'hidrogen. Molts coets grans fan servir hidrogen líquid com a combustible i oxigen líquid com a oxidant. L'avantatge principal de l'hidrogen és la seva alta velocitat d'escapament eficaç en comparació amb el querosè/LOX o l'UDMH/NTO. L'equació de coets de Tsiolkovski diu que els coets amb una velocitat d'escapament més alta necessiten menys massa de propel·lent per realitzar un canvi de velocitat determinat. Abans de la combustió, l'hidrogen passa per tubs de refrigeració situats al voltant de la tovera d'escapament per evitar que resulti malmesa pels gasos d'escapament a alta temperatura. Els desavantatges de l'hidrogen líquid inclouen la seva poca densitat i baixa temperatura, que fan que calguin dipòsits de combustible més grans, més ben aïllats i, per tant, més pesants. Això incrementa la massa estructural del coet i en redueix l'eficiència. Un altre desavantatge és la dificultat d'emmagatzemar l'hidrogen i l'oxigen en estat líquid. Com que l'hidrogen es va evaporant gradualment, el coet només es pot omplir de combustible poc abans del llançament. Això fa que els motors criogènics no serveixin per als míssils balístics intercontinentals i altres aplicacions en les quals la rapidesa de llançament sigui crucial. El transbordador espacial també feia servir hidrogen i oxigen líquids a les piles de combustible que n'alimentaven els sistemes elèctrics. Durant el procés, les piles també generaven aigua que es podia fer servir per beure, entre altres coses. També és una primera matèria per la fabricació d'electrocarburants o hidrocarburs sintètics. Reaccions biològiques El H2 és un producte d'alguns tipus de metabolismes anaeròbics i és produït per molts microorganismes, normalment mitjançant reaccions catalitzades per enzims anomenats hidrogenases que contenen ferro o níquel. Aquests enzims catalitzen la reacció redox reversible entre el H2 i els dos protons i dos electrons que el componen. La creació d'hidrogen gas ocorre en la transferència d'equivalents de reducció produïts durant la fermentació del piruvat a aigua. La separació de l'aigua –en la qual l'aigua es descompon en els seus components (protons, electrons i oxigen)– té lloc en reaccions lluminoses en tots els organismes fotosintètics. Alguns d'aquests organismes, entre els quals l'alga Chlamydomonas reinhardtii i els cianobacteris, han desenvolupat una segona etapa més en les reaccions fosques, en les quals els protons i els electrons són reduïts per formar gas H2 per hidrogenases especialitzades en el cloroplast. S'han fet esforços per modificar genèticament les hidrogenases de cianobacteris per tal de sintetitzar eficientment el gas H2 fins i tot en presència d'oxigen. També s'ha treballat amb algues modificades genèticament en un bioreactor. Seguretat i precaucions L'hidrogen presenta una sèrie de perills cap a la seguretat humana, des de possibles detonacions i incendis quan es barreja amb aire fins a causar asfíxia quan es troba en la seva forma pura (sense oxigen). A més a més, l'hidrogen líquid és un criogènic i presenta perills associats amb líquids molt freds tals com la congelació. L'hidrogen es dissol en molts metalls i, a part de fer que es puguin produir fuites, pot tenir efectes adversos sobre aquests tals com la fragilització per hidrogen que pot causar esquerdes i explosions. Si en una fuita s'escapa hidrogen gas a l'aire exterior, pot ser que s'inflami espontàniament. A més, el foc causat per hidrogen, a part de ser molt calent, és gairebé invisible, per la qual cosa pot causar cremades accidentals. La interpretació correcta de dades de l'hidrogen (incloent-hi les dades de seguretat) pot ser força confusa a causa de molts fenòmens. Moltes de les seves propietats químiques i físiques depenen de la proporció parahidrogen-ortohidrogen (se sol tardar dies o setmanes a una temperatura donada per arribar a la proporció d'equilibri, per la qual se solen proporcionar les dades). Els paràmetres de detonació de l'hidrogen, tals com la pressió i temperatura de detonació, depenen molt de la geometria del contenidor. Notes Referències Bibliografia Author interview at Global Public Media. Vegeu també Antihidrogen Ió hidrogen Molècula d'aigua Oxihidrogen Enllaços externs Hidrogen a webelements.com (en anglès) Hidrogen a It's Elemental (en anglès) Basic Hydrogen Calculations of Quantum Mechanics (en anglès) Hydrogen (Universitat de Nottingham) (en anglès) High temperature hydrogen phase diagram (en anglès) Wavefunction of hydrogen (en anglès) Traduccions que són articles de qualitat Articles de qualitat de química i mineralogia


source: wikipedia

text: La història de l'antic Egipte es divideix en diverses èpoques, des del període predinàstic fins al govern del període hel·lenístic. Inclou un període total de diversos milers d'anys. Seguint l'esquema presentat per l'historiador grec Manethó, la història de l'antic Egipte es pot dividir avui en dinasties, però molt probablement Manethó no va descriure les famílies governants, sinó fases polítiques i culturals, definides per l'elecció del capital o per factors culturals. Segons la investigació moderna les dinasties s'han dividit de nou en tres fases d'unitat governamental (els imperis Antic, Mitjà i Nou). Els períodes intermedis en què Egipte no era un país unit s'anomenen períodes intermedis. Una última gran època daurada d'Egipte és l'anomenat Període Tardà, després del qual el país passà a estar sota domini dels perses, grecs i romans. Les dates absolutes per al tercer i segon mil·lenni abans de Crist són un tema molt controvertit en la investigació. Només han arribat als nostres dies uns pocs annals egipcis i llistes dels reis. Per tant, només és parcialment possible (i útil) escriure una història política. Cronologia La història d'Egipte es divideix en diversos períodes diferents d'acord amb la dinastia regnant de cada faraó. La datació dels esdeveniments segueix sent un tema d'investigació. Les dates conservadors no són compatibles amb cap data d'absoluta confiança en una període de prop de tres mil·lennis. La següent és la llista d'acord amb cronologia egípcia convencional. Període predinàstic (Abans de 3100 aC) Període Protodinàstic (aproximadament 3100-3000 aC) Període Arcaic d'Egipte (primera i segona dinasties) Antic Regne (dinasties 3-6) Primer Període Intermedi (Dinasties 7-11) Regne Mitjà (dinasties 12 i 13) Segon Període Intermedi (dinasties 14-17) Imperi Nou (divuitena-vintena dinasties) Tercer Període Intermedi (dinasties 21-25) (també conegut com el Període de Líbia) Període Tardà (dinasties 26-31) Egipte Neolític Neolític El Nil ha estat la línia de vida de la cultura egípcia des que els caçadors-recol·lectors nòmades van començar a viure a la vora del Nil durant el Plistocè. El rastre d'aquest poble apareix en forma d'artefactes i escultures en roca al llarg de les terrasses del Nil i als oasis. Per als egipcis, el Nil significava la vida i el desert significava la mort, tot i que el desert els proporcionava protecció contra els invasors. Al llarg del riu Nil, en el mil·lenni XII aC, una cultura de gra molt que utilitzava el primer tipus de fulles de falç (Qadan) havia estat substituïda per una altra cultura de pobles caçadors, pescadors i caçadors- recol·lectors que utilitzen eines de pedra. L'evidència també indica la presència d'assentaments humans i bestiar de pastura a l'extrem sud-oest d'Egipte, prop de la frontera amb el Sudan, abans del 8000 aC. No obstant això, segons Barbara Barich la idea d'un esdeveniment de domesticació bovina independent a l'Àfrica ha de ser abandonada perquè les proves posteriors que es van reunir durant un període de trenta anys no ha pogut corroborar aquesta hipòtesi A la llum d'això, les més antigues restes de bovins domesticats conegudes a Àfrica són d'el Faium, pels volts del 4400 aC. L'evidència geològica i estudis de models climàtics generats per ordinador. suggereixen que els canvis naturals del clima al voltant de 8000 aC va començar a dessecar les extenses terres de pasturatge del nord d'Àfrica, i van forma el modern Sàhara (c.2500 aC). La contínua dessecació va obligar els primers avantpassats dels egipcis a assentar-se al voltant del Nil de manera més permanent i els va obligar també a adoptar un estil de vida més sedentari. No obstant això, el període del 9000-6000 aC ha deixat molt poc en el camí de l'evidència arqueològica. Període predinàstic La vall egípcia del Nil va ser bàsicament inhabitable fins que es va iniciar el treball de neteja i reg de la terra al llarg de les ribes del riu Sembla, però, que aquesta neteja i el reg es va produir en gran part al voltant de 6000 aC. En aquell moment, la societat a la vall del Nil ja es dedicava a l'agricultura organitzada i la construcció de grans edificis a la vall del Nil . En aquell moment, els egipcis a l'extrem sud-oest d'Egipte es dedicaven a pasturar bestiar i a la construcció de grans edificis. El morter va ser utilitzat pels volts de l'any 4000 abans de Crist. Els habitants de la vall del Nil i el delta eren autosuficients i conreaven l'ordi i l'espelta (una varietat primerenca de blat) i ho emmagatzemaven en pous revestits amb estores de canya. Criaven vaques, cabres i porcs i teixien roba i cistelles. El període predinàstic continua durant tota aquella època, i de manera diversa comença a sorgir la cultura naqada. Entre el 5500 i 3100 abans de Crist, durant el període predinàstic d'Egipte, van florir petits assentaments al llarg del Nil, el delta del qual desemboca al Mediterrani. Al 3300 aC, just abans de la primera dinastia egípcia, Egipte estava dividit en dos regnes, coneguts com a Alt Egipte, Ta Shemau, al sud, i Baix Egipte, Ta Mehu, al nord. La línia divisòria s'ha traçat aproximadament en l'àrea de la moderna ciutat del Caire. La cultura tasiana va ser la següent a aparèixer a l'Alt Egipte. Aquest grup porta el nom dels enterraments trobats a Der Tasa, un lloc a la riba est del Nil, entre Assiut i Akhmim. El grup cultural tasià es destaca per la producció dels primers atuells de terrissa amb la part superior negra, un tipus de ceràmica de color vermell i marró, que s'ha pintat de negre a la part superior i interior. La cultura badariana, anomenada així per l'indret de Badari prop de Der Tasa, va succeir la cultura tasiana, però les similituds entre ambdues han portat a molts a evitar, de totes totes, la diferenciació entre elles. La cultura badariana va continuar produint terrissa amb la part superior negra (encara que la seva qualitat ha millorat molt més de les mostres anteriors), i se li va assignar el nombre de seqüència de cites entre 21 i 29 anys.La significativa diferència, però, entre els grups culturals tasià i badarià que impedeix als experts d'estudiar ambdós de manera conjunta, és que els indrets badarians utilitzen coure, a més de pedra, i per tant són assentaments calcolítics, mentre que els indrets tasians encara eren neolítics, i es consideren tècnicament part de l'edat de pedra. La cultura amratiana rep aquest nom per l'indret d'Al-Amrah, a uns 120 km al sud de Badari. Al-Amrah va ser el primer lloc on es va trobar aquest grup cultural sense barreja amb el grup cultural posterior gerzeà. Tanmateix, aquest període es troba més ben testimoniat al jaciment de Naqada, motiu pel qual també es coneix com a cultura naqada I Es continuà produint ceràmica amb la part superior negra, però la pisa blanca de línies creuades, un tipus de ceràmica que estava decorada amb estretes línies blanques paral·leles creuades per un conjunt de línies paral·leles blanques i properes, va començar a produir-se durant aquella època. El període amratià s'escau entre la seqüència de dates 30 i 39 del sistema de seqüència de dates de Petrie. Està confirmat que en aquella època existia el comerç entre l'Alt i el Baix Egipte, segons es desprèn dels objectes trobats a les excavacions. Un gerro de pedra del nord ha estat torbat a al-Amrah, i el coure, que no està present a Egipte, segons sembla, va ser importat de la península del Sinaí, o potser de Núbia. L'obsidiana i una molt petita quantitat d'or van ser importats amb tota seguretat de Núbia durant aquella època. És també probable que hi hagués comerç amb els oasis. La cultura gerzeana (de la localitat d'Al-Gerzeh,), fou la següent etapa en el desenvolupament cultural d'Egipte, i va ser durant aquest temps que es van assentar les bases per Egipte dinàstic. La cultura gerzeana fou en gran manera un desenvolupament ininterromput de la cultura amratiana, a partir del delta i cap al sud a través de l'Alt Egipte. Tanmateix no va aconseguir substituir la cultura amratiana a Núbia La cultura gerzeana va coincidir amb un descens significatiu de les precipitacions, i l'agricultura produïa la gran majoria dels aliments. Amb l'augment dels subministraments d'aliments, la població va adoptar un estil de vida molt més sedentari i els assentaments més grans va créixer a les ciutats d'uns 5000 habitants. Fou en aquell temps que els habitants de la ciutat van començar a utilitzar maons de fang per construir les seves ciutats. El coure guanya terreny a la pedra com a material per fer eines i armament. La plata, l'or, el lapislàtzuli, i la faiança es van utilitzar de manera ornamental i les paletes utilitzades per a pintar-se els ulls des del període badarià comencen a ser adornades amb relleus. Egipte dinàstic Primer període dinàstic Els registres històrics de l'antic Egipte comencen amb Egipte com un estat unificat, un fet que es va produir en algun moment al voltant de 3150 aC. Segons la tradició egípcia, Narmer (Menes), que es creu que va unificar l'Alt i el Baix Egipte, va ser el primer rei. Aquesta cultura egípcia, els costums, l'expressió de l'art, l'arquitectura i l'estructura social estava estretament vinculada a la religió, molt estable, i van canviar poc durant un període de gairebé 3000 anys. La cronologia de l'Antic Egipte, que consisteix en anys de regnat, va començar al voltant d'aquesta època. La cronologia egípcia convencional és la cronologia acceptada durant el , però no inclou cap de les principals propostes de revisió que també s'han fet en aquest temps. Fins i tot dins d'una mateixa obra, els arqueòlegs sovint ofereixen diverses dates possibles o fins i tot diverses cronologies senceres com a possibilitats. En conseqüència, pot haver discrepàncies entre les dates que s'indiquen aquí i en articles sobre els governants o temes relacionats amb l'antic Egipte en particular. També són possibles variacions ortogràfiques dels noms. En general, els egiptòlegs divideixen la història de la civilització faraònica amb un ordre cronològic establert, en primer lloc per l Aegyptiaca de Manethó (Història d'Egipte) que va ser escrita durant l'època ptolemaica, al . Abans de la unificació d'Egipte, la terra va ser colonitzada per pobles autònoms. Amb les primeres dinasties, i durant gran part de la història d'Egipte a partir de llavors, el país va arribar a ser conegut com les Dues Terres. Els governants, va establir una administració nacional i van designar governadors reials. D'acord amb Manethó, el primer rei seria Menes, però les troballes arqueològiques donen suport l'opinió que el primer faraó que afirma que va tenir unides les dues terres fou Narmer (l'últim rei del període protodinàstic). El seu nom és conegut principalment per la famosa Paleta de Narmer, les escenes de la qual s'han interpretat com l'acte d'unir l'Alt i el Baix Egipte. Les pràctiques funeràries per a l'elit donaren com a resultat la construcció de tombes mastaba, que més tard es van convertir en models per a posteriors construccions de l'Imperi Antic, com la piràmide esglaonada. Imperi Antic L'Imperi Antic es considera comunament com aquell període en què Egipte va ser governat per la Dinastia III fins a la Dinastia VI (2686 aC - 2134 aC). La capital reial d'Egipte durant l'Imperi Antic es troba a Memfis, on Djoser, va establir la seva cort. L'Imperi Antic és potser el més conegut, però, pel gran nombre de piràmides, que van ser construïdes en aquell moment com a llocs d'enterrament faraònics. Per aquesta raó, l'Imperi Antic és conegut amb freqüència com a "l'Era de les Piràmides". El primer faraó notable de l'Imperi Antic va ser Djoser (2630-2611 aC) de la Dinastia III, qui va ordenar la construcció d'una piràmide (la Piràmide esglaonada) a la necròpolis de Memfis, Saqqara. Va ser en aquesta època que els antics estats egipcis, anteriorment independents, van esdevenir coneguts com a nomós, regits únicament pel faraó. Posteriorment els ex governants es van veure obligats a assumir el paper de governadors o d'una altra manera treballar en la recaptació d'impostos. Egipte, en aquesta era, adorava seu faraó com un déu, en la creença que assegurava la inundació anual del Nil, que era necessària per als seus cultius. L'Antic Regne i el seu poder real va aconseguir el seu zenit sota la Dinastia IV. Es creu que Sneferu, el fundador de la dinastia, va encarregar almenys tres piràmides, mentre que el seu fill i successor Kheops va erigir la Gran Piràmide de Gizeh. Sneferu havia mogut més pedra i maó que qualsevol altre faraó. Khufu (grec antic Kheops), el seu fill Khafra (grec Khefren, i el seu net Menkaure (grec Mykerinos), aconseguiren fama duradora amb la construcció de les seves piràmides. Per organitzar i alimentar la mà d'obra necessària per crear aquestes piràmides, es requeria un govern centralitzat amb amplis poders i els egiptòlegs creuen que l'antic Imperi d'aquella època, ha demostrat aquest nivell de sofisticació. Recents excavacions prop de les piràmides, liderades per Mark Lehner, han descobert una gran ciutat, que sembla haver allotjat, alimentat i fornit els treballadors piramidals. Tot i que es creia que els esclaus van construir aquests monuments, una teoria basada en la història de l'Èxode bíblic, l'estudi de les tombes dels treballadors, que van supervisar la construcció de les piràmides, ha demostrat que van ser construïdes per una corvée de pagesos que provenien de tot Egipte. Pel que sembla treballaven allà mentre la inundació anual del Nil diluvi cobria els seus camps També hi havia una gran quantitat d'obrers especialistes, entre ells picapedrers, pintors, matemàtics i sacerdots. La Dinastia V va començar amb Userkaf (comença c. 2495 aC.) i es va caracteritzar per la creixent importància del culte del déu del sol Ra. En conseqüència, es van dedicar menys esforços a la construcció de complexos piramidals que durant la quarta dinastia i més per a la construcció dels temples del sol a Abusir. La decoració de complexos de piràmides es va fer més elaborada durant la dinastia i el seu últim rei, Unas, va ser el primer a tenir els textos de les piràmides inscrits en la seva piràmide. L'expansió dels interessos d'Egipte en productes comercials com ara banús, l'encens, com mirra i encens, l'or, el coure i altres metalls útils, va obligar els antics egipcis per navegar per mars oberts. L'evidència de la piràmide de Sahure, segon rei de la dinastia, demostra que existia un intercanvi regular amb la costa siriana per obtenir fusta de cedre. Els faraons també van endegar expedicions a la famosa Terra de Punt, possiblement en l'actual Etiòpia i Somàlia, per aconseguir banús, ivori i resines aromàtiques. Durant la Dinastia VI (2345-2181 aC), el poder dels faraons es va afeblir gradualment a favor dels poderosos monarques (governadors regionals). Aquests ja no pertanyien a la família reial i el seu càrrec va esdevenir hereditari, amb la qual cosa es van crear dinasties locals, independents en gran manera de l'autoritat central del faraó. Es van produir desordres interns durant l'increïblement llarg regnat de Pepi II (2278-2184 aC), cap al final de la dinastia. La seva mort, molt més enllà de la dels seus hereus previstos, podria haver creat les lluites de successió i el país va caure en guerres civils durant dècades després del final del regnat de Pepi II. El cop final es va produir quan una severa sequera. va afectar la regió, un fet que es va produir per una caiguda dràstica de les precipitacions durant el segle XXII abans de Crist, i que va comportar una reducció dràstica del cabal del Nil i per tant dels seus nivells d'inundació. El resultat va ser el col·lapse de l'Imperi Antic seguit per dècades de fam i conflictes. Primer període intermedi Després de la caiguda de l'Imperi Antic, hi va haver un període d'uns 200 anys de temps conegut com el Primer Període Intermedi, que generalment es creu que inclou un conjunt relativament fosc dels faraons que va des del final de les dinasties VI a la X, i la majoria de l'XI. La majoria d'aquests van ser probablement monarques locals que no tenien molt poder fora del seu propi domini limitat, i cap d'ells no va detenir el poder sobre el conjunt d'Egipte. Si bé no hi ha gairebé registres oficials que cobreixen aquest període, hi ha una sèrie de textos de ficció coneguts com a Lamentacions dels primers temps de l'Imperi Mitjà posteriors que poden donar una mica de llum sobre el que va passar durant aquest període. Alguns d'aquests textos reflecteixen la ruptura del govern, altres al·ludeixen a la invasió d'"arquers asiàtics". En general, les històries se centren en una societat en què va ser enderrocat l'ordre natural de les coses en la societat i la natura. També és molt probable que fos durant aquest període que tots els complexos de piràmides i la tomba van ser saquejats. A més, els textos de les lamentacions al·ludeixen a aquest fet, i al començament de l'Imperi Mitjà les mòmies es troben decorades amb encanteris màgics que abans eren exclusius de la piràmide dels reis de la Dinastia VU. En 2160 abans de Crist una nova línia de faraons (dinasties IX i X) consolidaren el Baix Egipte des de la seva capital a Heracleòpolis Magna. Una línia rival (la Dinastia XI) ubicada a Tebes reunificà Alt Egipte. Era doncs, inevitable, un xoc entre les dues dinasties rivals. Al voltant de 2055 aC les forces tebanes van derrotar els faraons heracleopolitans, es van reunificar les Dues Terres. El regnat del seu primer faraó, Mentuhotep II marca el començament de l'Imperi Mitjà. Regne Mitjà El Regne Mitjà és el període en la història de l'antic Egipte que s'estén des de l'establiment de la Dinastia XI al final de la Dinastia XIV, aproximadament entre 2030 aC i 1640 aC. El període comprèn dues fases, la Dinastia XI, que va governar des de Tebes i la Dinastia XII en endavant, que se centrà a Lisht. Originalment es va considerar que aquestes dues dinasties s'estengueren durant tota la durada d'aquest regne unificat, però els historiadors ara consideren que la Dinastia XIII pertany, almenys en part, al Regne Mitjà. Els primers faraons de l'Imperi Mitjà fan remuntar el seu origen a un nomarca de Tebes, "Intef el Gran, fill d'Iku", que s'esmenta en el nombre d'inscripcions contemporànies. No obstant això, el seu successor immediat, Mentuhotep II, és considerat el primer faraó d'aquesta dinastia. Una inscripció tallada durant el regnat de Wahankh Antef II mostra que ell va ser el primer d'aquesta dinastia que va pretendre governar sobre tot Egipte, una afirmació que va portar els tebans al conflicte amb els governants d'Heracleòpolis Magna, la Dinastia X. Antef va emprendre diverses campanyes cap al nord, i va capturar l'important nomós d'Abidos. La guerra va continuar intermitentment entre les dinasties tebana i heracleapolitana fins al catorzè any de regnat de Nebhetepra Mentuhotep II, quan els heracleopolitans van ser derrotats, i la dinastia tebana va començar a consolidar el seu govern. Mentuhotep II és conegut per haver ordenat les campanyes militars cap al sud, a Núbia, que havia aconseguit la seva independència durant el primer període intermedi. També hi ha evidències d'accions militars contra Palestina. El rei va reorganitzar el país i va posar un visir al capdavant de l'administració civil del país. Mentuhotep IV va ser l'últim faraó d'aquesta dinastia, i tot i estar absent de diverses llistes de faraons, el seu regnat està testimoniat per unes poques inscripcions a Wadi Hammamat que descriuen expedicions a la costa de la Mar Roja i a les pedreres per tal d'aconseguir pedres per als monuments reials. El líder d'aquesta expedició va ser el seu visir Amenemhat, que està àmpliament assumit que seria el futur faraó Amenemhet I, el primer rei de la Dinastia XII. Amenemhet, segons creuen alguns egiptòlegs de manera àmplia, o bé va usurpar el tron o bé va assumir el poder després de Mentuhotep IV morís sense fills. Amenemhat I va construir una nova capital d'Egipte, coneguda com a Itjtawy, que es creu que se situava prop de l'actual Lisht, tot i que el cronista Manethó afirma que la capital es va mantenir a Tebes. Amenemhat va pacificar per la força els disturbis interns, va reduir els drets dels nomarques, i se sap que va endegar almenys una campanya a Núbia. El seu fill Senusret I va continuar la política del seu pare per recuperar Núbia i altres territoris perduts durant el Primer Període Intermedi. Els libus van ser sotmesos sota el seu regnat de quaranta-cinc anys i la prosperitat i la seguretat d'Egipte van ser assegurades. Senusret III (1878 aC - 1839 aC) va ser un rei guerrer, va conduir les seves tropes al bell mig de Núbia, i va construir una sèrie de fortaleses massives a tot el país per establir els límits formals d'Egipte amb les àrees conquistades del seu territori. Amenemhet III (1860 aC - 1815 aC) és considerat l'últim gran faraó de l'Imperi Mitjà. La població d'Egipte va començar a superar els nivells de producció d'aliments durant el regnat d'Amenemhet III, qui va ordenar l'explotació d'el Faium i l'augment de les operacions mineres al desert del Sinaí. També va convidar els colons asiàtics a Egipte perquè treballessin als monuments d'Egipte. Al final del seu regnat les inundacions anuals al llarg del Nil va començar a fallar, i forçaren encara més els recursos del govern. La Dinastia XIII i XIV van ser testimonis de la lenta decadència d'Egipte al segon període intermedi en la qual alguns dels colons asiàtics d'Amenemhet III prendrien el poder sobre Egipte, com els hikses. Segon Període Intermedi i els hikses El Segon Període Intermedi marca un període en què l'antic Egipte un cop més va caure en el caos entre el final de l'Imperi Mitjà, i l'inici de l'Imperi Nou. Aquest període és conegut com el temps dels hikses (un poble asiàtic) que van fer la seva aparició a Egipte, els regnats dels seus reis que componen les dinasties XV i XVI. La Dinastia XIII va ser incapaç de mantenir-se en el temps a la terra d'Egipte, i una família governant provincial situat a les maresmes del Delta de l'oest, a Xois es va separar de l'autoritat central per formar la Dinastia XIV. La fragmentació de la terra es va accelerar després que el regnat del rei Neferhotep I de la Dinastia XIII. Els hikses apareixen per primera vegada durant el regnat del faraó Sobekhotep IV de la Dinastia XIII, i pel volts del 1720 aC va prendre el control de la ciutat d'Avaris. Les grans línies del relat tradicional de la "invasió" de la terra pels hikses es conserva a l'Aegyptiaca de Manethó, que registra que durant aquest temps els hikses van envair Egipte, dirigits per Salitis, fundador de la Dinastia XV. En les últimes dècades, però, la idea d'una migració simple, amb poc o gens de violència en qüestió, ha aconseguit una mica de suport. Segons aquesta teoria, els governants egipcis de la dinastia XIII van ser incapaços d'aturar aquests nous emigrants, que vingueren a Egipte des d'Àsia, perquè eren reis febles que lluitaven per fer front a diversos problemes domèstics, inclosa una possible fam. Els prínceps i cacics hikses governaren al Delta oriental amb els seus vassalls egipcis locals. Els governants hikses de la dinastia XV van establir la seva capital i seu del govern a Memfis i la seva residència d'estiu a Avaris. El regne dels hikses va tenir el seu epicentre a l'est del delta del Nil i l'Egipte Mitjà i va ser limitat en grandària. Mai no s'estengué cap al sud a l'Alt Egipte, que estava sota control dels governants de tebà. Les relacions dels hikses amb el sud semblen haver estat principalment de caràcter comercial, tot i que els prínceps tebans semblen haver reconegut els governants hikses i possiblement els han pagat tribut durant un cert període. Pels volt d'aquella època, Memfis va caure davant els hikses, la casa governant egipci nadiua de Tebes va declarar la seva independència de la dinastia vassalla a Itj-tawy i es va erigir en la Dinastia XVII. Aquesta dinastia va demostrar ser la salvació d'Egipte i la que finalment conduiria a la guerra d'alliberament que va portar als hikses de nou a Àsia. Els dos últims reis d'aquesta dinastia foren Tao II i Kamosis. Amosis I finalitzà la conquesta i l'expulsió dels hikses de la regió del delta, restaurà l'imperi tebà sobre la totalitat d'Egipte i reafirmà amb èxit el poder egipci en els seus antics territoris de Núbia i Canaan. El seu regnat marca l'inici del període de la Dinastia XVIII i l'Imperi Nou. Imperi Nou Possiblement com a resultat de la dominació estrangera dels hikses durant el Segon Període Intermedi, l'Imperi Nou va contempar l'intent per part d'Egipte de crear una barrera entre el Llevant i Egipte, i aconseguir la seva màxima extensió territorial. Es va expandir cap al sud a Núbia i va mantenir amplis territoris a l'Orient Mitjà. Els exèrcits egipcis van lluitar contra els hitites pel control de l'actual Síria. Dinastia XVIII Aquesta va ser una època de gran riquesa i poder d'Egipte. Alguns dels faraons més importants i coneguts van governar en aquest moment. Hatshepsut va ser un faraó d'aquesta època. Hatshepsut és inusual, ja que fou una dona faraó, cosa poc comuna en la història d'Egipte. Fou una líder ambiciosa i competent, que estengué el comerç egipci cap al sud, en l'actual Somàlia i al nord, cap a la Mediterrània. Va governar durant vint anys a través d'una combinació de propaganda generalitzada i habilitat política. El seu co-regent i successor Tuthmosis III ("el Napoleó d'Egipte") va ampliar l'exèrcit d'Egipte i va governar amb gran èxit. Al final del seu regnat, va ordenar que el nom de la seva predecessora fos esborrat dels seus monuments. Va lluitar contra el poble asiàtic i va ser el més reeixit dels faraons egipcis. Amenhotep III va construir extensivament en el temple de Karnak, incloent el Temple de Luxor, que consistia en dos pilons, una columnata darrere de la nova entrada del temple, i un nou temple dedicat a la deessa Maat. Dinastia XIX Ramsès I va regnar durant dos anys i va ser succeït pel seu fill Seti I. Seti I va continuar el treball de Horemheb en la restauració del poder, el control i el respecte a Egipte. També va ser responsable de la creació del complex del temple a Abidos. Es podria dir que el poder de l'Antic Egipte com a Estat-nació va assolir el seu punt màxim durant el regnat de Ramsès II ("el Gran") de la Dinastia XIX. Va regnar durant 67 anys, a partir dels 18 anys, va continuar l'obra del seu predecessor immediat i va crear molts més esplèndids temples, com el d'Abu Simbel a la frontera amb Núbia. Va tractar de recuperar territoris al Llevant que s'havien escapat del control de la Dinastia XVIII. Les seves campanyes de reconquesta van culminar en la Batalla de Cadeix en 1274 abans de Crist, on va dirigir els exèrcits egipcis contra els del rei hitita Muwatallis II i va ser capturat en la primera emboscada militar de què es té constància en la història. Ramsès II va ser famós per la gran quantitat de fills que va engendrar de les seves diferents esposes i concubines. La tomba que va construir per als seus fills (molts dels quals li van sobreviure) a la Vall dels Reis, ha demostrat ser el major complex funerari a Egipte. Els seus successors immediats van continuar les campanyes militars, malgrat que cada vegada hi havia assumptes més complicats i turbulents a la cort. Ramsès II va ser succeït pel seu fill Merneptah i després pel fill de Merenptah, Seti II. El tron de Seti II sembla haver estat qüestionat pel seu mig germà Amenmesse, que pot haver governat temporalment de Tebes. A la seva mort, el fill de Seti II, Siptah, que pot haver estat afectat per poliomielitis durant la seva vida, va ser nomenat al tron pel canceller Bay, un plebeu asiàtic que va ser visir entre bastidors. Amb la primerenca mort de Siptah, el tron va ser assumit per Tausret, la reina vídua de Seti II (i possiblement la germana d'Amenmesse). Un període d'anarquia al final del curt regnat de Tausret va contemplar una reacció nativa al control estranger que portà a l'execució del canceller, i a la col·locació de Setnakht al tron, amb la qual cosa s'establia la Dinastia XX. Dinastia XX Es considera de manera general que l'últim "gran" faraó de l'Imperi Nou fou Ramsès III, fill de Setnakhte, que va regnar tres dècades després de l'època de Ramsès II. En l'any 8 del seu regnat, el pobles de la mar van envair Egipte per terra i mar. Ramsès III els va derrotar en dues grans batalles en terra i mar. Va afirmar que els va incorporar com a poble sotmès i els va establir al sud de Canaan, tot i que hi ha proves que van irrompre al Canaan. La seva presència a Canaan pot haver contribuït a la formació de nous estats en aquesta regió, com el dels filisteus després de la caiguda de l'Imperi egipci. També es va veure obligat a lluitar contra la invasió de les tribus líbies en dues grans campanyes al Delta occidental d'Egipte en l'any 6 i 11 anys respectivament. L'alt cost d'aquestes batalles esgotà lentament el Tresor d'Egipte i va contribuir al declivi gradual de l'imperi egipci a Àsia. La gravetat d'aquestes dificultats es veu agreujada pel fet que la primera vaga coneguda en la història es va produir durant l'any 29 del regnat de Ramsès III, quan no es van poder proveir les racions d'aliments pels favorits d'Egipte, els constructors de tombes per a l'elit reial i els artesans de la localitat de Deir al-Madinah (en aquella època el menjar era el salari, ja que no existia la moneda). Alguna cosa en l'aire va impedir que arribés prou llum solar a terra i també va impedir un creixement mundial dels arbres durant gairebé dues dècades completes fins al 1140 aC Una de les causes que s'han proposat és l'erupció del volcà Hekla a Islàndia, però la datació d'aquest esdeveniment continua sent objecte de controvèrsia. Després de la mort de Ramsès III es van produir interminables disputes entre els seus hereus. Tres dels seus fills assumirien el poder com a Ramsès IV, Ramsès VI i Ramsès VIII, respectivament. No obstant això, en aquesta època Egipte estava també cada vegada més assetjat per una sèrie de sequeres, inundacions del Nil a nivells inferiors al normal, fam, malestar social i corrupció oficial. El poder de l'últim faraó, Ramsès XI, es va fer tan feble que al sud els Summes Sacerdots d'Amon es van convertir en els governants de facto de l'Alt Egipte, mentre que Esmendes I controlava el Baix Egipte, fins i tot abans de la mort de Ramsès XI. Esmendes fundaria finalment la Dinastia XXI a Tanis. Tercer Període Intermedi Després de la mort de Ramsès XI, el seu successor Esmendes I va governar des de la ciutat de Tanis al nord, mentre que els Summes Sacerdots d'Amon tenien el control efectiu de la zona sud del país, tot i que encara reconeixen nominalment Esmendes com a rei. Cerny De fet, aquesta divisió va ser menys significativa del que sembla, ja que tant els sacerdots com els faraons procedien de la mateixa família. Piankh, va assumir el control de l'Alt Egipte, i governà des de Tebes, fins al límit nord del seu control que acabava a Al-Hibah. (El gran sacerdot Herihor havia mort abans de Ramsès XI, però també va ser un governant semi-independent en els últims dies del regnat del rei.) El país es va tornar a dividir en dues parts, amb els sacerdots a Tebes i els faraons a Tanis. Llur regnat sembla produir-se sense cap altra distinció, i van ser reemplaçats sense aparent lluita pels reis libis de la Dinastia XXII. Egipte sempre ha tingut vincles amb Líbia, i el primer rei de la nova dinastia, Sheshonq I, va ser un meixweix libi, que va exercir com a comandant dels exèrcits, sota l'últim governant de la Dinastia XXI, Psusennes II. Va unificar el país, posà el clergat d'Amon sota control del seu propi fill com a Summe Sacerdot d'Amón, càrrec que abans era una designació hereditària. La naturalesa escassa i desigual dels registres escrits d'aquest període suggereixen que era inestable. No sembla que hi hagi hagut molts grups subversius, el que finalment va conduir a la creació de la XXIII Dinastia, que es va desenvolupar simultàniament amb l'última part de la Dinastia XXII. El país es va reunificar amb la dinastia XXII, fundada pel Sheshonq I el 945 aC (o 943 aC), que descendia d'immigrants meixweix, originaris de l'Antiga Líbia. Això va portar estabilitat al país durant més d'un segle. Després del regnat d'Osorkon II el país s'havia fragmentat de nou en dos estats, amb Sheshonq III de la Dinastia XXII que controlava el Baix Egipte en 818 aC, mentre que Takelot II i el seu fill (el futur Osorkon III) van governar el Mitjà i l'Alt Egipte. Després de la retirada d'Egipte de Núbia a finals de l'Imperi Nou, una dinastia nativa va prendre el control de Núbia. Sota el rei Piankhi, el fundador nubià de la Dinastia XXV, els nubians empenyeren cap al nord, en un esforç per aixafar als seus opositors libis que governaven al Delta. Piankhi va aconseguir assolir el poder fins a Memfis. El seu oponent Tefnakht se sotmeté finalment a ell, però se li va permetre romandre en el poder en el Baix Egipte i va fundar l'efímera Dinastia XXIV a Sais. El Regne de Cuix cap al sud es va aprofitar d'aquesta divisió i la inestabilitat política i va derrotar la força combinada de diversos governants nadius egipcis com Peftjaubast, Osorkon IV de Tanis, i Tefnakht de Sais. Piankhi va establir la Dinastia XXV d'origen nubià i va nomenar els governants derrotats com als seus governadors provincials. Va ser succeït per primera vegada pel seu germà, Shabaka i pels seus dos fills Shebitku i Taharqa. Taharqa reunificà les "Dues Terres" del nord i el sud d'Egipte i va crear un imperi que era tan gran com no ho havia estat des de l'Imperi Nou. La Dinastia XXV va marcar el començament d'un període de renaixement de l'antic Egipte. Religió, les arts i l'arquitectura van ser restaurats a la seva glòria antiga, Orient i noves formes Unit. Faraons, com Taharqa, construïts o restaurats els temples i monuments en tota la vall del Nil, incloent a Memfis, Karnak, Kawa, Jebel Barkal, etc. Va ser durant la Dinastia XXV que la vall del Nil va contemplar la primera construcció generalitzada de piràmides (moltes en l'actual Sudan) des de l'Imperi Mitjà El prestigi internacional d'Egipte va disminuir considerablement en aquesta època. Els aliats internacionals del país havien caigut sota l'esfera d'influència d'Assíria i des del 700 aC aproximadament, la qüestió va esdevenir quan (i no pas si) hi hauria guerra entre els dos estats. El regnat de Taharqa i el del seu successor, Tanutamon, es van omplir de conflictes constants amb els assiris contra els quals hi va haver nombroses victòries, però en última instància, Tebes va ser ocupada i Memfis saquejada. Període tardà A partir de 671 aC a endavant, Memfis i la regió del Delta es va convertir en el blanc de molts atacs per part dels assiris, que va expulsar els nubians i van lliurar el poder als reis vassalls de la Dinastia XXVI. Psamètic I va ser el primer a ser reconegut com el rei de tot Egipte, i va portar una major estabilitat al país durant un regnat de 54 anys des de la nova capital, Sais. Quatre successius reis saítes van continuar guiant Egipte amb èxit i de manera pacífica des de 610-526 aC,, i mantingueren els babilonis a distància amb l'ajut de mercenaris grecs. Al final d'aquest període va anar creixent una nova potència al Pròxim Orient: Pèrsia. El faraó Psamètic III va haver de fer front al poder de Pèrsia a Pelúsion, va ser derrotat i breument va escapar a Memfis, però al final va ser capturat i executat. Dominació persa L'Egipte aquemènida es pot dividir en tres etapes: el primer període d'ocupació persa l'ocupació, quan Egipte va esdevenir un sàtrapa, un segon interval d'independència, i un últim període d'ocupació. El rei persa Cambises va assumir el títol oficial de Faraó, i es va anomenar a si mateix Mesuti-Re ("Re ha donat a llum"), i va sacrificar als déus egipcis. Va ser fundador de la Dinastia XXVII. Egipte va ser unit llavors a Xipre i Fenícia en la sisena satrapia de la dinastia aquemènida. Els successors de Cambises, Darios I el Gran i Xerxes, van seguir una política similar, van visitar el país i van evitar un atac atenès. És probable que Artaxerxes I i Darios II visitessin el país, tot i que no està documentat en les fonts, i no va impedir que els egipcis tinguessin una sensació d'infelicitat. Durant la guerra de successió després del regnat de Darios II, que va esclatar l'any 404, els egipcis es van revoltar sota el lideratge d'Amirteu II i van recuperar la seva independència. Aquest únic governant de la Dinastia XXVIII va morir el 399 aC, i el poder va anar a parar a la Dinastia XXIX. La Dinastia XXX va ser fundada l'any 380 aC i va durar fins al 343 abans de Crist. Nectabeu II va ser l'últim rei natiu que va governar Egipte. Artaxerxes III (358-338 aC) va reconquerir la vall del Nil per un breu període (343-332 aC). En l'any 332 aC, Mazaces va lliurar el país a Alexandre el Gran sense lluitar. L'imperi aquemènida havia acabat, i durant un temps Egipte va ser una satrapia en l'imperi d'Alexandre. Més tard, els ptolomeus i el romans governaren successivament la vall del Nil Dinastia ptolemaica En 332 aC, Alexandre III de Macedònia va conquerir Egipte amb poca resistència per part dels perses. Va ser rebut per Egipte com un llibertador. Va visitar Memfis, i se'n va anar en peregrinació a l'oracle d'Amon a l'Oasi de Siwa. L'oracle va declarar que ell era el fill d'Amon. Va conciliar bé amb els egipcis pel respecte que va mostrar a llur religió, però va designar grecs a pràcticament tots els càrrecs de categoria superior al país, i va fundar una nova ciutat grega, Alexandria, per ser la nova capital. La riquesa d'Egipte ara podria ser aprofitada per a la conquesta d'Alexandre de la resta de l'Imperi Persa. A principis del 331 aC que estava llest per partir, i va conduir a les seves forces lluny de Fenícia. Va deixar Cleòmenes com a governant nomarca per al control d'Egipte en la seva absència. Alexandre mai no va tornar a Egipte. Després de la mort d'Alexandre el Gran a Babilònia l'any 323 aC, va esclatar una crisi de successió entre els seus generals. Inicialment, Perdicas va governar l'imperi com a regent del mig germà d'Alexandre Arrideu, que es convertiria en Filip III Arrideu i, a continuació, com a regent tant de Filip III com del fill nadó d'Alexandre, Alexandre IV de Macedònia, que no havia nascut en el moment de la mort del seu pare. Perdicas nomenà Ptolemeu, un dels companys més propers d'Alexandre, com a sàtrapa d'Egipte. Ptolemeu va governar Egipte des de l'any 323 aC, nominalment en nom dels co-reis Filip III i Alexandre IV. No obstant això, com que l'imperi d'Alexandre el Gran es va desintegrar, Ptolemeu aviat es va establir com a governant en el seu propi dret. Ptolemeu va defensar amb èxit Egipte contra la invasió de Perdicas el 321 aC, i va consolidar la seva posició a Egipte i els seus voltants durant la guerres dels diàdocs (322 aC- 301 aC). El 305 aC, Ptolemeu va prendre el títol de rei. El 305 aC, Ptolemeu I Soter ("Salvador"), va fundar la dinastia ptolemaica que hauria de governar Egipte durant gairebé 300 anys. Els Ptolomeus posteriors van assumir les tradicions egípcies en casar-se amb els seus germans, es van retratar a si mateixos en els monuments públics amb estil i vestit egipci, i van participar en la vida religiosa egípcia. La cultura hel·lenística va prosperar a Egipte i després de la conquesta musulmana. Els Ptolomeus hagueren de lluitar contra rebel·lions natives i van participar en guerres estrangeres i civils que van portar a la caiguda del regne i a la seva annexió per Roma. Referències Bibliografia Egipte faraònic Herodotus ii. 55 and vii. 134 John Romer. A History of Ancient Egypt:From the First Farmers to the Great Pyramid. Allen Lane (2012). Egipte ptolemaic Enllaços externs Egipte: una civilització mil·lenària. Resum esquemàtic presentat per l'XTEC. The Ancient Egypt Site WWW-VL: Història: antic Egipte