text: Una ciutat és una població gran amb alta densitat de població, normalment amb predomini del sector terciari i menys del 25% de la població que treballa a l'agricultura. Per a la definició de ciutat es tenen en compte els criteris de població, densitat de població o estatus legal, tot i que aquests criteris poden variar entre països. L'urbanisme és la disciplina que s'ocupa del seu estudi, dins la geografia. La sociologia la considera un organisme viu o una xarxa de relacions humanes i serveis. La tendència demogràfica actual és el creixement progressiu de les ciutats i la reducció dels petits pobles. Distinció entre ciutat i altres poblacions La diferència entre ciutat i altres formes de denominar les poblacions varia a les diferents parts del món. Als Països Catalans diferenciem entre poble, vila i ciutat. Conceptes similars trobem en altres llengües. En gallec trobem els mots aldea, vila i cidade; en portuguès: aldeia, vila, cidade; en castellà: pueblo, villa, ciudad; en anglès: village, town, city. La diferència entre vila i ciutat, però, no la trobem en algunes llengües, les quals només diferencien entre poble i ciutat, com ara en francès: village, ville; en italià: villaggio, città; en alemany: dorf, stadt; en neerlandès: dorp, stad; en suec: by, stad; o en danès/noruec: landsby, by. Ara bé, la definició de cadascun d'aquests termes i la consideració de ciutat en particular s'atribueix per raons diverses. Els principals criteris que estableixen la condició de ciutat radiquen en factors com la població, la densitat de població, l'estructura econòmica de la mateixa o la concessió per part d'un ens superior en determinat moment històric. El criteri del nombre d'habitants, per exemple, varia en funció de l'època, la zona i les escoles o tendències. A més, les fronteres difuses entre la ciutat i la seva àrea d'influència (metropolitana) dificulten a vegades precisar quants habitants reals té, cosa que també succeeix en casos com les ciutats dormitori o d'estiueig, que són nuclis de població en els quals varia molt el nombre dels seus habitants en funció del moment del dia o de l'any. Al fet de la població, avui dia es té en consideració, també, el fet que en una ciutat menys del 25% de la població treballi en el sector primari. En l'organització política del territori, en les quals els diversos nuclis de població tenien diferents privilegis, el títol de ciutat se li donava a alguns d'ells i els atorgava majors preferències que a les viles. En el mateix sentit que les viles, que solien obeir al fur comú atorgat pel rei (usualment era el seu fundador), al contrari dels pobles o llogarets (nuclis de població sota la jurisdicció d'un Senyor), l'estatut de ciutat era el reconeixement d'algun fet singular en el qual la població havia participat activament. Per exemple, en el concepte religiós, tant en l'alta edat mitjana com en altres períodes com el Renaixement i anteriorment al , només era ciutat aquella població que dintre de les seves muralles tingués una catedral o un arquebisbat. El Diccionari de l'Acadèmia Francesa (Dictionnaire de l'Académie française), des de l'edició de 1694 fins a la de 1835, va definir a la ciutat com "la reunió de moltes cases organitzades en carrers i tancades dintre d'un recinte comú que sol ser de murs i fosses". El Diccionari de la Llengua Espanyola (de la RAE) defineix a la ciutat com un "conjunt d'edificis i carrers, regits per un ajuntament, la població densa del qual i nombrosa es dedica comunament a activitats no agrícoles." El Diccionari de la llengua Catalana de l'IEC defineix ciutat com "població gran que té més preeminències que una vila". Països Catalans El títol de ciutat es concedia, al nostre país, per motius històrics, i per nomenament reial (o, en els breus períodes republicans, del President de la República), a les viles que havien augmentat notablement de població, esdevenint una urbs de nivell considerable, o que havien passat a tenir una importància més gran en el territori que les envoltava, de vegades derivat del joc polític que havien desenvolupat. És, per tant, una concessió de gràcia com a reconeixement del seu pes específic al llarg, o en un moment determinat, de la història. Tanmateix, en l'última remodelació de la Llei municipal vigent a Catalunya en l'actualitat, publicada al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya el 20 de maig del 2003 es va donar un tomb important al tema, despullant les intitulacions de vila i ciutat de tota mena de privilegis i concessions gracioses de l'autoritat vigent, i deixant en un títol que és opcional a partir d'uns mínims d'aplicació automàtica. En efecte, la llei esmentada aporta el següent: Article 34. Nom del municipi. 34.1 Els municipis poden anteposar al seu nom el títol de vila si tenen més de cinc mil habitants i el de ciutat si en tenen més de vint mil. L'adopció o la modificació del tractament ha d'ésser acordada per l'ajuntament, que n'ha de donar compte al Departament de Governació i Relacions Institucionals. 34.2 No obstant el que disposa l'apartat 1, els municipis mantenen els títols i els honors que els hagin estat reconeguts. Resta del món A Alemanya els dos conceptes de vila i ciutat s'anomenen Stadt, mentre que una ciutat de més de 100.000 habitants rep el nom de Großstadt (gran ciutat). Pel que fa a les viles, la majoria són comunitats que pertanyen a un Landkreis (comtat o districte rural), però algunes ciutats, normalment de més de 50.000 habitants, són comtats per elles mateixes (kreisfreie Städte). Les ciutats més grans del país són Berlín, Hamburg i Múnic, però les àrees urbanes més grans estan a la zona del Rin-Ruhr amb ciutats com Dortmund i Essen. A Austràlia el concepte "ciutat" (city) es refereix, en sentit ampli, a una vila (town) suficientment gran. Però també, en un sentit més estricte, sovint es refereix al districte cèntric de negocis de la ciutat. Així es parla de City of South Perth com una àrea local, que pertany a una ciutat més gran, en aquest cas Perth. Els habitants d'aquesta ciutat parlen "d'anar a la ciutat" com a sinònim d'anar al centre de negocis de Perth. Aquesta definició és comuna a altres països anglosaxons, com quan es parla de la Ciutat de Londres (City of London), com el centre financer d'aquesta. Les ciutats més grans d'Austràlia són Sydney, Melbourne, Brisbane, Perth i Adelaida. El Brasil és dividit en estats i per sota en municipis (municípios). La llei brasilera defineix ciutat (cidade) com l'assentament urbà d'un municipi, i no diferencia entre ciutat i vila. Així podem trobar ciutats semirurals amb escassa població. Com el municipi i la ciutat normalment tenen el mateix nom, normalment aquestes dues accepcions són intercanviables, encara que tècnicament no sigui el mateix. En aquest país la ciutat de Brasília té un estatut especial (és una ciutat estat). Les majors ciutats del Brasil són, per població, São Paulo i Rio de Janeiro. Al Canadà l'estatut de ciutat és donat individualment per les províncies i territoris del país. Els criteris varien de zona a zona. A la Colúmbia Britànica i Saskatchewan les ciutats són llocs amb una població superior als 5.000 habitants, però a Alberta el requeriment és de 10.000. Ontàrio de vegades confereix l'estatut de ciutat a algunes àrees rurals, mentre que a Nova Escòcia el títol de ciutat ha estat abolit. Al Quebec s'utilitzava el terme cité diferenciat de ville (ambdós amb el significat de ciutat, però el primer més poètic o arcaic), però aquesta diferenciació fou abolida a la fi dels anys 1990. A Espanya la diferenciació entre ciutat i vila no guarda cap relació amb la grandària o importància de l'entitat, ni hi ha una jerarquia entre ambdues categories. Per exemple, Madrid no és ciutat, ja que no ha estat mai designada com a tal, i continua tenint el títol de vila: villa, en castellà. Als Estats Units la definició de ciutat (city i també town, village, township, etc.) depèn de les lleis de cadascun dels estats, per aquest motiu les diferents definicions canvien molt segons cada lloc. Així es poden trobar viles (town) molt grans, com Hempstead, Nova York, amb 755.785 habitants el 2004, i ciutats (city) molt petites, com Lake Angelus, Michigan, amb 326 habitants el 2000. La ciutat més petita del país és Maza, Dakota del Nord, amb només 5 habitants. Califòrnia té tant viles com ciutats, però els dos termes (town i city) són considerats sinònims. A Illinois, les ciutats han de tenir un mínim de 2.501 habitants. A Nebraska han de tenir un mínim de 800 residents (amb més de 5.000 residents es considera ciutat de primera classe, mentre que de 800 a 5.000 de segona classe). En canvi a Idaho, Oregon, Kansas, Kentucky, Dakota del Nord, Minnesota, i Iowa, tots els municipis que s'incorporen reben el títol de ciutat. A Ohio, un municipi esdevé automàticament ciutat si té 5.000 residents, comptats en un cens federal, però torna a esdevenir poble si la població cau per sota d'aquesta xifra. Als estats de Nova Anglaterra, l'estatut de ciutat és donat pel govern i no per la població. A Virgínia, tots els municipis incorporats designats ciutats esdevenen independents dels comtats del voltant o adjacents, mentre que una vila incorporada roman part d'un comtat adjacent. Aquesta distinció es basa en la població, tot i que algunes ciutats de vegades tenen menys habitants que una vila. Per exemple, la ciutat menor, Norton té 3.904 habitants pels 39.573 de la vila Blacksburg. A Pennsilvània qualsevol municipi amb més de 10 persones pot esdevenir un borough. Qualsevol township o borough amb població de 10.000 pot demanar a l'estat esdevenir ciutat. Les ciutats més grans dels Estats Units són Nova York, Los Angeles, Chicago, i Houston. A Itàlia la ciutat es tradueix com città, nom derivat del Llatí civitas. L'estatut de ciutat és garantit pel President de la República, per mitjà d'un Decret Llei Presidencial. Les ciutats més grans i importants són Roma, Milà, Nàpols i Tori. A Nova Zelanda, d'acord amb l'Agència d'Estadístiques Governamental del país, una ciutat ha de tenir un mínim de 50.000 habitants i tenir un caire predominantment urbà, essent una entitat diferent i amb major activitat dins la seva regió. Al Regne Unit compten amb dos termes: city, per oposició al més genèric town. Només són city els nuclis que tenen aquest títol per virtut d'un decret reial, com a Catalunya. A l'edat mitjana una població emmurallada que estava sota la dependència directa del rei o, per exemple, on hi havia una catedral podia rebre aquest nom, sempre a partir del preceptiu nomenament reial. Així, a la petita ciutat de Ripon li fou concedit l'estatut de ciutat el 1836 coincidint amb la creació de la Diòcesi de Ripon. En altres indrets es considera la ciutat el nucli d'influència d'altres poblacions (els suburbis) o la seu d'institucions polítiques. Preston ha estat la darrera ciutat anglesa, l'any 2002, coincidint amb el jubileu de la Reina, títol atorgat també a Newport a Gal·les, Stirling a Escòcia, i Lisburn i Newry a Irlanda del Nord. En canvi, viles com Reading, Northampton, Swindon i Milton Keynes, totes amb una població entre 170.000 i 215.000 habitants, encara no són reconegudes ciutats. Al Regne Unit les cinc majors ciutats són: Londres, Birmingham, Leeds, Manchester i Glasgow. A Veneçuela i Xile els Departaments d'Estadístiques Nacionals defineixen la ciutat com aquella entitat urbana que té més de 5.000 habitants. A la Xina existeix una definició formal proporcionada pel govern xinès. Segons aquest, es pot definir ciutat com una àrea urbana de més de 100.000 habitants de població no dedicada a l'agricultura. Segons la quantitat de població no dedicada a l'agricultura divideixen les ciutats en petites (de 100 a 200 mil), mitjana (de 200 a 500 mil), gran de (500 mil a 1 milió) i extragran per a poblacions de més d'un milió d'habitants no dedicats a l'agricultura. L'any 1998 hi havia 668 ciutats a la Xina, la més gran població urbana del món, tot i que la major part de la població del país encara viu en assentaments rurals. Les ciutats més grans de la Xina són: Shanghai, Pequín, Guangzhou, Shenzhen o Chongqing. Història de les ciutats La història de les ciutats del món és llarga, i ha anat lligada al procés d'aparició dels primers assentaments humans. Les primeres ciutats haurien sorgit de quinze a cinc mil anys enrere, com assentaments permanents poc complexos. Aquestes podrien haver sorgit com una plaça central pensada per l'intercanvi entre els membres d'una comunitat que vivien en les proximitats. Així, les primeres ciutats veritables són considerades aquells grans assentaments permanents on els seus habitants ja no eren els simples amos de les àrees properes a l'assentament, sinó que van passar a treballar en ocupacions més especialitzades en la ciutat, on el comerç, la provisió d'aliments i el poder van ser centralitzats. Aquestes noves societats sedentàries van anar lligades al concepte de civilització. L'any 1950 Gordon Childe intentà definir una ciutat històrica basant-se en deu mètriques generals. Aquestes són: Mida i densitat de població per damunt de l'habitual. Diferenciació i especialització de la població. No tots els residents s'encarreguen d'obtenir el seu menjar. Pagament d'impostos a un Déu o a un rei. Edificis públics monumentals. Aquells qui no produeixen el seu menjar tenen el suport reial. Sistemes de registre i ciència pràctica. Un sistema d'escriptura. Desenvolupament d'art simbòlic. Comerç i importació de matèries primeres. Artesans especialistes. Edat antiga Les ciutats es desenvoluparen en diverses regions del planeta. A l'època neolítica hi va haver assentaments que rarament van arribar alguna grandària significativa, encara que hi ha casos excepcionals com Jericó, Çatal Höyük i Mehrgarh. No obstant això, es considera Mesopotàmia el lloc on aparegueren les primeres ciutats, particularment Eridu, Uruk, i Ur. També hi ha altres zones on les ciutats aparegueren ja en èpoques molt antigues, com l'antic Egipte, la vall de l'Indus o la Xina. Mohenjo-daro (a l'actual Pakistan), existí entre el 2600 aC i el 1900 aC, i fou una de les ciutats més grans de l'època amb una població estimada de 40.000 habitants o més. Mohenjo-daro i Harappa, ambdues ciutats de la vall de l'Indus, foren les primeres ciutats a usar plans d'urbanisme, drenatge, dipòsits d'evacuació, sistemes de sanejament o clavegueram. També a l'Amèrica antiga es desenvoluparen les ciutats de forma independent a la resta de planeta. Mesoamèrica va veure el desenvolupament de les primeres formes d'urbanisme a través de cultures com la civilització maia, Zapoteca a Oaxaca, i Teotihuacan al centre de Mèxic. Posteriorment, altres cultures com l'asteca es beneficiaren d'aquestes primeres tradicions urbanes. Als Andes els primers centres urbans foren desenvolupats per les cultures chavín i mochica, seguits per altres com les de les cultures huari, chimú i inca. El creixement de la població a les antigues civilitzacions, la formació dels primers imperis antics, que concentraren el poder polític, i el creixement del comerç donà com a resultat l'aparició de les primeres grans ciutats, capitals i centres del comerç i la indústria. Entre elles podem destacar Memfis i Tebes a Egipte, Cnossos a Creta i Atenes a la Grècia clàssica, Babilònia i Nínive a Mesopotàmia, Susa a Pèrsia, Roma a Itàlia, Cartago al nord d'Àfrica, Antioquia de l'Orontes i Alexandria al període hel·lenístic, Pataliputra (a l'actual Índia), Chang'an (a l'actual República Popular de la Xina) o Constantinoble (actual Istanbul). Keith Hopkins estima per l'antiga Roma una població al voltant d'un milió d'habitants cap al final del primer segle abans de Crist. Alexandria també tingué una població propera a la romana durant el mateix període històric. L'historiador Rostovtzeff estima una població total propera al milió d'habitants. Mentre que David Kessler i Peter Temin consideren que l'antiga Roma fou la ciutat més gran de la història fins a la Revolució Industrial del Londres del , George Modelski considera que Bagdad, ja a l'edat mitjana (), va tenir un pic estimat de 1.2 milions d'habitants. Altres estimen que Bagdad podria haver arribat als dos milions al . Edat mitjana Durant l'edat mitjana a Europa, una ciutat era tant una entitat politico-administrativa com una agrupació de cases. Els drets de ciutat atorgats pel senyor feudal diferien d'una ciutat a l'altra. En la baixa edat mitjana i al Renaixement, una ciutat era una població que no tenia les obligacions rurals i no pertanyia a un senyor, i era regida directament pel rei. Als Països catalans tenia el privilegi d'enviar representants a corts (per exemple a les Corts Catalanes i Valencianes) i tenia els seus propis furs. Algunes ciutats, excepcionalment, com ara Venècia, Gènova, Hamburg o Lübeck, es van convertir en ciutats estats poderoses, que prenien de vegades el control de les terres pròximes o establien extensos imperis marítims. Tal fenomen no es va limitar solament a Europa, sinó que es van donar casos com el de Sakai, que posseïa un considerable grau d'autonomia al Japó medieval. Les ciutats més importants d'aquest període foren diverses. Constantinoble i Ctesifont destacaren els primers segles de l'edat mitjana, com a capitals dels dos grans imperis del moment, l'Imperi Romà d'Orient i l'Imperi Persa. El relleu fou recollit pel món àrab amb la ciutat de Bagdad, amb més d'un milió d'habitants segons algunes fonts (com s'ha esmentat anteriorment), seguit més tard per les ciutats de Còrdova, al voltant de l'any 1000, i el Caire a la darreria de l'època. A l'Europa cristiana es consideraven les ciutats més importants d'aquesta època Venècia, Rotterdam, Florència i Lisboa, les quals van créixer sota l'ombra dels seus ports i un important rol en l'intercanvi comercial. A la Xina destacaren les ciutats de Kaifeng o Hangzhou. Edat Moderna A mesura que les ciutats estats situades als litorals del Mediterrani i del mar Bàltic començaven a desaparèixer a partir del a causa de l'aparició dels grans estats absolutistes, les grans ciutats passaren a ser les grans capitals europees, les quals es van beneficiar de l'increment del comerç que va sorgir fruit del descobriment del Nou Món i l'establiment d'una economia transatlàntica. Cap a la fi del , Londres s'havia convertit en la ciutat més gran del món, amb una població que s'aproximava al milió d'habitants, amb París, Bagdad, Pequín, Istanbul i Kyoto com altres grans ciutats. Edat Industrial Però no va ser fins a l'inici de la Revolució Industrial i el creixement de la indústria moderna, a la fi del , que l'urbanisme començà a estendre's de forma definitiva. Començaren a sorgir noves grans ciutats, primerament a Europa, i després en altres regions com Amèrica, a mesura que les noves oportunitats generades en les ciutats provocaren que un gran nombre d'emigrants de comunitats rurals s'instal·lessin en àrees urbanes. La Gran Depressió dels anys 30 provocà un gran atur a les ciutats, principalment en aquelles que tenien com a base la indústria pesant. Malgrat tot el creixement de les ciutats ha continuat fins avui dia. Durant el la ciutat més poblada del planeta fou Londres, relleu que recollí Nova York a la primera meitat del . Els darrers anys, les ciutats que més han crescut han estat les d'Àsia (Tòquio, Seül, Mumbai, Delhi o Shanghai), Àfrica (Lagos) i Amèrica Llatina (Ciutat de Mèxic o São Paulo). Ciutats dels Països Catalans Tot i que es té constància que Elx fou ciutat en època romana, no recuperà aquesta distinció fins al 1877. Seria, juntament amb les següents, la ciutat més antiga del nostre àmbit. En època romanovisigòtica eren considerades ciutats les seus dels bisbats: Barcelona, Elna, Girona, Lleida, la Seu d'Urgell, Tarragona, Tortosa, València i Vic. De seguida, però, ja a l'edat mitjana s'afegiren a la llista de primer Balaguer, Manresa i Palma (anomenada Mallorca), més tard Xàtiva, i després Alacant i Oriola. Amb el pas dels temps, 80 viles més s'han anat afegint a la llista. La darrera, nomenada ciutat el 1986, ha estat Barberà del Vallès. Al eren reconegudes com a ciutat l'Alguer, Alcúdia de Mallorca, Solsona i Villena, tot i que aquesta darrera, dins de la Corona de Castella. Al , s'hi sumaren Dénia, Gandia i Utiel, la darrera també dintre de la Corona de Castella. Al , Cervera, Ciutadella, Eivissa, Fraga, Maó, Mataró, Reus, la Ràpita i Xixona. Ja al , la llista s'incrementa notablement: Alcoi, Alzira, Badalona, Berga, les Borges Blanques, Castalla, Castelló de la Plana, Cullera, Elx, Felanitx, Figueres, Gandesa, Igualada, Inca, Llíria, Morella, Oliva, Perpinyà, Requena (dins del Regne de Castella), Roquetes, Sabadell, Sagunt, Sueca, Tàrrega, Terrassa, Tremp i Valls. Finalment, al (al XXI encara no se n'ha anomenat cap), foren declarades ciutats Alaior, Albaida, Alcanar, Algemesí, Amposta, Artesa de Segre, Banyoles, Barberà del Vallès, Benicarló, la Bisbal d'Empordà, Borriana, Calella, Callosa de Segura, Carcaixent, Carlet, Cornellà de Llobregat, Elda, Granollers, l'Hospitalet de Llobregat, Llucmajor, Manacor, Manises, Mollerussa, Monòver, Montcada de l'Horta, Novelda, Olot, Ontinyent, Pedralba, Santa Coloma de Farners, Santa Coloma de Gramenet, Sant Feliu de Guíxols, Sant Feliu de Llobregat, Sant Vicenç dels Horts, Sóller, Tavernes de Valldigna, Torrevella, la Vall d'Uixó, la Vila Joiosa i Vila-real. Consten a l'Enciclopèdia Catalana com a ciutats, tot i que no n'hem pogut verificar l'autenticitat, Peníscola i Vinaròs. Parts d'una ciutat Les ciutats antigues no es planificaven (a excepció de les romanes), i per això no totes consten dels mateixos elements (les primeres ciutats daten del 3500 aC). En general, però, una ciutat consta del nucli històric (origen de la ciutat), eixamples posteriors de diferents èpoques, zones residencials, zones industrials (usualment als afores) i centres socials, si bé algunes d'aquestes àrees poden superposar les seves funcions. Les diferents parts, que formen l'estructura urbana, estan connectades per un sistema de transport públic. Tipus de ciutat No hi ha una llista completa dels tipus de ciutats, que varien molt en funció de la zona, però els principals són: ciutat administrativa: seu de les institucions polítiques, usualment és una capital "nova" que substitueix la població tradicional, com Brasília ciutat industrial: el sector secundari ocupa un lloc preeminent, com el cinturó de Barcelona o les ciutats alemanyes de la conca del Ruhr ciutat turística ciutat comercial ciutat universitària: té gran rotació de població, una universitat i vida social i cultural intensa ciutat residencial. Les ciutats més poblades Al llarg de la història, diverses ciutats han estat les més poblades del món, actuant com a pols d'influència cultural i econòmica. La primera gran ciutat de la història va ser Memfis, a l'antic Egipte, que tenia més de 30.000 habitants el 3000 aC. La van succeir les ciutats babilònies d'Accad i Ur al segon mil·lenni aC (la segona va superar els 60.000 habitants). Chang'an, a la Xina, va superar per primer cop els 400.000 habitants al començament del , i durant segles va ser una de les urbs més importants del planeta. Roma actuava com a referent d'Occident, amb un creixement espectacular per la mateixa època. Amb la decadència de l'Imperi Romà va prendre força Constantinoble, la més poblada l'any 340. Bagdad va passar del milió de ciutadans al , en l'inici de l'era de la supremacia àrab (Còrdova va créixer fins al rang més alt l'any 935). Pequín va ser la ciutat més poblada de l'Edat moderna, fins que la revolució industrial va passar el relleu a Londres, al , primera ciutat a superar els 5 milions d'habitants. El és l'època de les grans àrees metropolitanes, entre les quals destaca Nova York (que va passar per primer cop dels 10 milions d'habitants) i Tòquio, amb el doble de població, que lidera el rànquing actual. Les 10 àrees metropolitanes més poblades actuals Les 10 ciutats més poblades actuals Les ciutats contínuament poblades Es mostren a continuació les ciutats més poblades no en quantitat sinó en temps, és a dir, els nuclis urbans que han estat habitats de manera continuada al llarg de la història: Damasc: evidències humanes des del 9000 aC, però a l'àrea metropolitana (a la ciutat pròpiament dita des del 2000 aC) Jericó: restes humanes des del 9000 aC, amb fortificacions des del 6800 aC, indret abandonat i repoblat periòdicament Biblos: habitada des del 7000 aC, a l'antiguitat ja se l'anomenava la ciutat més vella del món Atenes: a la regió, humans des del 7000 aC, a la capital des del 5000 aC i documentada del 1400 aC Argos (Argòlida): des del 5000 aC poblada de manera ininterrompuda Sidó: habitada des del 4000 aC i potser abans Delhi: proves des del 3500 aC Luxor: poblada de manera continuada des del 3200 aC Luoyang: ciutat xinesa més antiga, poblada des del 2070 aC Lisboa: des del 1200 aC, la ciutat més antiga de l'àrea occidental Barcelona: colònia fundada el 228 aC Cholula: primera ciutat del continent americà, fundada el 200 aC Àrea metropolitana El concepte d'Àrea metropolitana o Metròpoli fa referència a un gran centre de poblament, constituït per una gran ciutat central (de vegades, dues o més) i la seva zona adjacent d'influència, constituïda per altres ciutats i/o localitats menors i relativament pròximes. Generalment, les metròpolis formen una única àrea urbana. Actualment, entre les àrees metropolitanes més populoses del món trobem Tòquio, Ciutat de Mèxic, Seül, Nova York i São Paulo. Ciutat global Una ciutat global, també anomenada ciutat mundial, és un gran centre bancari, comercial, financer, en innovació i en mercat. El terme ciutat global (que no ha de ser confós amb els de megalòpolis o megaciutat) va ser inventat per la sociòloga Saskia Sassen el 1991. Mentre que l'expressió megaciutat fa referència a una gran àrea urbana, una ciutat global és aquella que té un gran poder o influència a escala regional, nacional i internacional. Les ciutats globals, segons Sassen, tenen més característiques semblants entre si que amb altres ciutats del seu mateix país. La ciutat global és un contenidor on es concentra el poder, les habilitats i els recursos. Com més capacitat té una ciutat per concentrar aquests factors, tant més poderosa és la ciutat, en el sentit que pot influir sobre el que passa al seu voltant i al món. Segons aquests criteris és possible fer una classificació. La classificació divideix les ciutats com ciutats alfa, ciutats beta i ciutats gamma. Les ciutats més influents són: Nova York, Londres, París, Tòquio, Hong Kong, Los Angeles, Singapur i Chicago. Barcelona és l'única ciutat dels Països Catalans de la llista, considerada ciutat beta. Referències Enllaços externs Mapa dinàmic del creixement de les ciutats del món Dictionary of the History of ideas: "The City" Les ciutats més grans a través de la història Ciutat més poblada de cada país Articles sobre la ciutat Fotos de les ciutats del món


source: wikipedia

text: El camp de Higgs és un camp quàntic proposat pels físics de partícules. La seva interacció associada explicaria el fet que algunes partícules elementals tinguin massa. Quan una partícula travessa el camp de Higgs, rep per part d'aquest una resistència o altra que, depenent de la resistència amb què la partícula s'hagi trobat, determina quina massa té. Un exemple habitual que es pot aplicar als funcionaments d'aquesta teoria és el cas dels fotons, que no tenen massa. Això es deu al fet que aquestes partícules de radiacions electromagnètiques no reben cap resistència del camp de Higgs i, per tant, no tenen pes. Vegeu també Bosó de Higgs Teoria quàntica de camps


text: Una cefeida o variable cefeida és una classe particular d'estrella variable, la lluminositat de les quals varia de forma periòdica. Les cefeides -anomenades així pel nom del prototip d'aquesta classe, l'estrella δ Cephei- presenten modulacions periòdiques de lluminositat extremadament regulars i, de les variables polsants, són les que presenten menors irregularitats a la durada del període de polsació. Actualment s'han observat més de 400 cefeides a la nostra galàxia, i unes altres 1.000 s'han identificat als Núvols de Magalhães, dues de les galàxies satèl·lits de la nostra. A més s'ha observat un nombre significatiu de cefeides a galàxies properes. Són especialment destacables perquè presenten una correlació entre el període de pulsació i la magnitud absoluta. Gràcies a aquesta correlació (descoberta per Henrietta Swan Leavitt el 1912), les cefeides poden ser usades com un far estàndard per determinar la distància als cúmuls globulars o les galàxies. Des que va poder ser calibrada la relació entre període i lluminositat usant les estrelles més properes, les distàncies calculades amb aquest mètode són potser les més precises de què disposem. Descripció Una cefeida és usualment una estrella gegant groga, que polsa regularment per expansió i contracció en una oscil·lació regular de la lluminositat. Les modulacions de lluminositat que presenta una cefeida durant tot el cicle, solen estar compreses entre un mínim de la magnitud 0,35 i un màxim d'1,5, el qual correspon a un increment de quatre vegades el flux de l'estrella. Una de les característiques principals que permet de distingir les cefeides d'altres estrelles variables és que l'amplitud de la corba de llum varia segons la banda de l'espectre visual en la qual s'observa. Especialment, les modulacions apareixen més acusades en longituds d'ona inferiors, típicament en el blau i en l'ultraviolat més que en el vermell. Pel que fa als períodes de les cefeides, estan compresos entre 0,2 i 100 dies, encara que els valors estan distribuïts de diferent manera en la nostra galàxia que en els Núvols de Magalhães. En la majoria dels casos, les corbes de llum de les cefeides es caracteritzen per un perfil més aviat asimètric, amb un ràpid ascens cap a la lluminositat màxima i un descens més lent cap a la mínima. La comparança entre les corbes de llum de diverses variables cefeides sembla haver demostrat l'existència d'una correlació sistemàtica entre l'amplitud de la corba de llum i el valor del període de pulsació. Per altra banda, les cefeides amb un període més llarg són també les que genèricament mostren variacions de magnitud més sensibles. Mecanismes de pulsació La lluminositat d'una estrella depèn de la temperatura superficial, i de les dimensions de la superfície emissora. Les variacions periòdiques de la temperatura poden produir les modulacions de lluminositat observades. En el cas de les cefeides, les variacions de temperatura poden tenir lloc a conseqüència d'una sèrie de contraccions i expansions radials de la mateixa estrella entorn d'un valor mitjà del radi. El període de pulsació d'una cefeida seria proporcional al valor mitjà del radi que, al seu torn, depèn intrínsecament de les característiques de la mateixa estrella. Segons aquest model, la contracció de l'estrella produeix un augment de temperatura en les regions centrals i, per tant, del nombre de reaccions nuclears, la qual cosa, al mateix temps, provoca un augment global de la lluminositat. Després, l'augment d'energia alliberada tendeix a detenir la contracció de l'estrella i a produir una dilatació de les capes més externes. Després de l'expansió, l'estrella es refreda, amb la consegüent disminució de la lluminositat. Arribada a certa temperatura mínima, l'expansió es deté i el radi de l'estrella s'ajusta al voltant d'una posició d'equilibri. Per tant, la lluminositat d'una variable cefeida és inversament proporcional a les seves dimensions, cosa que significa que és màxima quan el radi és mínim, i viceversa. Les cefeides com a indicadors de distància Existeix una relació, anomenada llei del període i la lluminositat, que vincula directament la magnitud absoluta d'una estrella cefeida, calculada en el màxim de la seva corba, amb la duració del seu període de pulsació. L'augment de la lluminositat de les cefeides en funció del període, determinat a partir de la relació entre període i lluminositat, és compatible amb la teoria de la pulsació estel·lar, segons la qual la lluminositat depèn del radi i, alhora, aquest darrer és proporcional al període. La conseqüència més important de la relació entre període i lluminositat és que proporciona un mètode raonablement segur per a avaluar la magnitud absoluta d'una cefeida. Una vegada coneguda aquesta magnitud, és possible conèixer-ne la distància calculant la relació amb la magnitud aparent observada (l'anomenat mòdul de distància). Per aquest motiu, les cefeides tenen també l'important paper d'indicadors de distància (per això, a vegades, se les anomena els «fars estàndard» de l'Univers). Com a tals, tenen una importància enorme en astronomia perquè permeten mesurar les distàncies extragalàctiques. Per exemple, la identificació d'una cefeida en una galàxia distant permet mesurar-ne el període de pulsació i la magnitud aparent, dades amb les quals podrem conèixer immediatament la distància de l'estel i, alhora, la de la galàxia que el conté. Classificació de les cefeides Les cefeides poden dividir-se en dues subclasses. A la primera pertanyen les anomenades cefeides clàssiques, que són estrelles de població I, és a dir, estels molt jóvens, amb una edat de 100 milions d'anys aproximadament, localitzats amb preferència en els braços espirals de la nostra galàxia. Les cefeides clàssiques són supergegants, considerablement majors, amb una massa equivalent a moltes masses solars, i són de 500 a 30.000 vegades més brillants que el Sol, malgrat que la seva temperatura superficial és poc més elevada (T = 10.000 K). La segona classe és la de les cefeides de tipus W Virginis, anomenades així pel nom de l'estrella prototip. Es tracta d'estrelles més velles i que, per tant, pertanyen a la població II. A diferència de les cefeides, es troben en el nucli i en l'halo de la nostra galàxia, especialment en l'interior dels cúmuls globulars. Les W Virginis tenen també períodes de pulsació més breus respecte a les cefeides clàssiques, generalment inferiors a 18 dies, i, intrínsecament, són menys lluminoses: aproximadament un parell de magnituds menys. Cefeides clàssiques més brillants A la taula següent es recullen les cefeides clàssiques més brillants ordenades d'acord amb la seva magnitud aparent màxima. Font: Cepheids of the δ-Cephei-type (Alcyone) Referències


text: En relativitat especial, el con de llum designa les trajectòries que descriu la llum en l'espaitemps de Minkowski a partir d'un esdeveniment, o retrospectivament per arribar a un observador. Aquestes trajectòries estan distribuïdes sobre una superfície cònica de quatre dimensions que té l'eix del temps com a eix de simetria. Si l'espai es mesura en segons-llum i el temps en segons, el con tindrà un pendent de 45°, perquè la llum viatjarà a la distància d'un segon-llum durant un segon. Com que la relativitat especial requereix que la velocitat de la llum sigui igual a qualsevol sistema inercial de referència, tots els observadors tindran un con de llum amb el mateix angle de 45°, el que segueix la transformació de Lorentz. Quan s'observa un con de llum en un esquema espaitemps, es pot veure com les partícules massives segueixen un camí situat íntegrament a l'interior del con, mentre que les partícules sense massa (que es mouen a la velocitat de la llum) tenen una trajectòria tangent a la seva superfície. Referències Relativitat Llum Astrofísica


text: El cúmul de la Verge o de Virgo és un cúmul de galàxies situat a uns 20 milions de pàrsecs de la Terra i gairebé al centre del supercúmul local o supercúmul de Virgo. Es calcula que conté unes 1.500 galàxies. Fou descobert el 1781 per l'astrònom francès Charles Messier, tot i que en aquell moment no se sabia que es tractava d'un conjunt de galàxies i, per tant, d'objectes exteriors a la nostra Via Làctia. El cúmul està dominat per tres grans galàxies: M87, M86 i M49. Globalment, el cúmul té forma allargada (unes 4 vegades més llarg que ample), un dels seus extrems es troba en direcció al Grup Local i l'altre extrem, gairebé ocult a la nostra observació, es troba en la direcció del poc conegut núvol cumular W. Els primers objectes del cúmul es van descriure al catàleg Messier, per exemple, la gegant galàxia el·líptica M87. El grup de galàxies d'aquest cúmul M84, M86, NGC 4477, NGC 4473, NGC 4461, NGC 4458, NGC 4438 i NGC 4435 és interessant perquè presumiblement forma un sistema connectat físicament i s'anomena cadena Markarian després de proposar i fonamentar aquesta hipòtesi el 1961. l'astrònom Benjamin Markarian. Referències


text: Un cúmul de galàxies o amàs de galàxies és un conjunt d'estels units per la gravetat que conté des d'algunes galàxies (llavors, es parla de grup) fins a alguns milers. Els cúmuls de galàxies s'integren, a vegades, en estructures més amples, anomenades supercúmuls (Grans estructures galàctiques). Aquestes agrupacions galàctiques són superestructures còsmiques formades per milers de galàxies. La matèria bariònica de l'univers visible es distribueix al llarg d'estructures colossals que reben el nom de filaments o murs segons la seva forma i queden gran quantitat de regions buides sense gairebé matèria lluminosa, anomenades buits. Aquestes estructures estan formades per milers d'agregats de galàxies de diferents formes i mides. Aquestes grans macroestructures són les més recents en la història de l'Univers. Aquestes estructures es mantenen cohesionades per la força de la gravetat, però l'expansió accelerada del cosmos podria acabar imposant-se, si és que no ho ha fet ja, i detenir l'acumulació de matèria. Les distintes agrupacions de galàxies que conformen l'Univers s'anomenen grups, cúmuls i supercúmuls, segons la seva mida i nombre de galàxies que contenen. N'hi ha des de petits grups amb una desena de galàxies fins a grans cúmuls de milers de galàxies. Els supercúmuls són estructures més complexes, formades per centenars o milers de cúmuls galàctics interreaccionant gravitatòriament entre si. Alguns cúmuls de galàxia destacables que es troben a l'univers proper són el cúmul de Verge, el cúmul de Fornax, el cúmul d'Hèrcules i el cúmul de Coma. Un gran grup de galàxies coneguda com el Gran Atractor, que es troba dins del cúmul de Norma, és tan enorme que pot afectar l'expansió local de l'univers. Alguns cúmuls de galàxies destacables que es troben al llunyà univers d'alt desplaçament al vermell són el SPT-CL J0546-5345 i el SPT-CL J2106-5844, que corresponen als cúmuls de galàxia més enormes que s'han trobat als inicis de l'univers. S'ha descobert en les darreres dècades que aquests cúmuls corresponen a llocs importants d'acceleració de partícules, una característica que s'ha descobert en observar emissions radials difuses no tèrmiques, com ara radiohalos i radio relics. S'ha descobert per mitjà de l'Observatori de raigs X Chandra que estructures com els fronts freds i ones expansives poden ser trobades en cúmuls de galàxies. Cúmuls Característiques En general, els cúmuls de galàxies tenen les propietats següents: Contenen entre 50 i 1.000 galàxies, gasos que emeten raigs X d'alta temperatura i grans quantitats de matèria fosca. Els components es presentaran amb més detall a la secció «Composició». La distribució dels tres components és aproximadament la mateixa en el cúmul. Tenen una massa total de 1014 a 1015 masses solars. En general tenen un diàmetre entre els 2 i 10 Mpc (vegeu 1023 m per veure comparacions de distància). L'extensió de les velocitats de les galàxies individuals és d'aproximadament entre 800 i 1.000 km/s. La distància mitjana entre cúmuls és de l'ordre de 10 Mpc. Segons els astrònoms, els cúmuls de galàxies són més grans que els grups, encara que no hi ha una línia divisòria definida entre les dues categories. En ser observats visualment, els cúmuls apareixen com a col·leccions de galàxies autosostinguts per l'atracció gravitatòria. Tot i això, les seves velocitats són massa grans perquè segueixin gravitacionalment limitades per les seves forces d'atracció mútues. Aquesta observació demostra la implicació de la presència dun component addicional invisible. Observacions a raigs X han revelat la presència d'una gran quantitat de gas intergalàctic o intracúmul. Aquest gas és molt calent (al voltant de 108 K) i per tant emet en una freqüència alta: de raigs X. La massa total del gas és més gran que la de totes les galàxies del cúmul per un factor de dos. Tot i això, aquest gas continua sent insuficient per mantenir la cohesió gravitatòria dels cúmuls. Com que el gas intracumular està en equilibri aproximat amb el camp gravitatori de tot el cúmul, la seva distribució permet calcular la forma d'aquest camp i, per tant, la massa total del cúmul. Resulta que la massa total deduïda és molt més gran que la massa de les galàxies i del gas calent junts. La component que falta no pot ser altra que la matèria fosca la naturalesa de la qual és encara desconeguda. En un cúmul típic, aproximadament només el 5% de la massa total es troba en forma de galàxies, un 10% en forma de gas calent intracumular i el 85% restant és matèria fosca. Als cúmuls predominen les galàxies el·líptiques i irregulars, fruit de la interacció de galàxies. També són comunes les galàxies lenticulars de les quals se sospita que en força casos poden procedir de galàxies espirals que han perdut el gas i per tant la seva capacitat de formar estrelles. Això és degut al fregament causat pel seu moviment a través del gas intergalàctic o a les interaccions amb altres galàxies del cúmul. Dinàmica La dinàmica dels cúmuls galàctics és una mica peculiar. Se'ls pot considerar com un gas de galàxies on les partícules que el componen en comptes de ser àtoms o molècules són galàxies. Aquest gas té unes condicions particulars, ja que les galàxies s'atreuen entre si amb força mentre que les partícules atòmiques no ho fan. Un gas normal tendeix a expandir-se i ocupar el màxim espai mentre que els cúmuls galàctics no només tendeixen a expandir-se, sinó que també tendeixen a col·lapsar per la seva gravetat. Això fa que es trobin en un delicat equilibri entre la seva dispersió de velocitats i la seva massa. Com més massa tingui el cúmul més alta serà la velocitat d'escapament. Així mateix, més massa implica majors forces gravitatòries, la qual cosa comporta més acceleracions i més velocitats. Així doncs, als cúmuls més massius les galàxies que els componen es mouen més de pressa unes respecte a altres que als menys massius. És el camp de gravetat mateix el que confina les galàxies en un volum d'espai determinat de la mateixa manera que les parets d'un recipient hermètic confinen l'aire del seu interior. Evolució L'evolució dels cúmuls pot agafar dos rumbs. Uns tendeixen a concentrar més matèria afegint petits grups i altres galàxies individuals, la qual cosa els porta a compactar-se cada cop més i a adquirir una forma esferoïdal. Al mateix temps que aquests cúmuls de galàxies fagocita altres grups, el nucli del cúmul canibalitza galàxies d'aquest convertint-se el seu centre en una o més galàxies el·líptiques gegants que mantenen les altres orbitant la seva al voltant i que finalment acabaran per fusionar-se en una única galàxia el·líptica gegant formant el que es coneix com a cúmul de galàxies fòssil: un cúmul de galàxies amb una única galàxia el·líptica al seu centre i una carència de galàxies brillants a les regions centrals. Altres cúmuls menys lligats gravitatòriament poden evolucionar de manera diferent. Estadísticament, sempre hi ha alguna galàxia capaç d'assolir la velocitat d'escapament per sortir del cúmul. Aquests cúmuls comencen a perdre galàxies i a mesura que perden massa la velocitat d'escapament disminueix, cosa que accelera la pèrdua de més galàxies, provocant-ne la fragmentació fins a la total dilució. Aquest procés pot venir motivat per la presència de cúmuls majors a les rodalies, els quals acabaran per engolir el petit. Classificació La classificació de Bautz-Morgan és un sistema de classificació de cúmuls de galàxies segons la presència o no al centre d'una galàxia molt més brillant que les altres. Hi ha tres classes en aquesta classificació, amb gradacions intermèdies: I, per definir un cúmul de galàxies dominat per una galàxia molt més brillant que les altres (per exemple, el cúmul de Fornax), II un cas intermedi entre aquesta i la següent (per exemple, el cúmul de Coma), i finalment III per a cúmuls sense una galàxia significativament més brillant que les altres (per exemple, el cúmul de Verge.) Altres propietats observables sovint als cúmuls de cada classe són: I. Molt rics en galàxies el·líptiques i galàxies lenticulars, això són galàxies de tipus primerenc. Simetria esfèrica, amb una forta concentració de massa al seu centre i certa segregació de massa. II. Pobres en galàxies espirals (és a dir, en galàxies de tipus tardà). Simetria intermèdia, amb una concentració de massa moderada al centre i també certa segregació de massa. III. Rics en galàxies espirals. Sense cap simetria —forma irregular— i amb prou feines concentració de massa al centre. No hi ha segregació de massa. Supercúmuls Els grups, cúmuls i algunes galàxies aïllades poden formar estructures més grans: els supercúmuls. Aquestes agrupacions es comportarien de forma semblant als cúmuls, només que les partícules elementals que el constitueixen ja no serien galàxies individuals, sinó grups i cúmuls galàctics sencers que es mouen confinats en el seu colossal camp gravitatori. Anteriorment, es considerava que el Grup Local estava integrat plenament al supercúmul de Verge, però ara s'ha determinat que forma part del supercúmul de Laniakea que, al seu torn, és a la perifèria del supercúmul de Verge. Un altre exemple de supercúmul és el cúmul de Phoenix. Estructures a gran escala En les escales més grans de l'univers visible, la matèria s'agrupa en filaments i extenses parets o murs envoltades de buits a manera d'enormes bombolles buides amb els supercúmuls com a nodes. L'estructura sembla assemblar-se a la d'una esponja de bany. Mètodes d'observació S'han trobat cúmuls de galàxies en sondeigs mitjançant una sèrie de tècniques d'observació i s'han estudiat en detall utilitzant molts mètodes: Òptica o infraroja: les galàxies individuals dels cúmuls es poden estudiar mitjançant imatges òptiques o infrarojes i espectroscòpia. Els cúmuls de galàxies es troben mitjançant telescopis òptics o infrarojos buscant sobredensitats, i després es confirmen trobant diverses galàxies en un desplaçament al vermell similar. Les cerques per infrarojos són més útils per trobar clústers més llunyans (desplaçament cap al vermell més alt). Raigs X: El plasma calent emet raigs X que poden ser detectats per Raigs X telescopis. El gas del clúster es pot estudiar mitjançant imatges de raigs X i espectroscòpia de raigs X. Els cúmuls són bastant prominents en els estudis de raigs X i juntament amb l'AGN són els objectes extragalàctics més brillants que emeten raigs X. Ràdio: s'han trobat una sèrie d'estructures difuses que emeten a radiofreqüències en cúmuls. S'han utilitzat grups de fonts de ràdio (que poden incloure estructures difuses o AGN) com a traçadors de la ubicació del clúster. Un alt desplaçament cap al vermell, s'han utilitzat imatges al voltant de fonts de ràdio individuals (en aquest cas AGN) per detectar proto-cúmuls (cúmuls en procés de formació). Efecte Sunyaev-Zel'dovich: els electrons calents del medi intracúmul dispersen la radiació del fons còsmic de microones a través de la dispersió Compton inversa. Això produeix una "ombra" en el fons de microones còsmics observat a algunes freqüències de ràdio. Lent gravitacional: els cúmuls de galàxies contenen prou matèria per distorsionar les orientacions observades de les galàxies darrere d'ells. Les distorsions observades es poden fer servir per modelar la distribució de la matèria fosca al clúster. Temperatura i densitat Els cúmuls de galàxies són els objectes més recents i massius que han sorgit en la formació de l'estructura jeràrquica de l'Univers i l'estudi dels cúmuls ens explica com es formen i evolucionen les galàxies. Els cúmuls tenen dues propietats importants: les seves masses són prou grans com per retenir qualsevol gas energètic expulsat de les galàxies membres i l'energia tèrmica del gas dins del cúmul és observable dins del pas de banda de raigs X. L'estat observat del gas dins d'un cúmul està determinat per una combinació d'escalfament de xoc durant l'acreció, el refredament radiatiu i la retroalimentació tèrmica provocada per aquest refredament. Per tant, la densitat, la temperatura i la subestructura del gas de raigs X intracúmul representen tota la història tèrmica de la formació del cúmul. Per entendre millor aquesta història tèrmica cal estudiar l'entropia del gas perquè l'entropia és la quantitat que canvia més directament augmentant o disminuint l'energia tèrmica del gas intracluster. Notes Referències Per a més informació


text: El sistema CGS és un sistema d'unitats basat en el centímetre, el gram i el segon. CGS és l'abreviatura de centímetre-gram-segon. Precedí a l'actual estàndard d'unitats, el Sistema Internacional (basat en les unitats metre-kilogram-segon, ocasionalment anomenat mks). Totes les unitats utilitzades en mecànica deriven directament i sense ambigüetats de les tres unitats de base, però hi ha diferents vies per estendre el sistema CGS per tal de cobrir el camp de l'electromagnetisme. Història El sistema cgs va ser proposat el 1873 pels físics britànics William Thomson (Lord Kelvin) i James Clerk Maxwell i l'enginyer alemany Ernst Werner von Siemens. A l'assemblea general de la IUPAC del 1951 a Copenhaguen es va aprovar l'adopció de dos nous subsistemes cgs, l'electrostàtic (centímetre, gram, segon i franklin) i l'electromagnètic (centímetre, gran, segon i biot). El sistema va tenir una acceptació important, però algunes unitats eren massa petites per molts camps de la ciència i l'enginyeria. A partir del 1960, amb la introducció del Sistema Internacional es desaconsella la utilització del sistema cgs. Tanmateix, en alguns camps es van continuar utilitzant unitats no oficials derivades del sistema cgs com la dina, l'erg, el poise, l'stokes, el gauss, l'oersted, el maxwell, l'stilb o el phot. El gran inconvenient del sistema està relacionat amb la seva divisió en tres subsistemes. Les complicacions de conversió entre els subsistemes foren una raó més pel seu abandonament pel sistema MKS primer i el SI més tard. Avui dia, el Sistema Internacional gaudeix d'estatus d'oficialitat a gairebé tot el món i és l'únic autoritzat a la Unió Eurpea. Unitats Les unitats en el sistema cgs són: Longitud: centímetre. 1 cm = 0,01 m Massa: gram, 1 g = 0,001 kg Temps: segon Acceleració: galileu, 1 Gal = 1 cm s -2 Força: dina = g·cm·s−2 = 10 −5N Energia: erg = g·cm2·s−2 = 10−7J Potència: g·cm2·s−3 = 10−7W Pressió: barye = g·cm−1·s−2 = 0,1 Pa Viscositat: poise(1) = g·cm−1·s−1 = 0,1 Pa·s Càrrega: esu (1), franklin = (g·cm3·s−2)1⁄2 = 10 −10 C Potencial elèctric: statvolt (1) = erg/esu 299,8 V Camp elèctric: statvolt/cm = dina/esu Camp magnètic: 1 gauss = 1 oersted (1) = 1 statvolt/cm = 1 dina/esu = 10 −4 T Flux magnètic: 1 maxwell = 1 gauss·cm2 = 10−8Wb Resistència: Ω Resistivitat: Ω/cm Capacitat electroestàtica: cm = 1,113 ·10−12 F Inductància: s2/cm = 8,988·1011 H Les mantisses 2998; 3336; 1113; i 8988 s'han deduït de la velocitat de la llum en el buit i són, de forma més precisa 299792458; 333564095198152; 1112650056; i 89875517873681764. Bibliografia Complementaria Ian Milis, Tomislav Civitas, Klaus Homann, Nikola Kallay i Kozo Kuchitsu preparat per a la International Union of Pure and Applied Chemistry, Obra en anglès: Quantities, Units and Symbols in Physical Chemistry, 2a edició per Blackwell Oxford, 1992. . Traducció al català per Josep M. Costa i Torres, Editat per l'Institut d'Estudis Catalans, Magnituds, unitats i símbols en química física, Unió Internacional de Química Pura i Aplicada, juny de 2004. Consulta a Google llibres, 20 de setembre 2009 Referències


text: El clima de la península Ibèrica és el conjunt de climes pressents a la península Ibèrica, que està situada entre les latituds 36° i 43° nord, corresponent a un punt intermedi entre les latituds subtropicals i les de l'Europa temperada. A la vegada les dimensions d'aquesta península de més de 600.000 km2 són suficients perquè el territori es comporti com un petit continent amb la formació per exemple de baixes tèrmiques durant l'estiu o la modificació de les característiques dels vents en travessar-la. Zona seca i zona humida Des d'un punt de vista climatològic i paisatgístic és molt clara la subdivisió entre la península Ibèrica seca (més de les 3/4 parts amb precipitacions inferiors a 800 litres, fins i tot el sud-est peninsular amb precipitacions inferiors als 250 litres y que es considera com semi-àrid) i la resta o Península Ibèrica humida Climes A la península Ibèrica, més detalladament es poden destacar cinc tipus de climes: Clima atlàntic Clima mediterrani Clima mediterrani continentalitzat Clima de muntanya Clima subtropical Onades de calor Les onades de calor duren uns set dies, el qual és molt comparat amb Xina, Austràlia, Brazil, Canadà, Colòmbia, Iran, Irlanda, Japó, la República de Moldàvia, Filipines, Corea del Sud, Taiwan, Tailàndia, el Regne Unit, els Estats Units i Vietnam Notes Referències Península Ibèrica Peninsula Iberica


text: El karaïm o caraïta és una llengua turquesa occidental (o kiptxak), que és parlada entre els caraïtes. Fa servir l'alfabet hebreu, però també se'n troben textos en alfabet llatí. A Lituània es poden trobar entre 200 i 500 persones que conserven la llengua. A Israel i Ucraïna també n'hi ha parlants, però sempre menys de 100. Els caraïtes (o karaïm) són de religió jueva, tot i que no segueixen totes les normes talmúdiques. Exemple de caraïta amb traducció al català: Atamyz, ki kiokliardia, machtavlu bolhej birligi adyjnyn... (Pare nostre que ets al cel, sigui santificat el teu nom...) Enllaços externs Viquipèdia en Karaïm a la incubadora. Llengües turqueses Llengües amenaçades d'Europa


text: Cornualla (en còrnic: , en anglès: ) és un comtat d'Anglaterra, situat a l'extrem sud-oest del país, en la península homònima. La capital és Truro (Truru), però abans ho va ser Bodmin (Bosvenegh). Antigament es dividia en 12 boroughs, vuit districtes urbans i 10 districtes rurals. Amb els canvis organitzatius de l'administració al Regne Unit del 1974, es va dividir en set districtes: Caradon, Carrick, Kerrier, North Cornwall, Penwith, Restormel i Illes Scilly. Actualment el seu govern està distribuït en dos organismes que són autoritats unitàries: una per al territori de les illes Scilly i l'altre per a la resta de Cornualla. Pertany a la regió econòmica i administrativa del sud-oest d'Anglaterra. L'economia, que tradicionalment estava basada en la mineria i la pesca, té el primer d'aquests recursos gairebé esgotat i en els darrers anys tendeix a centrar-se en el turisme. Del seu paisatge destaca Bodmin Moor, un erm declarat de destacada bellesa natural (AONB), i les diverses platges de les costes nord i sud. Hi ha un fort sentiment de país diferenciat d'Anglaterra, degut als seus orígens celtes i a determinats aspectes històrics o culturals com la seva llengua i costums. Geografia El litoral Les costes nord i sud d'aquesta península tenen característiques diferents. La costa nord, a la mar Cèltica, que és part de l'oceà Atlàntic, està més exposada i té un aspecte més agrest. El penya-segat que es diu High Cliff, situat entre Boscastle i St Gennys, és el més alt del comtat, amb 223 msnm. Tanmateix, hi ha llargues franges de sorra fina i daurada que són les preuades platges buscades pels turistes, com les de: Bude, Polzeath, Watergate Bay, Perranporth, Porthtowan, Fistral Beach, Newquay, St Agnes, St Ives, i la costa sud de Falmouth on està la platja de Gyllyngvase i la de Praa Sands al sud-oest. Hi ha dos estuaris en la costa nord: l'estuari del Hayle i l'estuari del Camel, que fan de ports naturals a les poblacions de Padstow i Rock. La costa sud, que té el sobrenom de Riviera de Cornualla, està més protegida i té diversos estuaris amples on es pot ancorar amb seguretat, els exemples més representatius són Falmouth i Fowey. Les platges del sud consisteixen en sorra gruixuda i pedretes amb seccions de rocalla en forma de línia ondulada, erosionades per l'onatge. La península de Lizard, a l'extrem sud-oest, és una exposició d'ofiolita, és a dir, l'escorça oceànica mostrada en superfície. L'interior El territori a l'interior és força accidentat i muntanyenc, però no té grans alçàries, sinó només turons escarpats vora el mar. D'est a oest hi ha una cadena d'erms amb turons que contenen intrusions de granit, com el Bodmin Moor, on estan els punts més elevats del comtat: Brown Willy (418 m), Hensbarow Hill (345 m), Carnmenellis i Saint Just. Aquest relleu forma part de la capa de batòlit que s'estén pel sud-oest de la Gran Bretanya, que també inclou Dartmoor (Devon), a l'est, i les illes Scilly, on part del batòlit està submergit. La intrusió de granit entre les roques sedimentàries del voltant va donar lloc a un extens metamorfisme i mineralització, cosa que ha fet de Cornualla una de les zones mineres més importants d'Europa fins als inicis del . Es creu que l'estany es va extreure des de l'edat del bronze, els altres minerals explotats són: el coure, el plom, el zinc i l'argent. Alternat amb el granit també se'n troben afloraments de caolinita, sobre tot al nord de St Austell, on és la base per les fàbriques de porcellana. Les parts altes del relleu són més fèrtils, aprofitades per al pasturatge. A prop de la costa sud hi ha valls pregones amb arbres, que són el refugi d'un tipus de flora que sobreviu en condicions d'ombra, humitat i temperatures suaus. La base d'aquestes àrees són roques sorrenques i pissarra que daten del Devonià. El nord-est de Cornualla està configurat per roques del Carbonífer, anomenades Culm Measures. En alguns llocs aquestes van estar sotmeses a forts plegaments, com es pot observar en la costa nord, a prop del port de Crackington i en altres llocs. Pel que fa als rius, els que hi ha són petits i de cabal curt, i entre aquests destaquen: el Tamar (que fa frontera amb el comtat de Devon), l'Ottery, el Fowey, el Lynher, el Camel i el Fal. També abunden les badies escarpades, i les principals són les de Widemouth, Port Isaac, Watergate, Saint Ives i Falmouth. No hi ha llacs destacables. Història Prehistòria Segons una llegenda cèlta, aproximadament el 1000 aC va arribar a aquestes terres el guerrer troià Coineu i es va enfrontar al gegant Goemor que atemoria la gent, el va vèncer i va ser el primer governant el país. Ell va ser qui introduí la lluita còrnica, un esport que encara es practica. El territori ja havia estat habitat des del III mil·lenni, d'aquella època són els dòlmens de Lanyon, Mulfra, Chun i Zennor/Sen Senar, i els monòlits de la parròquia de Saint Buryan, els cercles de pedres a Hurlers, Boskednan, Boscawen-un i Tregeseal, i a Merry Maidens (vora Lamorna), al Land's End, i Men-an-Tol, i també les alineacions de Roughtor i de Brown Willy. Les restes arqueològiques són nombroses. Segons John T. Koch i altres, Cornualla a l'acabament de l'edat del bronze formava part d'una ruta comercial marítima que enllaçava amb les costes dels actuals Irlanda, Anglaterra, França, Espanya i Portugal. S'ha trobat poca cosa, però, de l'edat del bronze. Tot i així, com gairebé tota Britània, el país fou anomenat Cassitèrides pels fenicis, a causa de les mines d'estany i de coure, molt nombroses aleshores, sobretot a les costes de Saint Ives-Hayle (Porthia-Heyl) i a l'estuari del riu Camel, al nord, que foren objecte d'un tràfic comercial força fluid entre Orient i les Illes Britàniques. A Tintagel (Tre war Venydh) s'ha trobat terrissa de la mediterrània. Cornualla estava poblada entre el 800 i el 450 aC per tribus celtes britanes, concretament pels domnonii, raó per la qual el país fou anomenat durant molts anys Dumnònia (que en l'idioma dels britans volia dir «Vall profunda»). En aquella època a l'illa de la Gran Bretanya hi havia petits regnes celtes: Cernyw (Cornualla), Dyfnaint (Devon), Llogres (sud d'Anglaterra, amb capital a Llyr, avui Londres) i Cymru (Gal·les). Però s'hi produiran nombroses emigracions vers al continent (concretament cap a l'actual Bretanya) per la pressió demogràfica pròpia i per les invasions tardanes tant dels romans com dels saxons. Celtes i romans Com que era la part més distant de la Civitas Dumnonia, els romans, que envaïren Britània en el , mai no colonitzaren Cornualla (com tampoc no ho farien els saxons), però en monopolitzaren la producció de coure i d'altres metalls preciosos. Tot i així, els romans hi construïren la fortalesa de Durocornovio vora l'actual Tintagel, anomenada Dynas an Gernuak (Fortalesa dels còrnics). El 1988 s'hi va descobrir una inscripció amb el nom de l'emperador Honori (393-423). També hi ha proves d'una xarxa de vies romanes que unia Padstow amb Isca (Exeter). Tot i així, els còrnics consideren els marges del riu Tamar com a frontera entre Dumnònia i Anglia. La Dumnònia incloïa també els actuals de Devon i Somerset, i va tenir com a primers ducs coneguts Cloton i el 450 al seu fill Molmutius. Alhora, cap al 450 els cornovii emigraren des de la vall del Severn fins a Dumnònia. Aquesta emigració fou potser organitzada pel Gor-myghtern (alt rei) Vortigern (Gormyghtern), potser per a expulsar els gaèlics que s'havien establert. Cap al el monjo irlandès sant Patrici envià una missió a sant Piran (entre el 402 i el 460), futur patró nacional cornuallès, per tal d'evangelitzar el país. D'ací procedeixen les creus cèltiques i pedres sepulcrals, iguals a les irlandeses, datades d'ençà el , així com la pràctica del culte propi de l'Est Mediterrani. També fundaren Penzance, centre de peregrinació i de comerç amb el llac Foyle (Ulster), la Gironda (Occitània), Kemper (Bretanya) i Waterford (Irlanda). En aquella mateixa època començà l'emigració dels còrnics vers la Bretanya a través de les illes Scilly. Edat mitjana El cronista Gildas (s.VI) també parlà de Conomor (després dit sant Constantí), "tirà de Domnònia" pel 585. També se suposa que des del 520 el país formà una part important del regne dels silurs gal·lesos de Caerlon, dirigits pel semillegendari Artús (Artugnov, en còrnic), casat amb Ginebra (Guinevere o Gwenhwyfar), mort a la batalla de Calman el 537; fins i tot podria tractar-se d'un rei còrnic, cosa que explicaria l'origen còrnic del cicle bretó de Diarmuid i Grainmé (Tristany i Isolda), sota el regnat de Marc de Cornualla (també escrit: Margh Kenvor, Marc Cunomor o Margh Cynfawr), potser a començaments del , popularitzats pels germànics. El 577 el rei Ceawlin vencé els saxons a Dyrham. Un altre rei conegut és Geraint (o Gerennius), mercès a una lletra escrita el 705 pel bisbe Aldhelm de Sherborne per tal de fixar la data de Pasqua; se sap que el 710 seria vençut i mort pel rei de Wessex Ine a la batalla de Llongborth (Langport). També, però, es podria referir a sant Gerrans. Fins al 765 va ser part del regne de Powys (Gal·les). Aquell any el rei saxó Offa de Mèrcia conquerí les terres de Somerset i Avon. Per tal de consolidar aquesta conquesta es creu que va fer construir un mur de contenció, dit Offa's dyke, que marcaria els límits actuals de les dues nacions cèltiques i n'evitaria futures possibles expansions territorials. El 815 el rei saxó de Wessex Ecgbert intentà subjugar el país, i cap al 823 tot Dyvnaint (Gal·les Oest, nom que rebia Cornualla aleshores) reconegué la sobirania saxona. El rei Hywel de Cornualla cedí la seva independència al país de Wessex, però el 825 es tornaria a revoltar amb suport dels danesos del Danelaw. Tanmateix, el 838 fou vençut definitivament a Hengestesdun (Hingston Down). El 878 el rei còrnic Dumgarth fou mort pels saxons. Cap al 926 el país fou incorporat al regne d'Anglaterra després de derrotar el rei Hoel (vora el 920). Etelstan els expulsà d'Exeter i posà la frontera definitiva amb els còrnics al riu Tamar, de manera que quan el 936 morí Cynan, el darrer rei de Cornualla, el rei anglès Eduard el Confessor va dominar efectivament tot el país. Quan el 1066 Guillem el Conqueridor de Normandia s'apoderà del regne d'Anglaterra, cediria Cornualla al seu lloctinent i mig germà Robert de Mortain, que en faria un comtat el 1086 i el transmetria al seu fill William Fitzrobert el 1090, que el 1106 seria empresonat de per vida per conspirador. Una dotzena part de la terra restarà en mans dels anglesos, i els 248 feus del país passaren a mans de Robert. Els barons normands restaren al cap de la piràmide social, i els pagesos còrnics, en l'esglaó més baix, més encara que els saxons. El comtat estava subdividit en nou keverangs (o cantref), equivalents als hundreds dels anglesos, i cadascun restava sota la supervisió d'un bisbe: Penwith (Penwyth) Kerrier (Keryer) Pydarshire (Pedera) Powdershire (Pow Ereder) Triggshire (Trigor) Lesnewth (Lysnowyth) Stratton (Stradneth) West Wivelshire (Fawy) East Wivelshire (Ryslegh) Per a algunes qüestions les illes Scilly eren consideerades com a el desè keverang. El 1889 els hundreds i divisions semblants van ser substituïts per altre tipus d'administració a tot el Regne Unit. En el cas de Cornualla, el comtat va quedar organitzat en: 12 boroughs, vuit districtes urbans i 10 districtes rurals. El 1975 es va reduir a set districtes: Caradon, Carrick, Kerrier, North Cornwall, Penwith, Restormel i Illes Scilly. Aquestes organització va tenir una forta oposició de la població local que preferia un únic organisme de govern. Actualment es tracta d'un comtat cerimonial que té el territori dividit en dues autoritats unitàries: una que administra les illes Scilly i l'altre la resta del territori. Política Cornualla està representat al parlament britànic amb cinc diputats, els corresponents a les jurisdiccions de: Truro, Falmouth, Isles Scilly, Cornualla Nord i Cornualla Nord-est. La diada nacional és el 5 de març. Endemés, no hi ha cap estatut per a la llengua còrnica, i l'anglès és l'única llengua oficial a tots els efectes. Després dels referèndums a Escòcia i Gal·les del 1997 han revifat els moviments de petició d'autonomia per a Cornualla, però encara no han obtingut cap ressò significatiu. Hi ha alguns partits de caràcter nacionalista: Mebyon Kernow Party Kenethlegk Kernow Cornish Convocation Ertach Kernewek Unvereth Kernewek Tots aquests, però, tenen en comú la reclamació per a Cornualla de la devolució de poders (Devolution) idèntica a la reclamada per Escòcia o Gal·les, i formar una Federació Cèltica o bé Britànica. Himne i bandera La bandera negra amb creu blanca ha esdevingut el símbol nacional del país, i ha estat popularitzada novament a partir dels anys 60 del per la Cornish Wrestling Association, que promou la lluita cornuallesa com a esport. La primera menció documentada d'aquesta bandera és del 1838. Suposadament fou la que dugueren a la batalla d'Azincourt els voluntaris còrnics, però les referències anteriors són, si més no, discutibles. L'himne cornuallès és Trelawny, una cançó popular del 1688, en honor del bisbe del mateix nom que fou tancat a la Torre de Londres sense càrrecs. Nacionalisme còrnic Cornualla està reconeguda com una de les sis nacions celtes (juntament amb Bretanya, Irlanda, Illa de Man, Escòcia i Gal·les) per diverses institucions entre les quals està: el partit Mebyon Kernow, la Lliga Celta, i el Congrés Celta Internacional. Aquestes sis nacions, més Astúries i Galícia, formen les vuit nacions celtes reconegudes pel govern de l'Illa de Man i pel govern de Gal·les. Cornualla està representada com a nació celta en el Festival Interceltique de Lorient, una celebració relacionada amb els orígens celtes de l'illa de la Gran Bretanya. El Consell del Comtat de Cornualla considera que el territori que representa posseeix una herència cultural única prou diferenciada com per ser un dels principals béns de la zona. Veuen en la llengua, el paisatge, la identitat celta i la història política, fets diferenciadors d'una mateixa tradició d'assentaments humans marítims no conformistes amb el seu destí i clamen pel seu reconeixement. Tanmateix, és difícil saber quantes de les persones que viuen a Cornualla es consideren com a pertanyents a una nació cornuallesa, ja que les dades proporcionades per diverses fonts no coincideixen. Segons el cens del 2001, a la pregunta "a quina ètnia creu vostè que pertany?" només el 7 per cent van respondre que eren cornuallesos, una xifra inferior als que es van identificar com a britànics o anglesos. Això no obstant els activistes a favor del nacionalisme cornuallès, han argumentat que molts haurien respost afirmativament si se'ls hagués preguntat directament si es consideraven cornuallesos. Altres estudis posteriors al 2001 han donat un 44% de persones que s'identifiquen amb aquesta nacionalitat. El 24 d'abril del 2014 La Unió Europea va anunciar que el poble cornuallés seria tractat com a minoria que cal ser protegida. Fills il·lustres Francis Tregian (1574-1619), escrivent i músic. La llengua còrnica El còrnic és una llengua de la branca britona, de la família de llengües celtes, propera al gal·lès i al bretó, però no tant al gaèlic parlat a Irlanda i a Escòcia. S'ha fet servir com llengua de comunicació comuna fins al , moment en què van començar a disminuir el nombre de parlants. El 2011 es va publicar que el darrer parlant del còrnic havia mort el 1914. Aquest idioma va viure una revifalla des que Henry Jenner va publicar Handbook of the Cornish Language el 1904. Segons un estudi fet l'any 2000 podrien haver unes 300 que parlen cònic amb fluïdesa. encara que el còrnic no té reconeixement legal hi ha dotze escoles de primària que l'ensenyen per fer-lo servir en cerimònies religioses i civils. El 2002 se'l va reconèixer com a idioma minoritari del Regne Unit i el 2005 va constar en els pressupostos del govern. El 2008 es va fer la primera gramàtica amb regles per escriure el còrnic. Demografia La població ha evolucionat molt poc. El 1861 tenia 369.390 habitants, i el 1961 en tenia 342.301. És un territori amb força població que emigra, i només ha augmentat els darrers anys per l'arribada de jubilats anglesos. Poblacions L'única població del comtat amb categoria de city és Truro, la capital. Antigament la capitalitat estava repartida entre Bodmin i Launceston, en la primera es reunien els tribunals (quarter sessions) dues vegades a la tardor i a l'hivern, i en l'altra dues més a la primavera i a l'estiu; anys després només a Bodmin i finalment tot es va traslladar a Truro. Altres àrees urbanes importants són: Saint Austell (Sen Ostell), Fowell (Fowydh), Camborne (Kammbronn) i Redruth (Rysrudh). Les viles on se segueix un estil de vida més tradicional són: Penzance (Pennsans), Helston (Hellys), Launceston (Lannstefan), Falmouth (Aberfal), Liskeard (Lyskerrys), Newquay, Penryn (Pennrynn), Saint Ives (Porthia), Fowey (Fowydh), Saltash i Lostwithiel (Lostwydhyel). La següent taula mostra les poblacions amb més habitants: Economia Una part de l'economia del comtat es basa en l'agricultura (civada, ordi, blat, patates i flors). Hi ha moltes viles de pescadors, com Polperro, Looe, però generalment només s'agafa peix per autoconsum. També s'extreu estany a Camborne-Redruth i caolí a tot el país, activitats tradicionals des de sempre, i granit per a teulades a Saint Austell. Darrerament, s'ha trobat zinc, coure, mica, volframi i urani. Però allò que més ingressos aporta al país és el turisme (3 milions de visitants l'any), en segon lloc els dos milions de tones de caolí que es produeixen i l'exportació de rom de la marca Mr Lemon Hart. La distribució de la terra és minifundista, com a Galícia i a Bretanya, amb unes estructures econòmiques arcaiques i hipotecades a interessos externs. També hi ha algunes indústries químiques, tèxtils, i navilieres, així com les tradicionals derivades de la llet i la pesca. Endemés, els profits creats pel turisme van a les grans multinacionals angleses del sector, i no deixen capital al comtat. Darrerament, però, s'ha promogut el dit "turisme alternatiu", que ofereix allotjament als visitants en cases particulars de la gent de tot Cornualla. Turisme Cornualla és una destinació turística popular gràcies paisatges espectaculars i el clima relativament suau, malgrat la seva distància dels centres de poblament principals de la Gran Bretanya. S'estima que el turisme fa una contribució important a l'economia (prop del 24% dels ingressos). Cinc milions de turistes visiten Cornualla cada any, la major part del turisme són visitants del Regne Unit. Els visitants poden arribar pels aeroports de Newquay (a Cornualla) o Exeter (a Devon), a més hi ha altres aeròdroms menors per a avionetes o helicòpters privats (com a Perranporth). També hi ha un tren nocturn diari que surt de Londres Paddington. Cornualla, voltada de mar per tres costats, té moltíssimes milles de costa amb platges, penya-segats, etc. Existeix un camí marcat que permet visitar-les totes a peu, és el Sender de la Costa Sud-oest o South West Coast Path, que ha esdevingut un important reclam pels visitants en els darrers anys. Altres atractius són els erms (moorland), els jardins botànics, i els monuments prehistòrics (com els fogou o el Men-an Tol). Algunes platges com Newquay i Porthtowan són populars entre els surfistes. Els hivernacles del centre Eden Project són també molt visitats. Referències Bibliografia Vegeu també Consell de Cornwall Ducat de Cornualla Aeroport de Newquay Enllaços externs Oficina Turística de Cornualla Llocs de la matèria de Bretanya


text: El Croscat és un antic volcà situat entre els municipis de Santa Pau i Olot (Garrotxa), és el volcà de major altitud de la regió volcànica de la comarca d'Olot, (786 msnm) i el con abasta 800 m. de diàmetre a la seva base, amb 160 m d'alçada (prominència), és el més gran de la península Ibèrica. Forma part del Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa. Té forma de ferradura i és un volcà de tipus estrombolià. És també, de tots els estudiats, el de formació més recent. El cràter s'aboca, obert i escapçat, al vessant oest (Clot Segolla), mentre que al vessant nord-est hi ha la gredera (Grederes del Croscat). Al cim hi ha les restes d'una antiga torre de defensa (Torre del Croscat). El volcà fou explotat com a pedrera, d'aquí el seu estat actual. Aquest volcà estigué durant 25 anys dedicat a l'explotació de greda. El nom del volcà provindria, probablement, de "cruscat; corruscat" que significa "irat" o "llampeguejant", "muntanya llampeguejant; que atrau sovint les centelles" (Coromines, 1995). Geologia El vulcanisme a la zona està relacionat amb la col·lisió entre les plaques africana i euroasiàtica. A la zona d'Olot, el magmatisme és de caràcter basàltic alcalí, i està associat a la darrera etapa distensiva que es produeix a l'àmbit mediterrani. El vulcanisme de la Zona Volcànica de la Garrotxa està relacionat amb el vulcanisme neògeno-quaternari de les comarques de Girona. Les manifestacions eruptives que es van produir a la Garrotxa i en general a tot Catalunya durant el Neogen (Cenozoic) no són un fet esporàdic, sinó que el seu origen s’emmarca en un context geodinàmic de rifting més ampli que afectà gran part de l’Europa occidental. Associat a l’extensió neògeno-quaternària, es desenvolupà un magmatisme de tipus bàsic que ha generat tres tipus d’activitats eruptives: l’estromboliana, la freatomagmàtica i l’efusiva. L’estromboliana, d’explosivitat baixa, genera bàsicament lapil·lis i blocs i forma edificis volcànics del tipus de con d’escòries. La freatomagmàtica es genera quan l'aigua interacciona amb el magma i es produeix una activitat més explosiva generant sobretot cendres i edificis de tipus Maar i Anell de Tobes. Hi predomina el lapil·li, indicador de l'explosivitat i construcció del con. Inicialment, els piroclasts es van assentar formant capes gairebé horitzontals, però a mesura que el con creixia van anar adquirint pendent. L'activitat efusiva no té explosivitat i produeix colades de lava que flueixen pendent avall seguint les valls fluvials. Consisteix en l'emissió de la colada de lava causant de la forma de ferradura del cràter, que es va escolar en direcció oest passant per l'actual fageda d'en Jordà. El volcà del Croscat va tenir dues erupcions importants: una fa 17.000 anys i l'altra fa 14.000 anys. Tot i que la primera fou més important i la lava de la primera erupció es va estendre fins a uns 20-40 km2. Aquesta zona es pot considerar única pels valors geològics, geomorfològics i el conjunt de processos que s’hi observen. No hi ha cap altra zona d’aquestes característiques a Catalunya, ni a la península Ibèrica, a l’estat Espanyol podríem localitzar zones semblants a Canàries i a Europa en zones d’Itàlia, l’Alvèrnia i Eiffel. La darrera erupció Per a determinar l'edat de la darrera erupció, es va perforat la capa de gredes del Croscat, concretament a la zona del Pla del Torn, situada a pocs metres al NE del con volcànic. S’hi van fer dos sondeigs que, entre 12 i 15 metres de fondària, van arribar al punt de la base de la capa de greda i la superfície del sòl preexistent abans de l'erupció. El pol·len de les mostres obtingudes de la superfície d’aquest nivell prevolcànic han permès obtenir una visió de la vegetació de la zona en el moment previ a l’erupció del Croscat i s’han pogut realitzar diverses anàlisis de Carboni 14 del material orgànic que contenen. El resultats han mostrat que la data de la part superior d’aquest sòl estaria entre fa 13.270-13.040 anys, i que just després d’aquest moment hauria tingut lloc l'erupció del volcà del Croscat. La gredera La gredera de can Passavent, que va ser una explotació d'extracció activa des dels anys 60 fins als inicis dels 90, constitueix un aflorament de materials piroclàstics que abasta 150 metres d’alçada per 500 metres d’amplada, aproximadament. A la banda esquerra s’hi observa un esglaonament, producte del procés d’extracció que proporciona una millor estabilització dels materials. Al costat oposat i a la part centrat les esllavissades hi són més freqüents. Es fàcil reconèixer els diferents nivells centimètrics d’escòries, formats per fragments juvenils irregulars molt vesiculats i, majoritàriament, de mida lapil·li. La inclinació d’aquests nivells augmenta cap a la part externa del con. A la base de la seqüència es concentren intercalacions de capes on les bombes hi són més abundants. El color dominant dels materials és el gris-negre, però al sector més proper al centre de l’edifici volcànic tenen coloracions rogenques i ocres. Seguint el recorregut per la gredera, a la zona més baixa, es troba un nivell d’escòries soldades de color roig. La primera fase de l’erupció del Croscat, una incipient activitat explosiva de caràcter estrombolià, va acumular molt a prop del centre emissor el dipòsit d’escòries soldades. Aquestes s'observen a la base de la seqüència de materials. Seguidament, l’activitat estromboliana es tornà més explosiva i va construir el con d’escòries. La progressiva verticalització de les pendents del con durant la seva construcció propiciaren capes amb un major cabussament. Esporàdicament, la menor intensitat en la sortida dels gasos va provocar l'expulsió de bombes. Finalment va tenir lloc l’emissió de la colada de lava que es va escolar en el sentit del màxim pendent. Les diferents coloracions dels piroclastos es deuen principalment a la seva alteració tèrmica. En els darrers estadis de l’erupció, com a conseqüència de l’emissió de gasos calents, hi ha un procés d’oxidació que es concentra en la zona pròxima a la xemeneia que és la més calenta, canviant el color típic gris-negre original dels piroclastos que es va convertir en rogenc o ocre. El cim del volcà del Croscat està inclòs al Repte dels 100 cims de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Referències Bibliografia Enllaços externs Web oficial de la zona volcànica de la Garrotxa . Itinerari pel Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa . Volcans a Catalunya. Parc Natural de la zona volcànica de la Garrotxa Volcans d'Olot Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa


text: Centi (símbol c) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10-2, 1/100, o 0,01. Adoptat el 1795, prové del llatí centum; que significa centena Per exemple; 1 centímetre = 1 cm = 10-2 metres = 0,01 metres 1 centigram = 1 cg = 10-2 grams = 0,01 grams 1 centilitre = 1 cl = 10-2 litres = 0,01 litres Prefixos del SI


text: Circuit en paral·lel és un terme que s'utilitza en electricitat per referir-se a un circuit elèctric on els components (resistències, condensadors, fonts, ...) són en diferents branques, posats de manera que els respectius extrems són connectats entre si. Característiques Els diferents receptors d'un circuit estan acoblats en paral·lel quan cadascun d'ells està connectat al pol positiu i al pol negatiu de la pila, de manera que estan alimentats per la mateixa tensió. Les característiques de funcionament dels receptors en paral·lel són les següents: - Cada receptor rep la mateixa tensió. - Si s'espatlla o desconnectem un receptor, els altres continuen funcionant. - El corrent elèctric total del circuit és la suma dels corrents de cada receptor. Els receptors, en la majoria d'instal·lacions elèctriques, es connecten en paral·lel, perquè d'aquesta manera funcionen a la mateixa tensió i si falla algun d'ells, la resta continua funcionant. Anàlisi En un circuit en paral·lel les branques són sotmeses a la mateixa tensió, al mateix voltatge, i tenen una polaritat idèntica. En canvi, el corrent no és el mateix atès que es divideix entre les diferents branques. El corrent total I és igual a la suma del corrent de cada branca, seguint la Llei d'Ohm tenim que: . Notació Per simplificar les equacions, s'acostuma a representar la característica de ser en paral·lel com dues línies verticals . Així, per indicar que dues resistències són en paral·lel tindrien: . Resistències Per un circuit amb resistències en paral·lel, la resistència total seria: . Per trobar el corrent que hi haurà a un component amb resistència , utilitzarem la Llei d'Ohm: . El corrent es divideix entre els components d'acord amb les respectives resistències, així, en el cas de dues resistències tenim: . Inductors Per a un circuit amb inductors connectats en paral·lel tenim: . Si els inductors són situats dintre del camp magnètic dels altres, el valor anterior resultarà alterat. Si la inductància mútua entre dos inductors en paral·lel és M, la inductància equivalent serà: o i per tant o . El signe de dependrà de com els camps magnètics s'afecten els uns amb els altres. El principi és idèntic per més de dos inductors, però la inductància mútua entre ells ha de ser tinguda en consideració. Per tres inductors, hi haurà tres inductàncies mútues , and i vuit possibles equacions. Condensadors Per a un circuit amb condensadors connectats en paral·lel: La capacitat total serà igual a: . Vegeu també Circuit en sèrie Electrònica


text: El karakalpak és una llengua turquesa parlada per més de 400.000 persones principalment a la República d'uzbeka del Karakalpakistan. Té més relació amb el kazakh que amb l'uzbek. El karakalpak és considerat dialecte del kazakh però va arribar a llengua literària (escrita) el 1925 (en escriptura àrab, canviada el 1928 a l'alfabet llatí i el 1940 als caràcters ciríl·lics. Classificació El Karakalpak és una llengua que forma part de la branca kiptxak de les llengües turqueses, la qual inclou el Tàtar, el Kumyk, el Nogai, i el Kazakh. A causa de la proximitat amb l'Uzbek, el Karakalpak ha rebut molta influència d'aquesta llengua en el vocabulari i la gramàtica. El karakalpak té Harmonia vocàlica, és una llengua aglutinant i no té gènere gramatical. L'ordre sintàctic habitual és Subjecte+Objecte+Verb. Distribució geogràfica El Karakalpak es parla principalment a Karakalpakistan, una república autònoma de l'Uzbekistan, que integra les regions de Qoraqalpog iston, Navoiy, Buxoro i Xorazm, com també a la baixa Amu Darya, al sud del mar d'Aral. També hi ha uns 2.000 parlants a Afganistan i un nombre menor a la diàspora a Rússia, el Kazakhstan, Turquia, i altres parts del món. Ús i vitalitat de la llengua El Karakalpak té estatus de llengua oficial a la República Autònoma de Karakalpakistan segons la Llei de llengües oficials de 1995, 3561-XI, Article 3. Està classificat en el nivell 5 a l'escala EGIDS (en desenvolupament). De fet, dels 1.200.000 habitants de Karakalpakistan, el karakalpak és la llengua materna d'un terç de la població, aproximadament, que està constituïda en conjunt per diferents ètnies: usbecs, kazakhs, turcmans i russos, entre altres. Dialectes Segons l'Ethnologue té dos dialectes: el Karakalpak del nord-est i el Karakalpak del sud-oest. Karl Heinrich Menges menciona un possible tercer dialecte parlat a la Vall de Ferganà. El dialecte del sud-oest es caracteritza pel so [č] en lloc del [š] del dialecte del nord-est. Fonologia El Karakalpak té 21 fonemes consonàntics propis i quatre fonemes al·lòctons usats regularment en manlleus. En el quadre següent s'indiquen els fonemes al·lòctons entre parèntesis. Harmonia vocàlica L'harmonia vocàlica en Karakalpak és més funcional que en altres llengües turqueses. Els mots manllevats del rus o d'altres llengües no acostumen a presentar aquest fenomen; però el lèxic autòcton del karakalpak habitualment segueix aquestes normes de l'harmonia vocàlica: Vocabulari Pronoms personals Nombres bir 1, eki 2, uʻsh 3, toʻrt 4, bes 5, altiʻ 6, jeti 7, segiz 8, togʻiʻs 9, on 10, juʻz 100, miʻnʻ 1000 Sistema d'escriptura Fins al 1928 el karakalpak va utilitzar l'alfabet àrab i la seva variant de l'Alfabet persa per ser reperesentat en l'escriptura. A partir de 1928 va utilitzar l'alfabet llatí (amb caràcters addicionals) fins al 1940. A partir d'aquesta data es va introduir l'ús de l'alfabet ciríl·lic. Encara que l'ús de l'alfabet llatí, s'ha estès a Taixkent (la capital de l'Uzbekistan), a Karakalpakistán la introducció d'aquest alfabet està essent molt més lenta. A continuació es mostren les equivalències de les grafies en alfabet llatí i ciríl·lic amb els sons del Karakalpak en AFI. Els caràcters ciríl·lics sense equivalència en l'alfabet llatí estan marcats amb asteriscs . Abans de 2009, la C s'escrivia com a TS; la I i la Iʻ s'escrivien com a i amb punt () i I sense punt (), com en el turc. Referències Llengües turqueses Llengües de Rússia Uzbekistan


text: La constant cosmològica és un terme representat per Λ afegit per Albert Einstein a les seves equacions del camp gravitatori, amb l'objecte que hi hagués una solució en forma d'univers estàtic. Mesura la curvatura d'un espai buit en el qual no hi ha cap camp gravitatori. Albert Einstein pensava que vivíem en un univers estàtic. En intentar escriure les equacions de la relativitat general, es va trobar amb un problema: si només existís la gravetat, totes les coses de l'Univers es col·lapsarien en un punt, potser un forat negre. Òbviament, l'Univers real no era així i semblava estable així que Einstein va afegir un altre terme a la seva teoria per contrarestar la gravetat a fi que les seves equacions fossin correctes. Amb el temps va considerar que la introducció d'aquesta constant «antigravitatòria» havia estat el seu error més greu i la va deixar de fer servir, tal com van fer altres físics. El terme va ser conservat però se li va atorgar un valor zero per descartar-lo. A la dècada de 1990, dos grups d'astrònoms que dibuixaven un mapa de les supernoves llunyanes van descobrir un patró que suggeria que l'expansió de l'Univers no era constant, com deia la llei de Hubble, sinó que patia una acceleració. Aquest fet va sorprendre la comunitat cosmològica i encara avui es discuteix. Els resultats aportats pels estudis de les supernoves encaixaven amb les equacions d'Einstein, però només després de passar el valor de Λ de zero a 0,7. Un altre cop calia una nova força repulsiva que contrarestés la gravetat, aquest terme d'energia negativa es va batejar amb el nom d'energia fosca. Finalment, Edwin Hubble trobà indicis que moltes de les anomenades, en aquell temps, nebuloses eren objectes exteriors a la Via Làctia, i com aquesta, galàxies molt extenses i que, segons la hipòtesi del mateix Hubble, s'allunyaven de la nostra galàxia a una velocitat que augmentava amb la distància. Referències Bibliografia Cosmologia Constants físiques


text: El calmuc o calmuc-oirat és una llengua mongòlica parlada per 175.000 persones a Calmúquia (Federació Russa). la Mongolia occidental i la regió de Xinjiang a la Xina. És una llengua amenaçada per la pressió de la russificació. Antigament tenien l'escriptura vertical mongola fins a la reforma de Zaia Pandit del 1648, que inventà un nou sistema d'escriptura basat en l'antic mongol. El 1924 el govern de l'Unió Soviètica els va obligar a adoptar l'alfabet ciríl·lic, com a la majoria de llengües minoritàries de Rússia, encara que del 1931 al 1938 van adoptar l'alfabet llatí. Tot i ser cooficial, és amenaçada per la política russa d'assimilació. El nombre de parlants va minvar per la deportació i dispersió estalinista del 1943 d'uns huitanta mil calmucs. Alfabet ciríl·lic adaptat: Característiques El dialecte de Calmúquia té una forta influència del rus. Es conserven documents en aquesta llengua des del . Tendeix a col·locar el verb al final de la frase i es caracteritza per: vocals llargues i curtes; és preservada l'harmonia vocàlica. Els noms són declinats en nombre i deu casos. No hi ha categoria de gènere. Els verbs tenen categoria d'aspecte, veu, mode, temps, persona i nombre. Els adjectius no es declinen com els noms. Manté préstecs lingüístics del grec, àrab, sànscrit, sogdià, uigur i tibetà. Manté algunes diferències fonètiques amb el mongol khalkha: A les consonants fortes oclusives del mongol, li'n corresponen de febles en calmuc. Davant l'oclusiva fluixa la vocal s'abrevia. Les vocals labials es palatalitzen ü i ö. Dialectes La llengua calmuc es divideix en dos variants dialectals: Dörböd, al sud-est del llac Atxinar i d'Ubsa, on es diferencia el petit dörböd (a Astrakhan) i el gran dörböd (a Stravropol). Törgut, al riu Urunga i a Orenburg. Situació de la llengua a Calmúquia Almenys sobre el paper, el calmuc és cooficial amb el rus i és ensenyat a les escoles, però degut a la deportació, el sistema educatiu fou destruït i gairebé totes les publicacions científiques són escrites en rus, de tal manera que s'ensenyava en rus i el calmuc només com a assignatura de llengua i cultura, i per als alumnes d'origen calmuc. Havien estat un poble monolingüe fins a la primeria del , i fins i tot el 1979 només el 2,9% dels calmucs tenien el rus com a llengua materna (el 3,9% el 1989), però el domini de la llengua nadiua és insuficient per la manca d'educació, i la diglòssia s'hi ha imposat. Des del 1993, el calmuc era llengua d'instrucció només a dues escoles primàries (a Ulduchini i Orckagini), a tres llars d'infants (a Orckagini i Ketcheneri) i a 200 classes arreu de la República. Poc després augmentaren a 67 classes i 83 llars d'infants, que el 2001 passaren a 153 i 84. A les altres hi ha dues hores de calmuc a la setmana. Hi ha una facultat especial de llengua calmuca a la Universitat que es dedica a fer material didàctic. Endemés, des del 1999 s'ha adoptat una nova llei sobre la llengua que protegeix força el calmuc. Hi ha emissores de ràdio en calmuc i rus, i la televisió emet en les dues llengües aproximadament en una proporció 50-50, encoratjada per les autoritats de la república. Referències Bibliografia Enllaços externs Llengües altaiques Llengües de Rússia Calmúquia Llengües amenaçades d'Europa


text: El centímetre (símbol cm) és una unitat de longitud que equival a una centèsima part d'un metre. És una de les unitats del sistema CGS. 1 cm = 0,01 metres; 1 metre = 100 cm 1 cm = 10 mil·límetres Equivalències: 1 cm = 0,3937 polzades; 1 polzada = 2,54 cm 1 cm = 0,0328 peus; 1 peu = 30,48 cm 1 cm = 0,0109 iardes; 1 iarda = 91,44 cm Referències Metre Unitats del Sistema CGS