text:
HTML (acrònim d’Hyper Text Markup Language, en català, "llenguatge de marcatge d'hipertext"), és un llenguatge de marcatge que deriva de l'SGML dissenyat per estructurar textos i relacionar-los en forma d'hipertext. Gràcies a Internet i als navegadors web, s'ha convertit en un dels formats més populars que hi ha per a la construcció de documents per a la web. Història de l'HTML En el seu origen, l'HTML era un llenguatge dissenyat per a compartir informació científica entre científics de tot el món. Era purament un llenguatge estructural, en què no hi havia forma de descriure l'aparença de les pàgines (ni tan sols la possibilitat de posar un text en negreta o cursiva). Més endavant s'hi van afegir nombroses opcions a fi de formatar i presentar text i gràfics. A mitjans de la dècada de 1990 van començar les ampliacions de l'HTML per a aconseguir la presentació desitjada, però sempre des de perspectives diverses de diferents desenvolupadors, que van acabar amb diverses solucions no estàndards per a diferents navegadors. Això va provocar l'aparició d'un consorci que controla l'evolució de l'HTML: el W3C (World Wide Web Consortium). Aquesta evolució tenia un punt clau: la separació del contingut i l'aparença. Amb la versió 4 de l'HTML es recomanava un altre mecanisme per controlar la visualització del nostre contingut HTML: els fulls d'estil (CSS: Cascading Style Sheets). El W3C recomana l'ús de l'XHTML, que manté la mateixa sintaxi i els mateixos mecanismes que l'HTML, però reformulat amb les normes d'un XML, preparant-se així per a aprofitar els avantatges d'aquest llenguatge. D'altra banda el WHATWG—grup de treball compost per la Fundació Mozilla i Opera— estan plantejant una especificació per un HTML 5 estenent l'HTML 4.01 i el DOM. L'HTML 5 intenta millorar la part d'aplicació web amb l'especificació Web Forms 2.0. Aquest grup surt com a reacció pel canvi brusc del pas d'HTML a XHTML que, si no fos per l'Apendix C de l'especificació XHTML 1.0 no es podria usar en navegadors que no suporten el MIME type application/xhtml+xml. No s'ha d'entendre el WHATWG com una organització paral·lela al W3C sinó un grup complementari, ja que quan té un esborrany el proposa al W3C per tal d'estandarditzar-lo. La darrera especificació vigent és l'XHTML 1.1 que ja no contempla cap compatibilitat amb versions anteriors i, per tant, només es pot servir com a application/xhtml+xml excloent qualsevol navegador antic. El punt més polèmic actualment és la proposta d'especificació (en estat d'esborrany) XHTML 2.0 que deixa de ser compatible amb versions anteriors no només a nivell de MIME type sinó que l'estructura de document i elements estructurals canvien. Marcador HTML L'HTML s'escriu utilitzant «etiquetes», envoltades per claus angulars (<,>, /). L'HTML també pot descriure, fins a un cert punt, l'aparença d'un document, i pot incloure o fer referència a codi en un tipus de llenguatge anomenat script, el qual pot afectar el comportament del navegadors web i altres processadors d'HTML. HTML també serveix per referir-se al contingut del tipus de MIME text/html o també més àmpliament com un terme genèric per a l'HTML en general, ja sigui el que descendeix de l'XML (com poden ser XHTML 1.0 i posteriors) o el que descendeix de l'SGML (com poden ser HTML 4.01 i anteriors). L'HTML consta de diversos components importants propis del llenguatges, entre ells els elements i els seus atributs, tipus de data i la declaració de tipus de document. Elements Els elements són l'estructura bàsica de l'HTML. Els elements tenen dues propietats bàsiques: atributs i contingut. Els atributs i contingut tenen certes restriccions perquè es considerin vàlids dins el document HTML. Un element generalment té una etiqueta d'inici (per exemple, <nom-de-element> ) i una etiqueta de tancament (per exemple,  </nom-de-element> ). Els atributs de l'element estan continguts a l'etiqueta d'inici i el contingut està situat entre les dues etiquetes (per exemple,  <nom-de-element atribut="valor"> Contingut </nom-de-element> ). Alguns elements, com ara
, no tenen contingut ni porten una etiqueta de tancament. A sota es llisten diversos tipus d'elements de marcat utilitzats en HTML. El marcatge estructural descriu el propòsit del text. Per exemple,
Golf
 estableix «Golf» com un encapçalament de segon nivell, el qual es mostraria en un navegador d'una forma similar al títol «marcador HTML» al principi d'aquesta secció. El marcatge estructural no defineix com es veurà l'element, però la majoria dels navegadors web han estandarditzat el format dels elements. Pot aplicar un format específic al text per mitjà de fulls d'estil en cascada. El marcatge de presentació descriu l'aparença del text, sense importar la seva funció. Per exemple, negreta indica que els navegadors web visuals han de mostrar el text en negreta, però no indica què han de fer els navegadors web que mostren el contingut d'una altra manera (per exemple, els que llegeixen el text en veu alta). En el cas de negreta i itàlica, trobem altres elements que es veuen de la mateixa forma però tenen una naturalesa més semàntica: èmfasi fort i èmfasi. És fàcil veure com un lector de pantalla hauria d'interpretar aquests dos elements. Tot i així, són equivalents als seus corresponents elements de presentació: un lector de pantalla no hauria de dir més fort el nom d'un llibre, encara que el nom estigui ressaltat amb itàliques a la pantalla. La majoria del marcat de presentació ha estat rebutjat a partir de la versió 4.01, en favor dels fulls d'estil en cascada. El marcatge hipertextual s'utilitza per enllaçar parts del document amb altres documents o amb altres parts del mateix document. Per crear un enllaç és necessari utilitzar l'etiqueta d'àncora  juntament amb l'atribut href , que establirà l'adreça URL a la qual apunta l'enllaç. Per exemple, un enllaç que mostri el text de la direcció i vagi cap a la nostra Vikipedia podria ser de la forma {{format ref}} http://ca.wikipedia.org . També es poden crear enllaços sobre altres objectes, com ara imatges . Atributs La majoria dels atributs d'un element són parells nom-valor, separats pel signe igual «=» i continguts a l'etiqueta de començament d'un element, després del nom de l'element. El valor pot estar envoltat per cometes dobles o simples, encara que certs tipus de valors poden estar sense cometes en HTML (però no en XHTML). Tot i així, deixar els valors sense cometes és considerat poc segur. Etiquetes bàsiques Les etiquetes bàsiques d'HTML, d'obligada presència en tot document són: <!DOCTYPE>: És l'etiqueta que permet definir el tipus de document HTML que s'empra. Existeixen tres tipus bàsics: l'estricte (Strict), el transicional (Transitional) i el de marcs (Frameset). : És l'etiqueta arrel de qualsevol document HTML o XHTML. : Defineix la capçalera del document HTML. Permet declarar metainformació del document que no es mostra directament en el navegador. Aquesta informació és d'especial rellevància pels indexadors i cercadors automàtics. : Defineix el cos del document. Aquesta és la part del document HTML que es mostra en el navegador. Dintre de la capçalera  s'hi pot trobar: <title>: Permet definir el títol de la pàgina. En navegadors gràfics el contingut del title apareix a la barra del títol a sobre de la finestra. <meta>: Permet definir metainformacions del document tals com l'autor, la data de realització, la codificació del document (UTF, ISO, etc.), les paraules clau i la descripció del mateix <LINK>: Permet definir metadades complementàries a les del meta tals com el document anterior, el següent, el capítol al qual pertany el document, la pàgina glossari, etc. Dintre del cos  s'hi pot trobar: : Etiqueta àncora. Crea un enllaç a un altre document o a una altra zona d'aquest, segons els atributs.
,
,...
: capçaleres o títols del document, acostumen a distingir-se per mida.
: Divisió estructural de la pàgina.
: Paràgraf.
: Salt de línia.  : Text en negreta (etiqueta desaprovada. Es recomana usar l'etiqueta  ).  : Text en cursiva (etiqueta desaprovada. Es recomana usar l'etiqueta  ). <s> : Text ratllat (etiqueta desaprovada. Es recomana usar l'etiqueta  ).
: Indica el començament d'una taula, després s'haurà de definir les files amb
 i les cel·les dintre de les files amb .
 : Fila d'una taula.  : Cel·la d'una taula (ha d'estar dins d'una fila).
: Llista desordenada (sense numerar). Els ítems es defineixen amb
.
: Llista ordenada (numerat). Els ítems es defineixen amb
.
: Llista de definició. Hi ha dos tipus d'ítem; el dt i el dd.
: Terme a definir.
: Definició del terme. Excepte unes poques etiquetes, la majoria requereixen ser tancades escrivint la mateixa etiqueta precedida d'una barra "/". Exemple: ... Nocions bàsiques d'HTML El llenguatge HTML pot ser creat i editat amb qualsevol editor de text bàsic, com pot ser Gedit en GNU/Linux, el Bloc de notes de Windows, o qualsevol altre editor que admeti text sense format com GNU Emacs, Microsoft Wordpad, TextPad, Vim, Notepad ++, entre d'altres. Existeixen, a més, altres editors per a la realització de llocs web amb característiques WYSIWYG (What You See Is What You Get, o en català: «el que veus és el que obtens»). Aquests editors permeten veure el resultat del que s'està editant en temps real, a mesura que es va desenvolupant el document. Ara bé, això no significa una forma diferent de fer llocs web, sinó que és una forma una mica més simple, ja que aquests programes, a més de tenir l'opció de treballar amb vista preliminar, tenen la seva pròpia secció HTML, la qual va generant tot el codi a mesura que es treballa. Alguns exemples d'editors WYSIWYG són KompoZer, Microsoft FrontPage o Adobe Dreamweaver. Combinar aquests dos mètodes resulta molt interessant, ja que es complementen entre si. Per exemple, si s'edita tot en HTML i el desenvolupador oblida algun codi o etiqueta, només cal dirigir-se a l'editor visual o WYSIWYG i es continua aquí l'edició o viceversa, ja que hi ha casos en què resulta més ràpid i fàcil escriure directament el codi d'alguna característica que l'usuari vol afegir al lloc que buscar l'opció en el programa mateix. Hi ha un altre tipus d'editors HTML anomenats WYSIWYM que donen més importància al contingut i al significat que a l'aparença visual. Entre els objectius que tenen aquests editors és la separació del contingut i la presentació, fonamental en el disseny web. HTML utilitza etiquetes o marques, que consisteixen en breus instruccions de començament i final, mitjançant les quals es determina la forma en què ha d'aparèixer al seu navegador el text, així com les imatges i els altres elements. Tota etiqueta HTML està tancada entre els signes menor que i major que (<>), i algunes tenen atributs que poden prendre algun valor. En general les etiquetes s'aplicaran de dues formes especials: Obrint-se i tancant-se, com ara:  negreta  , que es veuria al seu navegador web com negreta. Sense obrir-se i tancar-se, com
 , que es veuria al seu navegador web com una línia horitzontal. Les etiquetes bàsiques o mínimes que conformen un document HTML són: <! DOCTYPE HTML>   <meta charset = "utf-8"/> <title> Exemple 1 </title>
 Paràgraf d'exemple
   Accessibilitat web El disseny en HTML, a part de complir amb les especificacions pròpies del llenguatge, ha de respectar certs criteris d'accessibilitat web, seguint unes pautes o les normatives i lleis vigents als països on es reguli aquest concepte. Es troba disponible i desenvolupat pel W3C a través de les Pautes d'Accessibilitat al Contingut Web 1.0 WCAG (actualitzades recentment amb l'especificació 2.0), tot i que molts països han desenvolupat especificacions pròpies, com és el cas d'Espanya amb la Norma UNE 139803. Entitats HTML Molts caràcters especials, lletres accentuades, dièresi o símbols d'escriptura del llenguatge poden representar-se en un document HTML tant per si mateixos, com per una referència a una entitat. Entre els avantatges d'utilitzar una referència a una entitat, hi ha la de poder representar caràcters Unicode emprant una codificació de caràcters diferent, o la de suplir la manca d'alguns caràcters que falten al teclat usat. Referències Vegeu també Llista de colors HTML AsciiDoc Aplicació HTML Javascript Fulls d'Estil en Cascada o CSS Enllaços externs World Wide Web Consortium Regulador dels estàndards de la Web, incloent HTML HTML Home Page Pàgina oficial del HTML Validador automatitzat de codi HTML Apunts ràpids d'HTML


source: wikipedia

text: Hac o H, lletra de l'alfabet HAC, abreviatura de cromosoma artificial humà (en anglès, human artificial chromosome) HAC, abreviatura de comodor de l'Aire honorífic HAC, abreviatura de Le Havre Athletic Club Football Association, club de futbol francès de la ciutat de Le Havre


text: Els ho són una ètnia aborigen de Jharkhand, emparentada als mundes, bhumijs i santals. El nom "ho" (hord en mundari) vol dir "home" en llengua pròpia dels hos, la qual és similar a la llengua mundari. El 1901 eren 386.000 i actualment es calcula que són uns 800.000, els tribals més nombrosos després dels santals, oraons, i mundes. Hi hauria a més a més uns 200.000 hos a Orissa, i alguns altres a Bengala el que donaria en total un nombre d'1.077.000 com a parlants de la llengua ho. Són l'ètnia principal a Kolhan al districte de Singhbhum, que van conquerir als seus anteriors habitants i van defensar contra tots fins a l'arribada dels britànics després del 1765. Foren sotmesos pels britànics a l'inici del . Se'ls va anomenar com Larka Kols (kols lluitadors, els kols són una altra ètnia de la zona). Són animistes (91%). Com que el dot és molt car moltes dones es queden sense casar. Els hos van entrar al districte de Singhbhum al o i van eliminar els bhuiyes. Encara que l'àrea era considerada dins l'Imperi Mogol, aquest mai hi va exercir jurisdicció efectiva. Al van lluitar contra el raja de Chota Nagpur i el de Mayurbhanj i van conservar la independència. Chhota Nagpur fou cedida als britànics el 1765 junt amb Bihar, Orissa i Bengala. El raja ho de Singhbhum va demanar protecció al resident britànic a Midnapore (1767) però fins al 1820 no es va reconèixer feudatari britànic. Els hos van trencar els acords el 1830 i van participar en la revolta dels kols amb els mundes (1831-1833) provocada per l'opressió dels adivasis pels terratinents; als rebels es van unir els oraons; les cases dels dikku (estrangers terratinents) foren cremades i molta gent va morir; els britànics van haver de dominar la revolta amb les forces del capità Wilkinson; un grup sota el coronel Richards va entrar a Singhbhum el novembre de 1836 i als tres mesos els darrers guerres s'havien rendit. El 1857 els ho van donar suport al raja de Porahat revoltat contra els britànics però la revolta fou liquidada el 1859. Bibliografia Grups humans de l'Índia Jharkhand


text: Homo o humans és un gènere de primats d'origen probablement africà. Avui dia es considera que l'únic representant viu d'aquest tàxon és Homo sapiens. En el sentit més «tradicional», es caracteritza per ser bípede amb peus no prènsils i el dit primer alineat amb la resta. Presenten hipercefalització i una verticalització completa del crani, i també un gran desenvolupament cultural - incloent entre elles la fabricació d'eines i el domini del foc - que els ha permès adaptar-se a tots els ambients del planeta. Actualment se'l considera l'únic gènere de la subtribu Hominina. Respecte als estudis genètics, amb la tecnologia actual, no es pot analitzar l'ADN en mostres d'ossos fòssils anteriors als 100.000 anys (Paabo i Wilson 1991), la qual cosa no permet fer un arbre filogenètic fidedigne en espècies dHomo més antigues que els humans de Neandertal. Una minoria de zoòlegs ha debatut que les dues espècie de ximpanzés (encabides en el gènere Pan) i potser els goril·les (en el gènere Gorilla) s'haurien d'incloure en el gènere Homo, basant-se en similituds genètiques, prenent el paper dels homininis o dels hominins. La majoria argumenten que els ximpanzés i els goril·les tenen massa diferències anatòmiques entre si i amb els humans per ser part del gènere Homo. El gènere Homo es troba, en data dels descobriments actuals, estretament emparentat amb Kenyanthropus platyops. Tradicionalment, s'havia cregut que l'home de Neandertal era una espècie a part dels humans del gènere Homo que havia viscut fins temps més recents, però la trobada de l'home de Flores podria fer canviar aquest punt de vista. Taxonomia Tot i que el recorregut per la variabilitat de les primeres formes d'Homo il·lustra bé la complexitat de fixar un origen de l'aspecte humà i dibuixar un arbre evolutiu, hi ha un gran buit al registre fòssil dins del període de 2-3 milions d'anys que trenca el plantejament lineal perquè les datacions indiquen camins evolutius molt diferents i, per tant, l'evolució de la morfologia humana és en mosaic. L'Homo és l'únic gènere supervivent de la separació amb el ximpanzés fa entre 3 i 5 milions d'anys. Es calcula que el gènere va aparèixer fa entre 1,5 i 2,5 milions d'anys. En la nomenclatura més tradicional, aquestes espècies serien: Homo rudolfensis Homo habilis Homo erectus Homo ergaster Homo heidelbergensis: Homo sapiens «arcaic» Homo antecessor: possible sinònim dHomo heidelbergensis Homo neanderthalensis: humà de Neandertal Homo rhodesiensis Homo sapiens Homo sapiens idaltu Homo sapiens sapiens: humà de Cro-Magnon, humà actual ?Homo tsaichangensis No totes aquestes espècies són reconegudes per tots els autors. H. rudolfensis és considerat com a variant dhabilis (temporal per a alguns, sexual per a d'altres, amb H. rudolfensis representant els mascles i H. habilis les femelles). H. erectus (sensu stricto) és una espècie de ple dret. Per a d'altres, H. ergaster és la subespècie de distribució africana de H. erectus (Homo erectus [sensu lato]). H. antecessor només té restes a l'estat espanyol (l'«home d'Atapuerca») i no és reconeguda per tots els autors, ja que les descripcions es basen en part en individus joves. H. neanderthalensis cada cop més es considera com a espècie i no com a subespècie, a causa del fet que les dades genètiques el distancien força de l'ésser humà modern i també arran de la troballa de H. sapiens idaltu, que el treu fora de la línia evolutiva de l'ésser humà modern. H. rhodesiensis és per a molts sinònim de H. heidelbergensis. Però, s'ha inclòs aquí a causa del fet que alguns autors prefereixen usar el terme H. heidelbergensis per a denominar els «preneandertals», restringits per tant a Europa i Orient Mitjà i usar H. rhodesiensis per als humans arcaics africans intermedis entre el H. ergaster i l'ésser humà modern arcaic africà (H. sapiens idaltu). Dispersió del gènere Segons Eudald Carbonell no està clar a quina espècie pertany la primera generació d'emigrants. Hi ha experts que diuen que són Homo erectus i d'altres que diuen que són grups dHomo ergaster. Aquestes són dues espècies que s'assemblen molt, ja que, totes dues mesuren més d'un metre setanta d'alçada, tenen un cervell de quasi un litre i apareixen fa poc menys de dos milions d'anys. Més endavant els Homo erectus s'instal·len a l'Àsia i desapareixen fins fa 200.000 anys, mentre que Homo ergaster s'extingeixen fa més d'un milió d'anys. El més important és que fa prop d'un milió i mig d'anys ja hi havia una espècie humana que havia desenvolupat una tecnologia prou avançada per obligar els seus coetanis a emigrar més enllà de la península del Sinaí. Aquest primer èxode no el van fer famílies aïllades o individus sols sinó que el van fer grups d'humans de no més de vint persones que no havien desenvolupat la tecnologia acheuliana i marxaven a l'Àsia. Els primers van marxar probablement fa un milió i mig d'anys, però el flux migratori devia durar centenars de milers d'anys. Els que estaven a Atapuerca fa un milió d'anys no eren descendents dels primers que havien marxat mig milió d'anys abans, sinó que pertanyen a una espècie diferent, Homo antecessor, descendent directe dHomo ergaster i avantpassat directe de H. sapiens. Es creu que Homo antecessor va aparèixer a l'Àfrica i va emigrar. El que passa és que tots els homínids que han aparegut a l'Àfrica després dHomo ergaster han emigrat. I després d'emigrar, prosperen, perquè arriben a terres verges on no troben la competència que tenien a l'Àfrica, incloent-hi les migracions humanes prehistòriques. Referències


text: Lheterotròfia (del grec heteron = altre i trophe = nutrició) és un sistema d'obtenció del carboni per part dels éssers vius utilitzant com a font la matèria orgànica. Els organismes que es basen en aquest sistema s'anomenen heteròtrofs. En canvi, els que utilitzen com a font de carboni la matèria inorgànica són els autòtrofs. L'autotròfia és el tipus de metabolisme habitual en les plantes (amb escasses excepcions), les algues i alguns bacteris. Per contra, l'heterotròfia és habitual en els fongs, els animals, molts protozous i procariotes. i certes plantes paràsites o semiparàsites. Els heteròtrofs obtenen la matèria orgànica de les substàncies sintetitzades per altres organismes, vius o morts. Vegeu també Fotoheteròtrofia Fisiologia vegetal Nutrició animal Classificació nutricional bàsica Litotròfia Bibliografia Referències Enllaços externs Formas de nutrición de las bacterias García Calleja, J; La Guía: Biología. 2009 Des (en castellà). Autotrophs and Heterotrophs AKLectures. 2014 Ag (en anglès). Types of Heterotrophic Bacteria James, T. Sciencing.com; 2017 Abr (en anglès). Heterótrofos; Qué organismos son, nutrición, clasificación, ejemplos Seguí Seguí, P. Ovacen.com; 2018 Set (en castellà). Metabolisme


text: En la mitologia grega, Hades (grec Αδης o Αἵδης) (invisible) era el nom del món dels morts i alhora el del déu d'aquest món subterrani (corresponent al déu romà Dis Pater o Orc, i al déu etrusc Aita). Haidou era el genitiu de la paraula, i significava "la casa d'Hades"; el seu nominatiu Haides era, originalment, la designació de l'estança de la mort (un mot hebreu: She'Ol, per a l'estança de la mort significava literalment invisible). Era fill de Cronos i Rea, i germà de Zeus, Posidó, Hera, Hèstia i Demèter. Com els seus germans, va ser devorat pel seu pare just després d'haver nascut, però va ser alliberat per Zeus. Durant la guerra contra els titans, Hades va lluitar al costat dels seus germans i els cíclops el van armar amb un casc fet per Hefest que el feia invisible quan se’l posava (aquest casc seria usat també per Perseu). En acabar la guerra, els tres germans es van repartir la sobirania del món en un sorteig i a Hades li va correspondre el govern del món subterrani. El món d'ultratomba és el seu reialme, on governa com un amo despietat que no deixa mai escapar les ànimes dels difunts al món dels vius. Per a vigilar-les, disposa d'un gran nombre de criatures i genis que treballen per a ell, com el barquer Caront i el gos Cèrber. Resideix en un luxós palau, amb la seva esposa i neboda Persèfone, que va raptar, però també manté relacions esporàdiques amb altres dones, com ara la nimfa Mente. Rarament surt al món exterior i no participa mai en les reunions dels altres déus a l'Olimp. Com a sobirà del món subterrani, totes les riqueses que hi ha sota terra li pertanyen, i és per això que se'l coneix també com a Plutó, nom que els grecs usaven com un eufemisme per referir-se a ell. El regne d'Hades En els antics mites grecs, el regne d'Hades és la boirosa i ombrívola llar dels morts (també anomenada Èreb), on anaven tots els mortals. La filosofia grega posterior introduí la idea que els mortals eren jutjats després de la mort i se'ls recompensava o maleïa. Molt pocs mortals podien abandonar aquest regne un cop hi havien entrat: les excepcions, Hèracles i Teseu, perquè eren herois. Odisseu no hi baixa, sinó que només crida els esperits des de fora. Hi havia diverses seccions a l'Hades: els Camps Elisis, els Camps d'Asfòdels i el Tàrtar. Els mitògrafs grecs no són totalment consistents sobre la geografia del més enllà. Un mite completament oposat sobre l'altra vida concerneix el jardí de les Hespèrides, amb freqüència identificat amb les illes de la Benedicció, on podien habitar els herois beneïts. En la mitologia romana, l'entrada a l'Inframón localitzat a l'Avern, un cràter proper a Cumes, fou la ruta que seguí Enees per baixar al regne dels morts. Per sinècdoque, "Avern" pot fer-se servir com a referència a tot l'inframón. Els Inferi Dii eren els déus romans de l'inframón. Per als hel·lens, els morts entraven a l'inframón travessant el riu Aqueront, portats per Caront, qui cobrava pel passatge un òbol, una petita moneda que posaven a la boca del difunt els seus familiars. Els pobres i qui no tenien amics ni família es reunien durant cent anys a la vora del riu. Els grecs oferien libacions propiciatòries per evitar que els morts tornessin al món superior a "perseguir" a qui no els havien donat un funeral adequat. L'altra banda del riu era vigilada per Cèrber, el gos de tres caps vençut per Hèracles. Més enllà de Cèrber, les ombres dels morts entraven a la terra dels morts per ser jutjades. Els cinc rius del regne d'Hades i el seu significat simbòlic eren l'Aqueront (el riu de la pena o la congoixa), el Cocites (el de les lamentacions), el Flegetont (el del foc), el Leteu (el de l'oblit) i l'Estix (el de l'odi), el riu sobre el qual fins i tot els déus juraven i en què Aquil·leu fou submergit per fer-lo invencible. L'Estix formava la frontera entre els mons superior i inferior. La primera regió de l'Hades comprenia els Camps d'Asfòdels, descrits a l'Odissea, on les ànimes dels herois erraven abatudes entre esperits menors, que xisclaven al voltant seu com ratpenats. Només libacions de sang ofertes en honor seu en el món dels vius podien despertar-los durant un temps a les sensacions d'humanitat. Més enllà quedava l'Èreb, que podia prendre's com un eufemisme d'Hades, el nom del qual era temut. Hi havia dos llacs: el de Leteu, on les ànimes comunes acudien per esborrar llurs records, i el de Mnemòsine ('memòria'), on els iniciats als misteris preferien beure'n. A l'avantpati del palau d'Hades i Persèfone, seien els tres jutges de l'inframón: Minos, Radamant i Èac. Aquí, el trivi consagrat a Hècate, on els tres camins es trobaven, les ànimes eren jutjades, i anaven als Camps d'Asfòdels si no eren virtuoses ni malvades, al Tàrtar si eren impies o vils, i als Elisis amb els herois. En els Oracles sibilins, un cirrós batibull d'elements grecoromans i judeocristians torna a fer aparèixer l'hades com a llar dels morts, i per etimologia popular, àdhuc prové del nom d'Adam (el primer home), i s'afirma amb motiu que fou el primer que hi entrà. El déu del món dels morts En la mitologia grega, Hades ('l'invisible'), el déu de l'inframón, era un fill dels titans Cronos i Rea. Tenia tres germanes: Demèter, Hèstia i Hera, i dos germans: Zeus i Posidó. Tots ells constituïen els sis déus olímpics originals. Després de fer-se adult, Zeus aconseguí obligar son pare que vomités els seus germans, i després d'alliberar-los, els sis joves déus, juntament amb els aliats que varen aconseguir reunir, desafiaren el poder dels déus majors en la titanomàquia, una guerra divina. Zeus, Posidó i Hades van rebre armes dels tres ciclops com a ajut per a la guerra: Zeus els trons, Posidó el trident i Hades un casc d'invisibilitat. La guerra durà deu anys i finí amb la victòria dels déus joves. Després del triomf, segons un únic passatge famós de la Ilíada, Hades i els seus dos germans menors, Posidó i Zeus, jugaren a sort els regnes que havien de governar. Zeus es quedà amb el cel, Posidó amb els mars i Hades va rebre l'inframón, el regne invisible a què els morts van després de morir, així com totes les coses que hi ha sota terra. Hades va obtenir com a dona definitiva i reina, Persèfone, mitjançant estratagemes, en una història que connectava els antics misteris eleusins amb el panteó olímpic en un mite fundacional del regne dels morts. Hèlios digué a la plorosa Demèter que Hades «no és un indigne gendre, el sobirà de tants, que és de la teva pròpia llavor i saps bé on viu i quina lot li tocà quan es feu el repartiment entre els tres germans...» Malgrat les connotacions modernes de la mort com a maldat, Hades tenia en realitat un caràcter més altruista en la mitologia. Sovint se'l retratava més compassiu que no pas vil: el seu paper era habitualment mantenir un relatiu equilibri. Hades regnava sobre els morts, amb l'ajut d'altres sobre qui tenia completa autoritat. Va prohibir estrictament als seus súbdits abandonar els seus dominis i s'enfurismava força quan algú ho intentava, o si algú tractava de robar ànimes del seu regne. Era també terrible per a qui intentés enganyar la mort o travessar-la, com Sísif i Pirítous van poder descobrir molt bé, malauradament. Rarament Hades intervé en les llegendes. A banda del rapte de Persèfone, que pertany al cercle de Dèmeter, només participa en un altre mite relacionat amb Hèracles. La Ilíada explica que quan l'heroi va baixar als Inferns, Hades ho va voler impedir i el va anar a trobar a la "porta" de l'inframón. Però Hèracles el va ferir amb una fletxa a l'espatlla i Hades, ferit, va haver d'anar ràpidament a l'Olimp on Peà, el déu guaridor, li va aplicar un bàlsam fet d'herbes meravelloses que li cicatritzà la ferida de seguida. Algunes variants diuen que Hèracles el va ferir amb una roca enorme. Però la victòria va ser per al fill de Zeus. A més d'Hèracles, les úniques persones vives que s'aventuraren a l'Hades foren tots herois: Odisseu, Enees (acompanyat per la Sibil·la), Orfeu, Teseu i, en un romanç posterior, Psique. Cap d'ells no estigué especialment satisfet amb allò que varen presenciar al regne dels morts. En particular, Aquil·leu, qui Odisseu conjurà amb una libació de sang, digué: «No em parlis amb dolçor de la mort, gloriós Odisseu. M'estimaria més servir com a mercenari a un altre abans que ser el senyor dels morts que han deixat el món.» Planes relacionades Aqueront: riu de la pena o la congoixa. Flegetont: riu infernal que fa la volta a l'Hades. Leteu: riu de l'oblit. Estix: riu de l'odi. Minos: un dels tres jutges de l'inframón. Radamant: un dels tres jutges de l'inframón. Èac: un dels tres jutges de l'inframón. Èreb: eufemisme d'Hades. Referències Bibliografia Antiga Hesiod, Theogony, a The Homeric Hymns and Homerica amb la traducció anglesa de Hugh G. Evelyn-White, Cambridge, Massachusetts., Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1914. Online version at the Perseus Digital Library. Homer, The Iliad amb la traducció anglesa de A.T. Murray, Ph.D. in two volumes. Cambridge, Massachusetts., Harvard University Press; London, William Heinemann, Ltd. 1924. Online version at the Perseus Digital Library. Homer, The Odyssey of Homer, traduïda per Lattimore, Richard, Harper Perennial Modern Classics, 2006. . Homer; The Odyssey amb la traducció anglesa de A.T. Murray, Ph.D. in two volumes. Cambridge, Massachusetts., Harvard University Press; London, William Heinemann, Ltd. 1919. Online version at the Perseus Digital Library. Homeric Hymn to Demeter (2), a The Homeric Hymns and Homerica amb la traducció anglesa de Hugh G. Evelyn-White, Cambridge, Massachusetts., Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1914. Online version at the Perseus Digital Library. Pindar, The Odes of Pindar, FBA. Cambridge, MA., Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1937. Text grec disponible a la Biblioteca Digital de Perseus. Euripides, Alcestis. Cambridge. Harvard University Press. 1994. Online version at the Perseus Digital Library. Theognis, a Elegy and Iambus amb la traducció anglesa de. J. M. Edmonds. Cambridge, MA. Harvard University Press. London. William Heinemann Ltd. 1931. 1. Online version at the Perseus Digital Library. Biblioteca Pseudo-Apollodorus, amb la traducció anglesa de Sir James George Frazer, F.B.A., F.R.S. in 2 Volumes. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1921. Online version at the Perseus Digital Library. Ovid, Metamorphoses, Brookes More. Boston. Cornhill Publishing Co. 1922. Online version at the Perseus Digital Library. Pausanias, amb la traducció anglesa de W.H.S. Jones, Litt.D., and H.A. Ormerod, M.A., in 4 Volumes. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1918. Online version at the Perseus Digital Library. Strabo, Geographica, traduïda per Horace Leonard Jones; Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press; London: William Heinemann, Ltd. (1924). LacusCurtis, Books 6–14, at the Perseus Digital Library Gaius Julius Hyginus, Astronomica from The Myths of Hyginus traduïda i editada per Mary Grant. University of Kansas Publications in Humanistic Studies. Online version at the Topos Text Project. Antoninus Liberalis, The Metamorphoses of Antoninus Liberalis traduïda per Francis Celoria (Routledge 1992). Online version at the Topos Text Project. Statius, Thebaid, traduïda per Mozley, J H. Loeb Classical Library Volumes. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1928. Oppian, Halieutica in Oppian, Colluthus, Tryphiodorus. Oppian, Colluthus, and Tryphiodorus. traduïda per A. W. Mair. Loeb Classical Library 219. Cambridge, MA: Harvard University Press, 1928. Online version at topos text. Claudian, Rape of Persephone in Claudian: Volume II. traduïda per Platnauer, Maurice. Loeb Classical Library Volume 136. Cambridge, MA. Harvard University Press. 1922. Lucian, Dialogues of the Dead. Dialogues of the Sea-Gods. Dialogues of the Gods. Dialogues of the Courtesans, traduïda per M. D. MacLeod, Loeb Classical Library No. 431, Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press, 1961. . Online version at Harvard University Press. Internet Archive. Moderna Beekes, Robert S. P. (2009), Etymological Dictionary of Greek, Leiden: E.J. Brill. Bell, Malcolm, Morgantina Studies, Volume I: The Terracottas, Princeton University Press, 1982. . Dixon-Kennedy, Mike, Encyclopedia of Greco-Roman Mythology, ABC-CLIO (December 1, 1998). . Internet Archive Gantz, Timothy, Early Greek Myth: A Guide to Literary and Artistic Sources, Johns Hopkins University Press, 1996, Two volumes: (Vol. 1), (Vol. 2). Charles Mills Gayley, The Classic Myths in English Literature and in Art, Based Originally on Bulfinch's "Age of fable" (1855), Ginn and Company, 1911. Internet Archive. Guirand, Felix, Larousse Encyclopedia of Mythology, Batchworth Press Limited, 1959. Hansen, William, William F. Hansen, Classical Mythology: A Guide to the Mythical World of the Greeks and Romans, Oxford University Press, 2005. . Hughes, Dennis D. (2013) Human Sacrifice in Ancient Greece. London: Routledge. Ivanov, Vyacheslav V., "Old Novgorodian Nevide, Russian nevidal’: Greek ἀίδηλος" In UCLA Indo European Studies Volume 1 edited by Vyacheslav V. Ivanov and Brent Vine, juliol 1999. pp. 283–293. Kerényi, Carl (1951), The Gods of the Greeks, Thames and Hudson, London, 1951. Kerényi, Carl (1967), Eleusis: Archetypal Image of Mother and Daughter, Princeton University Press. . Kerényi, Carl (1976), Dionysos: Archetypal Image of Indestructible Life, Princeton University Press, . Smith, William, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, London (1873). Online version at the Perseus Digital Library. Tripp, Edward, Crowell's Handbook of Classical Mythology, Thomas Y. Crowell Co; First edition (June 1970). . West, M. L., European Poetry and Myth, OUP, 2007. . Diane J. Rayor, The Homeric Hymns: A Translation, with Introduction and Notes, updated edition, University of California Press 2014, . Enllaços externs http://mitosdelcielo.iespana.es/catala/hadescat.htm . http://www.mnat.es/exposic/memoria/cat/03.htm . Déus de la mitologia grega Deïtats en la Ilíada Deïtats de la mort de la mitologia grega


text: La història d'Itàlia és una de les més importants de tot Europa i de tot el món. Íntimament lligada a la de la cultura occidental i la història d'Europa, ha viscut bona part dels principals esdeveniments històrics del món occidental. Hereva de múltiples cultures antigues com la dels etruscs i llatins, i receptora de la colonització grega i cartaginesa, va veure néixer l'Imperi Romà, bressol de gran part de la cultura occidental i un dels més grans de la història. Després de la caiguda de l'imperi, Itàlia va patir una sèrie d'invasions germàniques alternades amb intents romans d'Orient i francs de reconstruir la unitat de l'Imperi romà. Roma, seu del papat i font de legitimitat imperial, va ser en aquests temps un focus que va atreure figures com Justinià I i Carlemany. Durant l'edat mitjana Itàlia es convertiria en un mosaic de ciutats estat que lluitaven entre si per aconseguir-ne l'hegemonia sobre la resta, amb freqüents intervencions de les potències circumdants i de l'Església. La seva privilegiada situació geogràfica va fer que fos clau en el comerç europeu i va afavorir repúbliques marítimes connectades amb la història europea. La lluita entre el poder temporal imperial, que incloïa Itàlia, i l'espiritual papal, que tenia la seva seu a Roma, va tenir a Itàlia especials repercussions. Aquesta herència de rellevància política la va convertir en focus de les lluites pel poder a Europa. A més, el llegat cultural clàssic i eclesiàstic fou el brou de cultiu de noves tendències. En els segles XV i XVI es va convertir en el centre cultural d'Europa, donà origen al Renaixement i va ser un dels camps en què es va decidir la supremacia europea de l'Imperi Espanyol amb la victòria sobre Francesc I de França. Després del declivi de la monarquia hispànica, l'Imperi Austrohongarès passaria a controlar la regió, com a bona part d'Europa Central. Transformada en un camp de batalla durant les guerres napoleòniques i el Primer Imperi de Napoleó Bonaparte, lluitaria per la seva independència. Entre 1856 i 1870 es va dur a terme la Unificació d'Itàlia després d'una sèrie de guerres que feren enfrontar-se l'Imperi Austríac i els Estats Pontificis. Posteriorment, Itàlia portaria a terme polítiques imperialistes que la dugueren a participar en la Primera Guerra Mundial del costat de l'Entent, a desenvolupar el feixisme de Benito Mussolini, a la invasió d'Albània i Abissínia i a participar en la Segona Guerra mundial al costat de l'Alemanya Nazi i de l'Imperi del Japó. En l'actualitat Itàlia és un estat prestigiós, democràtic, pertanyent a organitzacions com la Unió Europea o el G-8, i una de les principals potències econòmiques del món. Definició d'Itàlia El nom d'Itàlia s'ha usat des d'antic per a designar la gent del centre del que avui anomenem península Itàlica, fent referència als pobles itàlics, parlants de les llengües itàliques. El seu origen és incert: Pallotino defensa que deriva d'un assentament a Calàbria i que va ser usat pels grecs com a terme general per a designar els habitants de tota la península. El terme es va assentar quan la República Romana unificà tota la península en conquistar la resta de tribus contemporànies. El nom d'Itàlia va ser usat també en monedes encunyades per la coalició de pobles que s'aixecà contra Roma al , amb capital a Corfinium, que incloïa samnites, umbres, sabins i altres. Finalment, l'emperador romà August va incloure sota el nom dItàlia tota la península, al qual es va acabar agregant la Gàl·lia Cisalpina al 42 aC, com a unitat central de l'imperi. Després de la caiguda de l'Imperi romà d'Occident, les paraules Itàlia i italià van passar a fer referència al conjunt d'estats que poblaven l'antic territori de la Itàlia romana i que compartien una certa afinitat cultural, i en destacava especialment un mateix conjunt de dialectes del llatí que donarien origen a l'idioma italià. Segles després, el nacionalisme romàntic va basar en aquesta unitat cultural la seva recerca d'una unitat política que desembocaria en el modern estat italià. Alguns territoris que sota aquests mateixos barems podien ser anomenats italians no van entrar en l'estat, com és el cas de Malta, Mònaco, San Marino, el microestat del Vaticà o regions limítrofes amb Eslovènia i Croàcia, Suïssa (la Valtelina, Ticino i la part italoparlant dels Grisons) i França (Niça, Savoia, l'illa de Còrsega). Per convenció, aquest article se centrarà en el territori de l'actual Itàlia, però incloent-hi la història d'aquestes zones quan es tractin períodes en què van compartir un mateix esdevenir. Orígens del nom El nom d'''Itàlia era el nom antic del país i del poble que es trobava al sud de la península. El seu origen és incert, probablement una deformació grega que significa 'Terra del bestiar boví o vedella'. Una aliança de tribus itàliques (sabines, samnites i umbriana, entre altres) que competien a Roma durant el van ser les primeres a encunyar monedes amb el nom d'Itàlia. Durant el temps de l'emperador August aproximadament, el territori multiètnic de tota la península es va incloure en el concepte d'Itàlia com a unitat central de l'imperi; la Gàl·lia Cisalpina, que era l'Alta Vall del Po, fou afegida a la província d'Itàlia el 42 aC. Després de la caiguda de l'Imperi romà d'Occident i de les invasions llombardes, les paraules "Itàlia" i "italià" s'utilitzaven de manera col·lectiva per a referir-se als diversos estats que es van formar a poc a poc a la península. Edat de bronze i edat de ferro La cultura terramare, de les primeres d'Itàlia, pren el nom de la terra negra, residu dels monticles que s'utilitzaven com a fertilitzants pels agricultors locals. Les ocupacions dels pobles terramare, comparats amb els predecessors neolítics, es poden inferir amb certesa comparativa. Eren, encara, caçadors, però havien domesticat animals; eren destres en la metal·lúrgia, fonien bronze en motlles de pedra i fang; eren també agrícoles, cultivaven mongetes, raïms, blat i lli. Es pensa que la cultura terramare eren un poble primitiu de parla itàlica del grup indoeuropeu. La cultura de Villanova seria la primera a treballar amb ferro a la península italiana; practicaven la cremació i enterraven les cendres dels morts en urnes de ceràmica de forma de doble con. En termes generals, els assentaments de la cultura villanoviana se centraren a la vall del riu Po i a Etrúria, envoltant Bolonya —que després seria un important centre etrusc— i a les àrees d'Emília-Romanya (a Verruchi i Fermi), a la Toscana i al Laci. Arribada dels pobles indoeuropeus Amb l'edat del ferro arribaren a Itàlia els pobles indoeuropeus, principalment en quatre grans migracions des del nord. Una primera onada migratòria, probablement indoeuropea, tingué lloc al II mil·lenni aC. Són característiques d'aquest període les esteles o estatuàries de tipus menhir, que porten sovint gravats signes solars, aparentment signes distintius indoeuropeus. Una segona onada entre el final del III mil·lenni i els inicis del II mil·lenni aC dugué a la difusió de poblacions associades a la cultura del vas campaniforme i del bronze a la plana Padana, a Etrúria i a les zones del litoral de Sardenya i Sicília. Cap a la meitat del II mil·lenni aC una tercera onada porta els terramarnes i potser els pobles llatinofaliscs, que difonen l'ús del ferro i la incineració dels morts. Cap a final del II mil·lenni i la primera meitat del I mil·lenni aC es dona la quarta i principal onada associada a la cultura dels camps d'urnes i els pobles oscoumbris (probablement també els llatinofaliscs), leponcis i vènets. Es tracta de la cultura de Villanova, anomenada així per un dels principals jaciments arqueològics. Se sap, a més a més, que practicaven la cremació i incineració dels morts, i es caracteritzaven les necròpolis per unes urnes típiques de forma cònica. Parlaven les llengües itàliques, d'origen indoeuropeu. S'assentaren principalment al nord, al riu Po i a Úmbria i Emília, i al centre de la península (Etrúria i el Laci). Més al sud, tot i que la pràctica general era la inhumació, s'hi han trobat també enterraments d'aquesta cultura fins a Càpua i Campània. D'aquesta cultura provenen la majoria dels pobles que habitaren el centre i el nord d'Itàlia de manera hegemònica des d'aleshores. Els llatins, la ciutat principal dels quals era Alba Longa, farien aparèixer amb el temps Roma. Els sabins, que donaren nom a Sabínia, habitaven prop de ciutats properes com Reate, Interocrea, Falacrinum, Foruli, Amiternum i Nursia. Els oscs inclouen els samnites, que s'assentaren a Càpua, lucans i d'altres. Els umbres donen nom a Úmbria i habitaren al nord-est en ciutats com Perusa, Interamna Nahars, Fano, Osimo, Fermo i San Severino Marche. Els etruscs Article principal: Etruscs La cultura etrusca es va desenvolupar a Itàlia al voltant del 800 aC aproximadament al mateix temps que la cultura villanoviana. Durant el la cultura va ser influenciada pels comerciants grecs i els veïns grecs de la Magna Grècia, la civilització hel·lènica del sud d'Itàlia. Es creu que els etruscs parlaven una llengua no indoeuropea. Van desenvolupar un sistema d'estat de societat amb vestigis de formes tribals. Eren molt més avançats que els pobles itàlics veïns, que encara s'organitzaven com tribus. Roma, en un sentit estricte, va ser el primer estat itàlic, però etrusc. El sistema de creences etrusc era politeista immanent; és a dir, tots els fenòmens visibles eren considerats com a manifestacions del poder diví i aquest poder era subdividit en deïtats que actuaven contínuament sobre el món humà, i podien ser dissuadits o persuadits a favor dels afers humans. Roma va ser fundada al territori etrusc. Encara que hi ha fonts que indiquen que Campània i Laci també eren regions etrusques, els historiadors consideren que Roma era la frontera del territori etrusc. Prop del centre etrusc de Viterbo, una ciutadella etrusca avui dia coneguda com a Acquarossa va ser destruïda el 500 aC i mai no fou reconstruïda, la qual cosa va preservar les estructures de les construccions d'aleshores, excavades amb el suport de l'Institut Suec. Invasions celtes i il·liris Entre els segles V i I aC es desenvoluparen a Europa Central les cultures de Hallstatt i de La Tène, de la qual deriven els pobles celtes que s'estengueren per Europa. La seva expansió des del nord els portà a assentar-se a la zona al nord del riu Po, amb una constant pressió cap al sud, enfrontats als pobles itàlics. Els taurins s'assentaren a la zona del que avui és Torí, que en fou la capital. Una de les branques de la gran tribu dels bois arribà a l'actual Bolonya, topònim d'arrel celta, acompanyats per língons i sènons (que donen nom a Senigallia). Altres tribus inclouen els ínsubres, que s'assentaren a Llombardia, i els cenòmans. En molts casos es produí una assimilació entre els celtes i la cultura preexistent lígur. De manera semblant, els il·liris, empentats pels anteriors, es veieren desplaçats cap al sud i poblaren el Vèneto, Ístria i la costa de la mar Adriàtica. Alguns defensen que els messapis, que ocupaven Apúlia, són d'origen il·liri, tot i que d'altres els atorguen un origen hel·lènic. Magna Grècia Article principal: Magna Grècia Durant els segles VIII i VII aC es van establir colònies gregues a Sicília i la regió sud de la península Itàlica. Durant l'alta edat mitjana, després de la Guerra Gòtica, que seria molt destructiva, noves onades de grecs romans d'Orient s'hi van establir, provinents de Grècia i l'Àsia Menor, fins a l'arribada dels llombards i normands. Els romans d'Orient van trobar a la Itàlia del Sud un poble amb una arrel cultural similar, els pobles de parla grega, eredi ellenofoni de la Magna Grècia. Romans Article principal: Itàlia romana Vegeu també: Antiga Roma i Imperi Romà D'acord amb la llegenda, Roma va ser fundada el 753 aC per Ròmul i Rem, i fou governada per set reis. Amb el pas del temps, Roma començà a expandir el seu territori, derrotant els seus veïns. Itàlia, sota la República Romana i després sota l'Imperi romà, abastava tota la península italiana, des del Rubicó a Calàbria. Durant la república, però, Itàlia no era una província, sinó el territori de la ciutat de Roma i, per tant, tenia un estatus especial; per exemple, els comandants militars no podien portar els exèrcits dintre d'Itàlia; quan Juli Cèsar creuà el Rubicó, marcà el començament de la guerra civil. La província d'Itàlia va ser privilegiada sota el govern d'August i els seus hereus, amb la construcció de molts edificis i estructures públiques, i una densa xarxa de carreteres. L'economia italiana prosperà: l'agricultura, l'artesania i la indústria van créixer considerablement, i permeteren l'exportació de béns cap a altres províncies. La població també va créixer: August ordenà que es realitzessin tres censos per registrar la presència de ciutadans. Hi havia 4.063.000 el 28 aC, 4.233.000 el 8 aC i 4.937.000 al 14 dC. Incloent les dones i els nens, la població total d'Itàlia al començament del era de 10 milions. Després de la mort de l'emperador Teodosi I, Itàlia formà part de l'Imperi romà d'Occident. Després van començar les invasions bàrbares i la capital es traslladà de Mediolanum (Milà) a Ravenna. El 476 amb la mort de Ròmul Augústul i el retorn de les insígnies imperials a Constantinoble, l'Imperi romà d'Occident va desaparèixer; per pocs anys Itàlia va romandre unificada sota el govern d'Odoacre, però després va ser dividida en diversos regnes, i no s'unificaria sinó 13 segles després. Orígens El 753 aC es fundà a la vora del riu Tíber una ciutat clau: Roma. L'origen n'és incert, la mitologia romana connecta l'origen de Roma i la institució monàrquica a l'heroi troià Enees, que, fugint de la destrucció de la seva ciutat, navegà fins a la Mediterrània occidental, tot arribant a Itàlia després d'un llarg periple. Allà, després de casar-s'hi amb la filla del rei dels llatins, poble del centre d'Itàlia, fundà la ciutat de Lavínium. Més endavant, el seu fill Ascani fundà Alba Longa, d'on surten, de la família reial, els bessons Ròmul i Rem, els fundadors de Roma. Això li donaria un origen llatí, al qual mitjançant el llegendari episodi del rapte de les sabines s'hi afegirien els seus veïns centroitàlics sabins. Tanmateix, altres teories, basades en la seva proximitat a la Toscana etrusca, la seva posició en les rutes comercials, algunes hipòtesis toponímiques i l'origen d'alguns dels seus primers reis, semblen indicar una presència etrusca notable. La monarquia romana La monarquia romana (en llatí Regnum Romanum) fou la primera forma política de govern de la ciutat estat de Roma. Durà des del moment llegendari de la seva fundació el 21 d'abril del 753 aC fins al final de la monarquia, l'any 510 aC, quan l'últim rei, Tarquini el Superb, fou expulsat, i s'hi instaurà la República Romana. Els orígens de la monarquia són imprecisos, si bé sembla clar que fou la primera forma de govern de la ciutat, una dada que semblen confirmar l'arqueologia i la lingüística. Mitològicament, s'arrela en la llegenda de Ròmul i Rem. De qualsevol manera, després de Ròmul i el sabí Numa Pompili, arribà al poder Tul·li Hostili, que estengué el port d'escala a la ruta costanera de la sal que era Roma a costa dels seus veïns, transformant Roma en la ciutat més influent del Laci. Després del regnat d'Anc Marci, ascendí al poder una dinastia d'origen etrusc, els Tarquinis, sota la qual Roma amplià encara més el seu poder a la regió. Tanmateix, els excessos de Tarquini el Superb foren l'origen de disputes internes, a les quals s'hi sumà la coalició d'etruscs i llatins amenaçats per la ciutat, i desembocà en l'expulsió del rei gràcies a la intervenció de Luci Juni Brut i Luci Tarquini Col·latí. Roma perdé la major part del seu poder front als etruscs encapçalats pel rei de Chiusi, Porsenna, a la qual cosa s'afegí la humiliació d'un saqueig per celtes liderats per Brennus, que assolaren diverses ciutats italianes. La República Romana La República (509 aC-27 aC) fou la següent etapa de l'antiga Roma en què la ciutat i els seus territoris mantenien un sistema republicà de govern. En circumstàncies històriques poc clares, la monarquia romana fou abolida el 509 aC i substituïda per la República. Una característica del canvi fou que l'administració de la ciutat i els seus districtes rurals quedà regulada en el dret d'apel·lar el poble contra qualsevulla decisió d'un magistrat concernent a la vida o a l'estatut jurídic. L'administració executiva quedà dotada d'imperium o poder omnímode, que tenia un origen religiós que arrencava del mateix déu Júpiter. Els magistrats dotats d'imperium eren els cònsols, pretors i eventualment els dictadors. Tanmateix, limperium només s'exercia extra pomoerium, és a dir, fora de les muralles de Roma. En conseqüència, tenia un caràcter essencialment militar. A la ciutat en les seves funcions civils, els magistrats estaven sotmesos a limitacions legals i controls mutus. Amb el pas dels anys la ciutat anà conquerint els seus veïns llatins, etruscs i sabins, als quals agruparia en la Lliga llatina i recuperà el seu antic poder al Laci. L'expansió continuà cap al sud; acceptà una demanda de protecció dels samnites de Càpua front als seus veïns muntaners i s'involucrà en les guerres samnites, amb les quals acabaria obtenint Campània. La ciutat grega de Nàpols aconseguí també un acord militar. Per assegurar el territori conquerit es fundaren colònies romanes com Òstia, Urbinum, Aruminium, Cremona, Placentia o Mediolanum. Una a una les diverses tribus itàliques foren conquerides i Roma imposà un protectorat sobre les colònies gregues del sud, encapçalades per Tàrent, que malgrat la campanya del rei Pirros, acabaren sota el jou romà. La demanda d'auxili dels mamertins, un grup de mercenaris que s'havien apropiat de Messina, feu que l'avanç romà continués fins a Sicília, on topà amb els cartaginesos. Després de guanyar la Primera Guerra púnica a tres bandes entre Roma, Cartago i Siracusa, Roma s'annexionà la majoria de l'illa. Aviat hi seguiren Sardenya i Còrsega davant la feblesa de Cartago durant la Guerra dels mercenaris i la mateixa Siracusa després de la caiguda del seu tirà Hieró II i un famós setge. Convertida en una de les principals potències del Mediterrani, juntament amb Cartago i els regnes hel·lènics, Roma practicà una política exterior cada cop més important. Daten d'aquesta època les guerres il·líries i els primers xocs seriosos amb Macedònia i les tribus de la Gàl·lia i l'Adriàtic. El rearmament cartaginès encapçalat per Amílcar Barca dugué a l'ocupació púnica de bona part de la península Ibèrica i a un nou període de rivalitat amb Roma. Amb l'excusa del setge als aliats romans de Sagunt, el fill i successor d'Amílcar, Anníbal Barca, envaí Itàlia a través dels Alps. Durant aquesta Segona Guerra Púnica, Anníbal infligí històriques derrotes als romans, que culminaren en la batalla de Cannes, però finalment s'imposà la victoriosa campanya de Publi Corneli Escipió a Ibèria, que acabà traslladant la guerra al nord d'Àfrica i acabà amb la victòria definitiva dels romans en la batalla de Zama. Roma fou a partir d'aleshores la major potència mediterrània. S'annexionà les províncies cartagineses a Hispània, que amplià mitjançant nombroses guerres en els dos segles següents a la seva conquesta, malgrat els contratemps com el setge de Numància o la resistència de Viriat. Roma començà a intervenir a Grècia i Macedònia durant les guerres macedòniques, i les conquerí després d'una victòria a Pidna. Després d'una Tercera Guerra púnica, llarg temps buscada pel sector més conservador de la ciutat i el seu portaveu Marc Porci Cató Censorí, amb la qual destruí definitivament els seus antics enemics cartaginesos, Roma posà els peus a Àfrica, en el que avui és Tunísia. L'herència del rei Àtal III a Àsia i de Nicomedes IV a Bitínia, que conduïren a una altra guerra amb Mitridates VI i Tigranes II d'Armènia amb la qual el seu domini s'amplià a Síria i Turquia, mentre conqueria els seus antics aliats númides liderats per Jugurta que s'havien aixecat contra Roma. El mateix passà amb el Regne de Cirene, a Egipte, llegat a Roma pel seu últim rei, Ptolemeu Apió. La necessitat de mantenir les rutes que connectaven aquests territoris portà a campanyes contra pirates i a ocupar Cilícia, a aliar-se i realitzar pactes de protecció amb ciutats com Marsella o Rodes i a la conquesta de la Gàl·lia Narbonesa. Publi Clodi Pulcre dirigí amb el temps l'ocupació de Xipre, una allunyada província egípcia sotmesa als conflictes de la política mediterrània. La construcció de vies romanes facilità les comunicacions, tant a Itàlia com a fora. Aquest incombustible expansionisme tingué importants conseqüències socials, sobretot a causa del fet que l'exèrcit romà no estava concebut per a les llargues campanyes d'ultramar. L'absència a casa seva tenia dures conseqüències per als petits agricultors que componien la base de l'exèrcit romà, tant ciutadans com itàlics conquerits. Una rebel·lió itàlica, fruit tant de l'esforç bèl·lic que els era imposat com de les disputes amb les colònies romanes al seu territori, fou durament reprimida, i davant l'amenaça d'un exèrcit de centenars de milers de germànics, l'exèrcit fou reformat per Gai Mari, i a partir de llavors principalment reclutat entre els més pobres, que rebien terres al final del servei. Es tractava d'una reforma clau, que ampliava el nombre de soldats mobilitzables ara que els petits agricultors s'anaven fent més rars davant dels latifundis. Mari aixafà els germànics en la batalla de Campi Raudii i es convertí en el primer polític de la Roma del seu temps, cinc vegades consecutives cònsol, però a costa d'un major grau d'enfrontament. Mari, d'extracció humil, representava l'èxit de les classes populars front a la tradicional aristocràcia de la ciutat romana, que se li oposà agreujant un enfrontament entre classes socials que datava dels orígens de la ciutat. Les reivindicacions de les classes més pobres, que des dels intents de reforma agrària dels germans Tiberi Semproni Grac i Gai Semproni Grac aspiraven al repartiment de terres públiques fruit de les conquestes que beneficiaven els latifundistes, i el nou exèrcit, que depenia del poder del seu general per obtenir terres en llicenciar-se donà peu a una sèrie de conflictes i pulsions internes. Luci Corneli Sul·la, antic lloctinent de Mari que se li enfrontà durant els seus últims anys liderant l'aristocràcia patrícia, reinstaurà la pau després d'una dictadura personal, però amb el temps s'anaren anul·lant les seves mesures. Es tracta d'una de les èpoques més famoses de la ciutat, amb l'oratori de Ciceró al Senat, l'intent de cop d'estat de Luci Sergi Catilina o la revolta d'esclaus d'Espàrtac. Destaca aleshores el poder acumulat pel triumvirat de Pompeu, Juli Cèsar i Cras, que es repartiren els càrrecs públics de la ciutat i el govern de les seves províncies. Cras fou derrotat pels parts a Orient durant la batalla de Carrhae, però Cèsar guanyà fama immortal en conquerir els gals i posar els peus a Britània i Germània. L'enemistat entre el polític i general que havia conquerit les Gàl·lies i reunit un poder sense precedents i la major part de l'aristocràcia desembocà en una cruenta successió de guerres civils quan intentaren desposseir-lo del comandament de les seves tropes, amb prèvia aliança amb Pompeu. Cèsar creuà llavors el riu Rubicó i s'imposà a Itàlia; perseguí els qui se li oposaren pels dominis de Roma. Vencé en la batalla de Farsàlia i aconseguí finalment el poder absolut, però fou assassinat per un complot liderat per Brut, que reinicià la lluita partidista. A la nova guerra civil els cesaristes perseguiren els qui quedaven dels seus opositors mentre es disputaven entre ells la successió. Després d'una lluita amb els antics lloctinents de Cèsar, Marc Antoni i Marc Emili Lèpid, el fill adoptiu i successor de Juli Cèsar, August, es feu amb el poder de la facció cesarista i de Roma, i eliminà les guerres civils. Edat mitjana Article principal: Regne d'Itàlia Després de la invasió llombarda, els papes van subjectar-se nominalment a l'emperador oriental, però, en rebre poc de suport de Constantinoble, van prendre el paper de caps d'estat per als ciutadans, i els proveïen amb els serveis essencials (aliments per als necessitats) i protegiren Roma de les incursions llombardes. D'aquesta manera, els papes van començar a construir un estat independent. El 751 els llombards van prendre Ravenna, la qual cosa eliminà la presència romana d'Orient a Itàlia (encara que algunes ciutats costaneres i altres àrees del sud d'Itàlia van romandre sota el control romà d'Orient fins al quan va sorgir el Regne de Sicília). Amb noves ofensives llombardes el papat va apel·lar als francs, demanant-los suport. El 756 les forces franques van derrotar els llombards i van donar al papat l'autoritat legal sobre tota la regió central d'Itàlia, creant així els estats papals. L'era de Carlemany fou un període d'estabilitat per a Itàlia, encara que la regió era generalment dominada pels interessos dels estrangers. El representa la fi del període més fosc de l'edat mitjana. El comerç augmentà a poc a poc, especialment el comerç marítim, i convertí Amalfi, Pisa, Gènova i la República de Venècia en potències econòmiques. El papat va recuperar la seva autoritat, i lluità amb l'Imperi Romà d'Orient en afers eclesiàstics i seculars. El primer episodi en seria la querella de les investidures. Durant el les ciutats italianes que es trobaven sota el Sacre Imperi romanogermànic van aconseguir autonomia. Així el nord d'Itàlia seria una terra de ciutats estat independents o gairebé independents fins al , la més important de les quals fou el ducat de Milà. El 1155 l'emperador romà d'Orient, Manuel I Comnè, intentà envair el sud d'Itàlia. L'emperador envià els seus generals Miquel Paleòleg i Joan Ducas amb les tropes romanes d'Orient i grans quantitats d'or per envair Pulla. No obstant això, la invasió s'aturaria aviat. El 1158 l'exèrcit romà d'Orient va abandonar Itàlia. Renaixement Article principal: Renaixement En la baixa edat mitjana, el centre i sud d'Itàlia, abans el centre econòmic de l'Imperi romà, era molt més pobre que el nord. Roma era una ciutat en ruïnes, i els estats papals eren una regió administrada indirectament amb poca llei i ordre. Parcialment, a causa d'això, el papat s'havia mogut a Avinyó, França. Nàpols, Sicília i Sardenya havien estat sota el domini angeví o de la corona catalanoaragonesa per molt de temps. Les rutes comercials italianes que abastaven la mar Mediterrània i més enllà serien els conductors de cultura i coneixement. Les ciutats estat del nord d'Itàlia es van expandir durant aquest període i van aconseguir més poder per ser independents de facto del Sacre Imperi romanogermànic. El Renaixement italià fou la fase inicial del Renaixement europeu, un període de grans canvis i assoliments culturals a Europa que començaria al i culminaria al voltant del 1600; marcà la transició entre l'edat mitjana i la moderna a Europa. Encara que iniciaria a principis del el patronatge en la literatura, molts aspectes de la cultura italiana i de la societat d'aleshores continuaven sent medievals; el Renaixement s'estendria a totes les àrees amb el canvi de segle. Aquest seria un període d'interès renovat en la cultura de l'antiguitat clàssica. Aquests canvis, encara que molt significatius, es concentraven en l'elit de la població; les vides de la majoria de la població, encara rural, no havien canviat des de l'edat mitjana. El Renaixement italià començà a la Toscana, a les ciutats de Florència i Siena. Després va tenir un impacte significatiu a Roma, la qual seria reconstruïda pels papes renaixentistes del . Les idees del Renaixement es van estendre a la resta d'Europa. El renaixement italià és més conegut pels seus assoliments culturals, que inclouen les obres de Francesco Petrarca, Castiglione i Nicolau Maquiavel en la literatura; Michelangelo Buonarroti i Leonardo da Vinci en la pintura, i les grans obres d'arquitectura com el Duomo de la Santa Maria del Fiore i la Basílica de Sant Pere de Roma. La cultura toscana ràpidament es convertiria en el model per a tots els estats del nord d'Itàlia, i el dialecte toscà predominà en la regió, especialment en la literatura (que seria la base per a l'italià estàndard modern). El 1447 Francesc Sforza transformà Milà d'una ciutat medieval en un centre important d'art i educació. Venècia, una de les ciutats més riques atès que controlaven el comerç del Mediterrani, també es va convertir en el centre de la cultura renaixentista. Una sèrie d'invasions estrangeres conegudes com les guerres italianes van començar el 1494 amb la invasió francesa que devastaria el nord d'Itàlia, i eliminà la independència de moltes de les ciutats estat. Una altra invasió ocorreria el 6 de maig del 1527, en què les tropes espanyoles i alemanyes van saquejar Roma. Dominació estrangera A principis del els estats de la península italiana van començar a patir els efectes d'una crisi econòmica, atès que el comerç es començà a realitzar per l'oceà Atlàntic i no al Mediterrani. Com que Itàlia no estava unificada políticament, la majoria dels dèbils i petits estats italians foren derrotats per les forces estrangeres (principalment Espanya), i altres van ser annexats (Milà i Nàpols), i encara d'altres van veure el seu poder i influència molt reduïdes (Venècia i Florència). El papat va perdre la majoria de la seva influència per les derrotes militars i per la Reforma protestant. Per a prevenir l'expansió del protestantisme l'Església catòlica va aprovar les guerres de l'emperador Carles V (Carles I a Espanya) i dels seus successors, i va començar la Contrareforma, per mitjà de la qual va establir un control estricte sobre la vida intel·lectual dels països catòlics. El 1494 Carles VIII de França va envair Itàlia sense cap mena d'oposició. Carles entrà a Nàpols el 22 de febrer, 1495 i fou coronat el 12 de maig. El novembre els seus exèrcits van entrar a Florència al mateix temps que una revolució havia expulsat Piero de Medici el 1495. Ferran II de Nàpols, fill d'Alfons II va començar l'adquisició espanyola de Nàpols amb el suport d'una flota i tropes de Venècia sota el comandament de Gonzalo de Córdoba. Les guerres italianes van tenir com a resultat l'hegemonia del poder espanyol sobre Itàlia. Encara que molts estats, com ara Venècia, no van pertànyer a la corona espanyola, Itàlia va dependre d'Espanya per rebre protecció de les agressions externes. El control d'Espanya va ser reemplaçat amb l'hegemonia austríaca al , llevat d'alguns pocs estats que van romandre sota el control espanyol. Els segles i XVIII foren un període de pau relativa a Itàlia. No obstant això, l'economia italiana s'estancaria a causa del declivi de les rutes de comerç del Mediterrani; i al començament del l'economia entrà en recessió. En aquest segle Itàlia deixaria de ser el centre cultural d'Europa. La península no va ser influenciada per la Reforma, i feu menys contribucions a la Il·lustració que no pas França i la Gran Bretanya. Unificació i monarquia Políticament, però, la Itàlia del estava sota les mateixes condicions que al , la diferència principal era que Àustria havia reemplaçat Espanya com a força estrangera dominant, i que els ducs de Savoia (una regió muntanyenca entre Itàlia i França) s'havien convertit en reis de Sardenya i incrementaren les seves possessions italianes, que incloïen a més de Sardenya la regió nord-oest de Piemont. La situació canvià quan els exèrcits francesos encapçalats per Napoleó el 1796 van envair Itàlia; encara que els estats que s'havien creat eren satèl·lits de França. Irònicament, això va produir un moviment nacionalista. La República Cisalpina es va convertir en la República Italiana el 1802 sota la presidència de Napoleó. El congrés de Viena, el 1814, restaurà la situació com era al 1795, dividint Itàlia entre Àustria (la regió nord-est i Llombardia) el Regne de Sardenya, el Regne de les Dues Sicílies (la regió del sud i la Sicília), la Toscana, els estats papals i altres estats menors al centre. Durant el el sentiment nacionalista es consolidà i a poc a poc, entre guerres i expedicions, es van unificar els diversos estats de la península. Itàlia esdevindria un estat el 17 de març de 1861, data en què la majoria dels estats de la península es van unificar sota el govern del rei Victor Emanuel II de la dinastia de Savoia, que governava originàriament sobre Piemont. Els arquitectes de la unificació italiana foren el comte Camillo Benso di Cavour, el primer ministre del rei Victor Emanuel, i Giuseppe Garibaldi, un general i heroi nacional. Roma va romandre sota el control papal una dècada més fins al 20 de setembre de 1870, data final de la unificació italiana. Al començament de la Primera Guerra Mundial Itàlia es declarà neutral. Els imperis centrals i la Triple Entente, però, van intentar que Itàlia se'ls unís, i l'abril de 1915 el govern italià acordà declarar la guerra a l'Imperi Austrohongarès a canvi de diversos territoris (Trento, Trieste, Ístria i part de Dalmàcia). Mussolini En el període d'entreguerres, els treballadors italians van participar en llargues vagues per demanar més drets i millors condicions laborals. Alguns, inspirats per la Revolució russa, van prendre el control de fàbriques, molins, hisendes i altres llocs de treball. Els liberals, que temien una revolució socialista, van donar el seu consentiment al petit Partit Nacional Feixista, encapçalat per Benito Mussolini, les reaccions violentes del qual contra les vagues es compararen amb les reaccions relativament moderades del govern. Després d'alguns anys de lluita, l'octubre de 1922 els feixistes van intentar un cop d'estat (la Marcia su Roma, 'marxa sobre Roma'). Les forces feixistes eren molt més inferiors, però el rei ordenà que l'exèrcit no hi intervingués, formant una aliança amb Mussolini, i va convèncer el partit liberal d'aprovar el govern feixista. Amb el pas dels anys, Mussolini, que seria conegut com Il duce, el líder o comandant, eliminà tots els partits polítics (incloent-hi els liberals) i va restringir les llibertats personals sota el pretext de prevenció d'una revolució. El 1929 Mussolini va signar els pactes del Laterà amb l'Església catòlica romana (amb la qual Itàlia havia estat en conflicte des de l'annexió de Roma el 1870), la qual cosa va dur a la formació de l'estat independent de la ciutat del Vaticà. La situació amb França i el Regne Unit era amigable, però el 1935 Itàlia va envair Etiòpia malgrat la seva oposició, i començà a establir relacions amb el partit nazi de Hitler, i amb el temps, forma part de l'Eix durant la Segona Guerra mundial. El Regne d'Itàlia s'annexionà la Líbia italiana el 1939. Els aliats van envair Sicília el 1943, i gradualment, van marxar cap al nord. Després de la fi de la guerra, el 2 de juny, 1946 es realitzà un referèndum sobre la monarquia, la qual seria abolida, i es va establir el govern republicà amb l'adopció d'una nova constitució l'1 de gener, 1948. La República Italiana Després d'un tractat de pau el 1947, es van realitzar petits ajustaments a les fronteres d'Itàlia amb França i Iugoslàvia. L'àrea envoltant Trieste fou declarada territori lliure. Durant la dècada de 1950 Itàlia es va convertir en membre de la NATO i aliada dels Estats Units, i per això l'economia italiana rebria el suport per reavivar l'economia sota el Pla Marshall. Aquest període va ser conegut com gli anni di piombo, 'els anys del plom', atès l'onada de bombardejos, atribuïts a l'extrema dreta, l'extrema esquerra i a les accions del servei secret. El bombardeig de Piazza Fontana al centre de Milà, el 12 de desembre de 1969 marca el començament d'aquest període violent. La policia arrestà 4.000 persones dels cercles d'esquerra, entre ells Giuseppe Pinelli, un anarquista que seria acusat del bombardeig. El desembre de 1970 es va produir un fallit cop d'estat, el Golpe Borghese''. El demòcrata cristià Aldo Moro va ser assassinat el maig de 1978 per les Brigades Roges, un grup militant d'esquerra encapçalat per Mario Moretti. Durant la dècada de 1980, per primera vegada, dos períodes de govern van ser encapçalats per un republicà i un socialista, en lloc d'un membre del Partit Demòcrata Cristià. De 1992 a 1997 Itàlia va enfrontar diversos reptes, atès que els ciutadans, decebuts per la paràlisi política, el deute massiu, la corrupció i el crim organitzat, demanaven reformes polítiques i econòmiques radicals. El 1994 Silvio Berlusconi, líder d'una coalició que incloïa dos partits d'extrema dreta, va ser elegit primer ministre. El 18 de maig de 2018 els partits polítics el Moviment 5 Estrelles i Lliga Nord pactaren un programa polític comú. Vegeu també República Romana. Imperi romà. Imperi romà d'Occident. Estats Papals. Regne de Sicília. Regne de les dues Sicílies. Regne de Nàpols. Ducat de Milà. República de Venècia. Unificació italiana. Regne d'Itàlia. Llista de reis d'Itàlia. Referències A History of Contemporary Italy: Society and Politics, 1943-1988, Paul Ginsborg, (1998), Palgrave Macmillan, 2003 - . Italy and its discontents: family, civil society, state, 1980-2001, Paul Ginsborg, 2003, London: Palgrave Macmillan . Enllaços externs Documents de la història d'Itàlia. Riami. Cronologia de la història d'Itàlia des del 1861 fins al 1994, en italià.


text: Holanda (regió), regió central del Regne dels Països Baixos, que sovint també és designat per aquell nom. Holanda és una de les diverses regions que conformen l'estat sobirà dels Països Baixos. A causa de la seva preeminència econòmica i històrica, sovint es fa servir el nom d'aquesta regió per referir-se als Països Baixos en el seu conjunt. Tot i que estrictament no és incorrecta, aquesta denominació és imprecisa, pot resultar ofensiva per als neerlandesos provinents d'altres regions del país i és comparable a l'ús incorrecte del nom «Anglaterra» per referir-se al Regne Unit. Comtat d'Holanda, estat històric del Sacre Imperi Romanogermànic i de la República de les Set Províncies Unides des del fins al 1795. Regne d'Holanda, estat satèl·lit de França de 1806 a 1810. Holanda Meridional i Holanda Septentrional, dues províncies actuals dels Països Baixos. Holanda o Províncies Unides, la República de les Set Províncies Unides i més tard els Països Baixos. Departament d'Holanda, subdivisió administrativa francesa de 1801 a 1807. Holanda, per extensió, el regne dels Països Baixos. Els Països Baixos és un estat europeu amb capital a Amsterdam, membre de l'ONU, la UE i moltes altres organitzacions internacionals. Compta amb dotze províncies diferents, incloent-hi Holanda Septentrional i Holanda Meridional. Referències


text: Els hexacoral·lis (Hexacorallia) són una subclasse de cnidaris de la classe Anthozoa. Abans es coneixien amb el nom de zoantaris (Zoantharia), considerat avui com a sinònim Poden ser solitaris o colonials; els pòlips dels hexacoral·lis presenten dividint el celènteron per mesenteris que es presenten per parells (en general, múltiples de sis, d'ací el nom). Tenen una o dues files de tentacles i posseeixen cnidòcits de molts tipus. Poden ser nus o posseir esquelets calcaris o quitinosos. Solen incorporar zooxantel·les simbiòtiques a la cara interna (endoderma). Cladograma Classificació La classificació dels hexacoral·lis, segons Worms, és la següent: Ordre Actiniaria Subordre Anenthemonae Superfamília Actinernoidea Superfamília Edwardsioidea Subordre Enthemonae Superfamília Actinioidea Superfamília Actinostoloidea Superfamília Metridioidea incertae sedis Superfamília Actiniaria Ordre Antipatharia Ordre Corallimorpahria Ordre Rugosa Subordre Columnariina Subordre Cystiphyllina Subordre Streptelasmatina Ordre Scleractinia Ordre Zoantharia Subordre Brachycnemina Subordre Macrocnemina Referències


text: La humitat o humiditat és la quantitat de vapor d'aigua present a l'aire. En el sistema internacional d'unitats (SI) es pot expressar en grams d'aigua per metre cúbic d'aire (humitat absoluta), o en percentatge de la humitat total que pot contenir l'aire a la temperatura en què ens trobem (humitat relativa o grau d'humitat). Humitat ambiental Es denomina humitat ambiental la quantitat de vapor d'aigua present en l'aire. Es pot expressar de forma absoluta mitjançant la humitat absoluta, o de forma relativa mitjançant la humitat relativa o grau d'humitat. La humitat relativa és la relació percentual entre la quantitat de vapor d'aigua real continguda per l'aire i la que hauria de contenir per saturar-se a idèntica temperatura, per exemple, una humitat relativa del 70% vol dir que la totalitat de vapor d'aigua (el 100%) que podria contenir l'aire a aquesta temperatura, solament té el 70%. Humitat relativa La humitat relativa és la relació de la pressió parcial de vapor d'aigua en una mescla d'aire-aigua a la pressió de vapor saturat d'aigua a una temperatura prescrita. La humitat relativa de l'aire depèn no només de la temperatura sinó també de la pressió del sistema d'interès. Definició La humitat relativa d'una barreja d'aire-aigua, és definida per la relació de la pressió parcial del vapor d'aigua H2O) en una mescla de pressió de saturació d'aigua a una temperatura de barreja d'aire. La humitat relativa s'expressa normalment com un percentatge i es calcula utilitzant la següent equació: Significat Control climàtic Controla la temperatura i la humitat relativa per al confort humà, la salut i la seguretat, i per als requisits tècnics de màquines i processos, en edificis, vehicles i altres espais tancats. Confort Els éssers humans són sensibles a l'aire humit pel fet que el cos humà utilitza la refrigeració per evaporació com a mecanisme principal per regular la temperatura. Sota condicions d'humitat la velocitat a la qual s'evapora la transpiració és menor que en condicions seques. Edificis Temperatura és elevada i la humitat relativa és baixa, l'evaporació d'aigua és ràpida i mobles de fusta poden encongir. Quan la temperatura és elevada i la humitat relativa és alta, l'evaporació de l'aigua és lenta. Quan la humitat relativa s'aproxima al 100 per cent, pot produir condensació a les superfícies, el que porta a problemes amb la floridura, corrosió, deteriorament i altres alteracions relacionades amb la humitat. Certs processos de producció i tècniques i tractaments en fàbriques, laboratoris, hospitals i altres instal·lacions requereixen nivells específics d'humitat relativa per tant, es manté l'ús d'humidificadors, deshumidificadors i sistemes de control associats. Vehicles Els principis bàsics dels edificis, també s'apliquen als vehicles. A més, pot haver consideracions de seguretat. Per exemple, l'alta humitat a l'interior d'un vehicle pot conduir a problemes de condensació, tal com nebulització de parabrisa i el curtcircuit dels components elèctrics. Aviació L'aire humit fred pot provocar la formació de gel, el que és un perill per les aeronaus, ja que afecta el perfil de la fulla i el pes augmenta. Motors carburats tenen més perill de formació de gel dins del carburador. Mesurament La humitat d'una barreja d'aire-vapor d'aigua es determina mitjançant l'ús de diagrames psicromètrics tant la temperatura de bulb sec (T) i la temperatura de bulb humit (Tw) de la barreja són coneguts. Aquestes quantitats s'obtenen fàcilment mitjançant l'ús d'un psicròmetre. Existeixen diverses correlacions empíriques que poden ser utilitzades per estimar la pressió de vapor de saturació de l'aigua com una funció de la temperatura. L'equació d'Antoine és de les menys complexes d'aquestes fórmules, ja que només tenen tres paràmetres (A, B, i C). Altres correlacions, com els presentats per la Goff-Gratch i Tenten Magnus, són més complicades, però presenten millors rendiments. La correlació presentada per Buck es troba amb freqüència en la literatura i proporciona un equilibri raonable entre la complexitat i precisió: On és la temperatura de bulb sec, expressat en graus Celsius (°C), és la pressió absoluta, expressada en hectopascals (hPa), i és la pressió de vapor saturat expressat en hectopascals (hPa). Buck va estimar que l'error relatiu màxim és de menys de 0,20% entre -20 °C i +50 °C quan aquesta forma particular de la fórmula generalitzada s'utilitza per estimar la pressió de vapor saturat d'aigua. Concepte erroni Sovint el concepte de retenció d'aire en el vapor d'aigua es presenten per descriure el concepte dhumitat relativa. Això, però, és un concepte erroni. L'aire és una barreja de gasos (nitrogen, oxigen, argó, vapor d'aigua i altres gasos) i com a tal, els constituents de la mescla simplement actuen com uns transportadors de vapor d'aigua, però no són un suport d'aquesta. Humitat relativa es defineix en termes de només les propietats físiques de l'aigua i per tant no està relacionada amb concepte de retenció d'aire en el vapor d'aigua. De fet, un volum d'aire inferior pot contenir vapor d'aigua i per tant la humitat d'aquest volum es pot determinar fàcilment. Factor de millora El factor de millora es defineix com la relació entre la pressió de vapor de saturació de l'aigua en l'aire humit i la pressió de vapor de saturació de l'aigua pura. Dependència de la pressió La humitat relativa d'un sistema d'aire-aigua és dependent no només de la temperatura sinó també de la pressió absoluta del sistema estudiat. Aquesta dependència es demostra considerant el sistema d'aire-aigua que es mostra a continuació. El sistema és tancat (és a dir, no importa que entra o surt del sistema). Si el sistema a l'Estat A s'escalfa isobàricament (escalfament sense canvi en la pressió del sistema), llavors la humitat relativa del sistema disminueix pel fet que la pressió de vapor saturat d'aigua augmenta amb la temperatura creixent. Això es mostra a l'Estat B. Si el sistema a l'Estat A es comprimeix isotèrmicament (compressió sense canvi en la temperatura del sistema) llavors la humitat relativa del sistema augmenta a causa del fet que la pressió parcial de l'aigua en el sistema augmenta amb l'augment de la pressió del sistema. Això es mostra a l'Estat C. Per tant un canvi en la humitat relativa pot explicar-se per un canvi en la temperatura del sistema, un canvi en la pressió absoluta del sistema, o un canvi en les dues d'aquestes propietats del sistema. Conceptes relacionats El terme de la humitat relativa es reserva per als sistemes de vapor d'aigua en l'aire. El terme de la saturació relativa s'utilitza per descriure propietats anàlogues per a sistemes que tenen una fase condensable diferent de l'aigua en una fase no condensable que no sigui aire. Altres factors importants Un gas en aquest context es coneix com saturat quan la pressió de vapor d'aigua en l'aire està en equilibri amb la pressió de vapor del vapor d'aigua a la temperatura de la barreja de gas i vapor d'aigua; aigua líquida (i el gel, a la temperatura apropiada) deixarà de perdre massa per l'evaporació quan s'exposi a l'aire saturat. També pot correspondre a la possibilitat de la formació de rosada o de boira, en un espai que no té les diferències de temperatura entre les seves porcions. Humitat absoluta S'expressa per la massa de l'aigua (quilograms) en un volum (metre cúbic) d'aire. El càlcul és: , per metre cúbic d'aire, . El valor de la humitat absoluta canvia d'acord amb la pressió. Mesura i regulació de la humitat Hi ha diversos aparells per mesurar la humitat. Un d'ells és el psicròmetre basat en la diferència entre un termòmetre sec i un d'humit. Els altres són higròmetres directes. També es mesura a través de satèl·lits geoestacionaris. Els deshumidificadors assequen l'aire capturant-ne la humitat. La humitat en la piròlisi És el segon factor més influent en la piròlisi i el que està més relacionat, tot i que indirectament, amb la temperatura de piròlisi. És important saber el percentatge d'humitat del residu a estudiar, ja que és un factor determinant quan es pretén adoptar com a tractament intermedi la incineració, ja que la quantitat de combustible necessari per al procés variarà segons el contingut d'humitat del residu. Això és així perquè normalment la piròlisi de partícules humides, té lloc a temperatura més baixa de la fixada, ja que part del calor subministrat, s'empra en evaporar la humitat de la mostra. També influeix sobre la composició del gas de sortida, fins i tot desplaçant algunes reaccions. En general s'accepten humitats d'entre 10 i 20% per llits mòbils i fins al 40% per llits fluids. Referències Enllaços externs Glossary definition of absolute humidity - National Science Digital Library Glossary definition of psychrometric tables - National Snow and Ice Data Center Glossary definition of specific humidity - National Snow and Ice Data Center Aigua Meteorologia Aire


text: Herensuge és un drac mític de la mitologia basca i el nom genèric per a "drac" en basc. La seva etimologia es relaciona sovint amb suge ("serp") i heren ("tercer", potser de "tres caps"). En la mitologia basca, els dracs apareixen amb moderació, de vegades amb set caps. L'herensuge també apareix sovint en forma de serp. Es creia que els set caps eren el brollador del drac Herensuge. Quan els petits dracs ja havien crescut, caurien del cap de la seva mare. Només el déu Sugaar està associat amb aquesta criatura, tot i que se l'associa més sovint amb una serp. Una llegenda descriu un cavaller navarrès, Teodosio de Goñi, que mentre feia penitència per un doble parricidi a la serra d'Aralar rescata una dona que havia estat donada en rescat al drac. Quan el drac mossega les cadenes que li lliguen els turmells i ell no veu manera de vèncer-lo, el cavaller prega a Sant Miquel que el salvi. Al cel, l'arcàngel és notificat, però es nega a entrar en la lluita sense Déu. L'arcàngel arriba amb Déu sobre el seu cap i decapita el drac, alliberant Teodosio de les seves cadenes i acabant amb la seva penitència. La llegenda es va fer famosa arran de la inclusió dins l'obra Amaya o els bascos al segle VIII, de Navarro Villoslada. La llegenda de Teodosio de Goñi i l'herensuge està associada al monestir de Sant Miquel d'Aralar. S'ha interpretat com una manera de justificar la ruptura amb la religió i els costums dels bascos pagans i l'adopció del cristianisme i, concretament, la veneració a Sant Miquel. En cas contrari, és molt semblant a altres llegendes europees de cavallers i dracs, que probablement hi van tenir una influència significativa. Referències Personatges de la mitologia basca Dracs


text: La hipermetropia és una ametropia en la qual hi ha una bona visió de lluny, però no de prop. L'ull hipermetrop és relativament més curt i enfoca els objectes darrere la retina, la qual cosa dificulta la visió de prop però aconsegueix una excel·lent visió de lluny. Gràcies a l'acomodació del cristal·lí els infants i els joves poden llegir, però amb esforç. Aquest cansament visual produeix un rebuig inconscient de la lectura i fracàs escolar. Malgrat que la hipermetropia lleugera no és un factor de risc, l'increment de diòptries positives (hipermetropia elevada) és la principal causa de l'estrabisme als infants i un important factor per l'aparició de glaucoma d'angle estret als adults. Es corregeix amb ulleres i lents de contacte amb lents convergents; també es pot utilitzar la cirurgia refractiva. Senyals i símptomes Els signes i símptomes de la hipermetropia són una visió borrosa, mals de cap i una tensió ocular. El símptoma comú és la tensió ocular. Es pot produir dificultat per veure amb els dos ulls (visió binocular), així com la dificultat amb la percepció de profunditat. Complicacions La hipermetropía pot tenir complicacions poc freqüents com l'estrabisme i l'ambliopia. A una edat primerenca, una hipermetropía greu pot fer que el nen tingui una doble visió a conseqüència de l'enfocament excessiu. Causes Com que la hipermetropía és el resultat de la imatge visual enfocada darrere de la retina, té dues causes principals: Baixa potència convergent de la lent ocular a causa de l'acció feble dels músculs ciliars Forma anormal de la còrnia La presència de llum és sovint present des del naixement, però els nens tenen una lent d'ull molt flexible, que ajuda a compensar. En casos excepcionals, la hipermetropía es pot deure a la diabetis i problemes amb els vasos sanguinis a la retina. Diagnostic Es pot fer un diagnòstic de miopia mitjançant una prova de llum de lliscament que examina la còrnia, la conjuntiva i l'iris. En casos greus d'hipermetropia des del naixement, el cervell té dificultats per combinar les imatges que veu cada individu. Això és degut al fet que les imatges que el cervell rep de cada ull sempre estan borroses. Un nen amb hipermetropía severa mai no pot veure els objectes en detall. Si el cervell no aprèn a veure els objectes en detall, hi ha una gran probabilitat que un ull esdevingui dominant. El resultat és que el cervell bloquejarà els impulsos de l'ull no dominant. Per contra, el nen amb miopia pot veure objectes propers a l'ull i aprendre des de ben petit per veure detalls en objectes. Classificació La hipermetropía es classifica típicament segons l'aparença clínica, la seva gravetat o com es relaciona amb l'estat d'acomodació de l'ull. Hi ha tres categories clíniques d'hipermetropia. Hipermetropia senzilla Es produeix naturalment a causa de la diversitat biològica. Hipermetropia patològica Provocat per malaltia, trauma o desenvolupament anormal. Hipermetropia funcional Provocada per una paràlisi que interfereix la capacitat d'acomodació dels ulls.També hi ha tres categories de gravetat: Baix Error de refracció menor o igual a +2,00 diopters (D). Moderat Error de refracció superior a +2.00 D fins a +5.00 D. Alt Error de refracció superior a +5.00 D.Altres tipus comuns d'errors refractius són la miopía, l'astigmatisme i la presbícia. Tractament Lents correctives La forma més senzilla de tractament per a la visió general és l'ús de lents correctives, ulleres o lents de contacte Les ulleres que s'utilitzen per corregir la miopia tenen lents convexes. Cirugia També hi ha tractaments quirúrgics per a la visió general: Queratectomia fotorrefractiva (PRK) Eliminació d'una quantitat mínima de la superfície de la còrnia Keratomileusis assistida in situ (LASIK) Cirurgia ocular làser per remodelar la còrnia, de manera que les ulleres o lents de contacte ja no són necessàries. Intercanvi de lents refractius (RLE) Una variació de la cirurgia de cataractes on el cristal·lí se substitueix per una lent intraocular artificial; la diferència és l'existència d'una anomalia ocular anormal que causa un alt error de refracció. Keratomileusis epitelial làser (LASEK) S'assembla a PRK, però usa alcohol per afluixar la superfície de la còrnia. Etimologia El terme hipermetropia prové del grec ὑπέρ hyper "over" i ὤψ ōps "sight" (GEN ὠπός ōpos). Vegeu també Altres ametropies: Astigmatisme Miopia Presbícia Referències Trastorns de refracció i acomodació Optometria


text: L'halo galàctic és la regió de l'espai que envolta les galàxies espirals, com ara la nostra galàxia, la Via Làctia. Té una mida aproximada de més de 15 kiloparsecs. Es creu que està format per gas interestel·lar poc dens, estels vells (nanes marrons i nanes roges) i matèria fosca (MACHO i WIMP). Estrelles de l'halo La majoria dels estels en una galàxia espiral són a prop del pla galàctic, en òrbites més o menys circulars al voltant del centre de la galàxia (nucli galàctic), o bé en una zona esferoïdal al voltant del nucli (bulb galàctic). Tanmateix, algunes estrelles estan situades en un halo, també de forma esferoïdal, al voltant de la galàxia. El comportament orbital d'aquests estels encara no és clar, però podria ser que descriguin òrbites retrògrades i amb una alta inclinació, o bé no moure's en òrbites gens regulars. Els estels de l'halo poden provenir de petites galàxies capturades per la galàxia espiral i amb la qual es fusionen; per exemple, la Nana El·líptica de Sagitari és en procés de fusió amb la Via Làctia i certes observacions han mostrat que alguns estels de l'halo de la Via Làctia poden provenir d'aquesta galàxia. A diferència del disc galàctic, sembla que a l'halo no hi ha pols interestel·lar i, a més a més, els estels de l'halo són de Població II, molt més velles i amb molt més baixa metal·licitat que les de Població I del disc galàctic (però similars a les del bulb galàctic). L'halo galàctic també conté molts cúmuls globulars. A vegades, el moviment dels estels de l'halo els porta fins a dins del disc galàctic, i es pensa que cert nombre de petits nans rojos propers al Sol pertanyen a l'halo, per exemple l'Estel de Kapteyn i Groombridge 1830. A causa del seu moviment irregular al voltant del centre de la galàxia, suposant que realment facin aquest moviment, aquests estels sovint presenten un moviment propi rarament alt. Matèria fosca de l'halo Més enllà de la part visible de l'halo galàctic hi ha una regió molt més gran, coneguda com a halo fosc, halo estès o corona galàctica, que conté grans quantitats de matèria fosca. La presència de matèria fosca a l'halo es demostra pels efectes gravitacionals que té en la corba de rotació de la galàxia espiral. Sense grans quantitats de massa a l'halo estès, la velocitat de rotació de la galàxia hauria de disminuir a grans distàncies del nucli galàctic. Tanmateix, observacions de la línia d'emissió de l'hidrogen (coneguda en argot astronòmic com HI) de galàxies espirals mitjançant radiotelescopis, mostren que la corba de rotació de moltes galàxies espirals continua sent plana més enllà d'on es troba la matèria visible. L'absència de matèria visible que pugui explicar aquestes observacions implica la presència de matèria no observada (és a dir, fosca). Afirmar que aquesta matèria fosca no existeix significaria que la teoria de la relativitat general és incorrecta, cosa que és possible però la majoria de científics necessitarien grans quantitats de proves concloents abans de considerar-ho. La naturalesa de la matèria fosca a l'halo galàctic de galàxies espirals encara no està determinada, però les teories més populars diuen que l'halo fosc conté un gran nombre de petits cossos coneguts com a MACHOs i/o WIMPs. Observacions de l'halo de la Via Làctia, a la recerca de successos de microlensing gravitacional, mostren que no és probable que el nombre de MACHOs sigui suficient per explicar la massa requerida. Referències Diemand, J. & Moore, B. & Stadel, J. (2005, January 27). Earth-mass dark-matter haloes as the first structures in the early universe. A Nature, 433, 389 – 391. Objectes astronòmics