text: Una ciència experimental o ciència empírica és el nom que reben les ciències que comproven les Hipòtesi mitjançant un experiment. Altres ciències no poden comprovar les seves hipòtesis amb un experiment sinó només amb l'observació, un paradigma, com és el cas de l'astronomia. Etimologia La paraula empíric ve del grec έμπειρικός, que significa "experimentat" (format per έμ="abans" i el verb πειραν="tractat" o "provat", més el sufix ικός="referent a"), és a dir, la qualitat d'allò que per a considerar-ho vàlid cal que estigui fonamentat en una demostració experimental prèvia. Definició Les ciències experimentals són una derivació de les ciències naturals. Són ciències que fan servir experiments o situacions preescollides i controlades en las què el resultat en aquestes condicions no és conegut. La major part de les ciències naturals són a més ciències experimentals. Moltes ciències socials poden basar-se en experiments: per exemple, les ciències cognitives i la psicologia que sovint fan servir subjectes que responen a situacions preparades dins un laboratori. Ciència experimental és la ciència que realitza experiments amb la finalitat de trobar una raó o qualsevol manera d'explicar o de trobar fenòmens físics. Ciències Experimentals aplicades a l'ensenyament Influència de les Ciències Experimentals aplicades a l'ensenyament Des de fa temps, l'educació s'ha vist influenciada per tota una sèrie de renovacions pedagògiques, les quals han suposat un canvi de les estratègies d'aprenentatge emprades pels docents a l'aula. Tot això, sembla confirmar que la tasca del docent, com a tal, requereix una adaptació a la realitat educativa que travessa l'ensenyament a Espanya, acoblant, naturalment, les Ciències a aquests intents de renovació. A pesar de la influència de diversos corrents renovadores que ofereixen un ampli ventall d'alternatives per ensenyar les Ciències, entre les quals, destaquen la realització d'experiments i demostracions en classe, la participació activa dels discents en els processos d'ensenyament amb l'objectiu de construir coneixements de forma conjunta i lligats a l'activitat diària de les persones, no s'aconsegueix que les Ciències ocupen a l'aula un paper sorprenent. Neus Sanmartí, en un article planteja una immillorable afirmació que ve a corroborar el que acabem d'establir: “No se enseña a pensar ni a trabajar científicamente; sólo se enseña a utilizar el vocabulario científico de manera mecánica [...] Han desaparecido la experimentación y el trabajo de campo, y los contenidos que se aprenden están muy atomizados y son muy memorísticos” (2002:11). Una de les causes que poden afavorir la passivitat dels docents davant aquesta necessitat de renovació en l'ensenyament de les Ciències, és el plantejament de la majoria dels manuals didàctics o llibres de text, ja que diverses de les investigacions portades a terme (Tamir y García Rovira, 1992) desvetllen com els llibres continuen adquirint una competència passiva, per no fer-ne menció de l'escassetat d'experimentació, recerca de problemes i treball de laboratori per a traslladar a la pràctica els conceptes i el desenvolupament de les habilitats cognitives. Per consegüent, ensenyar Ciències de forma contextualitzada i relacionada amb la vida quotidiana és un dels desafiaments més tendenciosos de l'època actual. L'ensenyament de les ciències ha de permetre als alumnes obrir-se a la realitat, interrogar-la i fer-li front. Una clara afirmació que defensa el caràcter pràctic que ha de desenvolupar l'ensenyament de les Ciències és la de Woolnough (citat per Caamaño, 1992), qui reivindica l'ús de treballs pràctics que doni als alumnes una oportunitat per resoldre problemes relacionats amb la ciència i que formen part de la seva vida quotidiana. “... la ciencia es una actividad práctica, además de teórica, y una gran parte de la actividad científica tiene lugar en los laboratorios. Si la enseñanza de las ciencias ha de promover la adquisición de una serie de procedimientos y habilidades científicas, desde las más básicas [...] hasta las más complejas [...], es clara la importancia que los trabajos prácticos deben tener como actividad de aprendizaje de estos conocimientos.” (Caamaño, 1992) Tipologia de treballs pràctics Freqüentment, s'ha criticat el poc espai que el currículum de l'Educació Primària ha destinat al treball de pràctiques d'investigació, proposant tot un conjunt d'exercicis que es caracteritzen per un àmbit d'índole tancada, on el principal protagonisme recau en la passivitat de l'alumnat. Aquesta reiteració de crítiques ha suscitat l'interès d'alguns autors i pedagogs per orientar part dels seus treballs pràctics amb xicotetes investigacions (Gil, 1983). Com a punt de partida, els nous mètodes alternatius per a l'ensenyament de les Ciències aparten definitivament l'ensenyament per transmissió, deixat pas a la investigació com a factor fonamental en l'adquisició de coneixement científic. Així doncs, a continuació es presenten algunes de les estratègies alternatives al mètode tradicional, les quals responen a les més utilitzades i desenvolupades, fins al moment, en l'ensenyament – aprenentatge de les Ciències. Investigació dirigida Es fonamenta principalment en el constructivisme. Aquest tipus d'investigació planteja l'aprenentatge de la Ciència com un procés de construcció social de models i lleis, sempre partint de la guia dels mateixos mestres. Els conceptes a investigar sorgeixen de preguntes, peculiaritats, inquietuds..., i per tant, aquest tipus d'exploració precisa d'un docent ben format, i també posseïdor d'un bon control pedagògic. Aprenentatge per descobriment L'alumnat adquireix els conceptes autònomament. El discent és l'encarregat d'experimentar i, per tant, l'assimilació d'un concepte concret es trobarà fonamentada a partir de les mateixes experiències, en relació amb l'entorn, la quotidianitat dels seus actes... Aprenentatge per indagació En aquest tipus d'aprenentatge adquireix importància l'entorn quotidià de l'alumne amb la intenció de donar a conèixer a l'educand que la Ciència es troba present, i molt, al nostre voltant. La indagació de teories o models científics estan relacionats amb l'entorn. Aquest tipus d'ensenyament (2004, citat per Garritz, 2006) té l'objectiu d'aconseguir en els estudiants una actitud positiva cap a l'aprenentatge de les Ciències, sense deixar de costat cap moment de la curiositat i la motivació, ja no en l'entorn escolar, sinó també al llarg de la visa. ''... el proceso educativo en las ciencias por indagación le permite al estudiante valorar la curiosidad científica y la capacidad de análisis como fuente de aprendizaje, y utilizar el entorno cotidiano como un elemento cercano a la didáctica de las ciencias, idóneo para propiciar aprendizajes significativos." (Torres Salas, 2009) Fonamentació i fases del "Mètode Científic" La definició exacta sobre què és el “mètode científic” resideix en la complexitat, donada la gran quantitat de disciplines científiques i subtipus, encara que, a tall d'exemple, una de les definicions que podem trobar al diccionari és la següent: “Se trata de un método o procedimiento que ha caracterizado a la ciencia natural desde el siglo XVII, que consiste en la observación sistemática, medición y experimentación, y la formulación, análisis y modificación de las hipótesis.” (Oxford English Dictionary) Els projectes d'investigació del medi (Zábala, 1992), seguint les directrius plantejades pel mètode científic, estan compostes per les següents fases que a continuació es presenta de forma esquemàtica. Motivació. És important encaminar les investigacions cap a aspectes de la vida quotidiana de l'alumnat, ja que d'aquesta forma se suscitarà l'interès i la motivació cap als interrogants que s'hi plantegen. És indispensable que l'alumne trobi l'activitat a realitzar inquietant i interessant (Segura i molina, 1991). Explicitació de les qüestions. En aquesta etapa se seleccionaran aquelles preguntes, inquietuds o qüestions més interessants i que constituiran el procés d'experimentació. D'acord amb Sanmartí (2002), en aquesta etapa s'ha de tenir en compte la diversitat d'alumnat, perquè tothom pugui percebre els fenòmens, així com estimular els educands perquè tots expressen els seus punts de vista. Respostes intuïtives o “hipòtesis”. Els alumnes ja tenen uns coneixements o suposicions interioritzats sobre el tema en qüestió i, per tant, resulta necessari que l'alumnat manifesti les seves idees prèvies, encara que aquestes resultin confuses o errònies. “Lo que hay en el cerebro del que va a aprender tiene importancia”. Gil (1986:114) Definició dels instruments per a la recerca d'informació. En aquesta etapa es pretén que els xiquets i les xiquetes s'assabenten de quins seran els instruments que ens permetran investigar, a més a més de corroborar, de manera exacta, si les seves suposicions prèvies són correctes o no (Zábala, 1992). Recollida de dades/experimentació. Constitueix la fase de la indagació. Mitjançant l'experimentació, els alumnes aniran recollint les dades necessàries per poder respondre a la pregunta o preguntes plantejades. A més a més, poden fonamentar-se a partir de diversos documents i fonts ja elaborades per endavant. Anàlisi de dades i conclusions. Tota investigació ha de sotmetre’s a una espècie de prova per a comprovar si un model o una hipòtesi és correcta o no, gràcies a l'experimentació i la posada en pràctica, reformulant la hipòtesi inicial, en casa de no acomplir-se (Solbes, 2002). Aquest procediment ens permetrà obtenir conclusions. Generalització. Aquesta fase és necessària i permetrà als discents aplicar conclusions obtingudes en la fase anterior a situacions on les condicions que es presenten siguin similars, encara que no, imprescindiblement, idèntiques. Expressió i comunicació. En aquesta última fase del procés, els educands hauran de ser capaços d'expressar i comunicar allò que han après i el procés que han fet servir per extraure les diverses conclusions. Aquesta activitat constant i constructiva de l'alumne implica, també, una activitat constant i constructivista del docent, proporcionant en tot moment tota l'ajuda necessària als alumnes, fomentant la seva motivació i permetent, en última instància, que aquests arriben a assolir els objectius proposats. Per tant, “... podemos afirmar que los proyectos de investigación del medio [...], constituyen un recurso eficaz para ayudar a los alumnos y alumnas a aprender”. (Zábala, 1992:62) Aplicació pràctica de projectes experimentals Projecte Hands On En primer lloc, en parlarem del projecte Mans a l'obra (Hands On, és el títol original), projecte promogut a França, pel premi Nobel George Charpak, junt amb la col·laboració d'altres quinze pedagogs i científics, basant-se en un programa portat a terme en la ciutat estatunidenca de Chicago. Aquest projecte va qüestionar una nova forma d'ensenyar les Ciències a l'Educació Primària, apostant per uns mètodes innovadors i modernistes que feien front a una ensenyança clàssica, tradicionals i de transmissió conceptual. Al llarg del projecte, es poden evidenciar tres paradigmes clau respecte a l'ensenyança de les Ciències. Primerament, es dota d'importància al fet de fomentar l'autonomia entre els escolars, permetent que siguin capaços d'establir i plantejar hipòtesis i, per tant, que esdevinguin la necessitat d'experimentar. En segon lloc, un altre dels aspectes al qual s'atorga importància, és el caràcter polivalent que adopta el mestre en l'aula, superant tota classe de temors i pors de cara a l'ensenyament de les Ciències, accepten el repte i investigant, junt amb l'alumnat, fins a donar resposta a la pregunta. Finalment, el tercer aspecte a que fa referència el projecte és la transcendència que pot tenir la posada en marxa d'aquest programa a l'escola, promovent l'objectivitat, el debat, la democràcia i, el més important, la formació de l'alumnat com a ciutadans, partícips de tot allò que ocorre al seu voltant. Un dels ideals que caracteritzen aquest projecte és el risc que anteposa en afirmar que procediments i continguts poden anar de la mà, advocant una separació que, fins al moment, s'havia establert millorant, sorprenentment, la capacitat de llegir, escriure i contar en l'alumnat sotmès a aquest projecte. Projecte La Main à la pâte D'altra banda, tenim el projecte “Les mans en la massa” (Le Main à la Pate), també iniciat pel físic George Charpak, juntament amb les aportacions d'altres físics competents en aquest àmbit. Mitjançant aquest projecte, Charpak intenta traslladar el que va poder observar a una escola situada en un barri marginal. Es tracta, sense dubte, d'un projecte iniciat en França però que es va estendre a les escoles de més de vint països, els quals es mostraven entusiasmats davant els plantejaments que en aquest es precisaven. El projecte Les Mans en la massa, es tracta d'un programa de renovació de l'educació, especialment de l'educació científica en l'escola de l'Educació Primària. Aquest, està caracteritzat per uns deu principis, entre els quals Charpak aposta per fer argumentar, exposar i raonar a l'alumnat, tenint present els seus ideals, a més a més d'atorgar al medi més proper un paper imprescindible en l'educació científica. “examinar algunas ideas sencillas que apuntaban a restaurar en la escuela, una ciencia que fuera motivo de reflexión individual y argumento de experimentación colectiva; una ciencia que fuera tanto una incitación a interrogar, a observar, a buscar, a argumentar, a expresarse, como un pretexto para sólo almacenar conocimientos...; sobre todo, una ciencia que abriera su imaginación a infinitos panoramas y que, por tanto, pudiera constituir para ellos una amplia renovación del espíritu [...] Comprender cómo aprenden los niños, dejar de tabicar las disciplinas, vencer las reticencias de los maestros mediante el ejemplo y el acompañamiento, escucharlos y valorizar su compromiso pedagógico, proponerles herramientas de calidad, utilizar las técnicas modernas de autoformación...” (Charpak, 2005:13,15) Els resultats de traslladar a la pràctica aquest projecte foren extremadament positius. Així doncs, en França, partint de tan sols un 3%, es va passar a un 35% dels discents que estudiaren Ciències en les escoles d'Educació Infantil i Primària. Sense dubte, s'aposta per traure a la llum l'avidesa que tots els xiquets i xiquetes posseeixen de cara a les Ciències, exaltant la polivalència dels mestres (en l'ensenyament en general, i en l'Educació Primària en particular) i els seus beneficiosos resultats en l'ensenyament d'aquesta matèria troncal del currículum. Referències Vegeu també Investigació experimental Experiment Experimentació Física experimental Mètode empíric Bibliografia Charpak, G. (2005). Manos a la obra. Las ciencias en la escuela primaria. México: Fondo de Cultura Económica (FCE). Fensham, P. J. (2006). Beyond Knowledge: other Scientific Qualities as Outcomes for School Science Education. En A. Garritz, Naturaleza de la ciencia e indagación: cuestiones fundamentales para la educación científica del ciudadano (págs. 127-152). México: Revista Iberoamericana de Educación. Gil, D. (1983). Tres paradigmas básicos en la enseñanza de las ciencias. Enseñanza de las ciencias, 26-33. Gil, D. (1983). Tres paradigmas básicos en la enseñanza de las ciencias. Enseñanza de las ciencias, 26-33. Sanmartí, N. (2002). Un reto: mejorar la enseñanza de las ciencias. En F. L. Rodríguez, Las ciencias en la escuela. Teorías y prácticas (págs. 13-25). Barcelona: Graó. Segura, D. & Molina, A. (1991). Las Ciencias Naturales en la escuela. Investigación en la escuela, no 14, 19-34. Solbes, J. (2002). Les empremtes de la ciència. Alzira: Germania. Tamir, P. & García Rovira, M. P. (1992). Características de los ejercicios de prácticas de laboratorio incluidos en los libros de texto de ciencias utilizados en Cataluña. Enseñanza de las ciencias, 3-12. Torres Salas, M. (2009). La enseñanza tradicional de las ciencias versus las nuevas tendencias educativas. Dialnet, 131-142. Woolnough, B. (1992). Practical science as a holístic activity. En A. Caamaño, Los trabajos prácticos en ciencias experimentales. Una reflexión sobre sus objetivos y una propuesta para su diversificación. Revista Aula de Innovación Educativa. Zábala, A. (1992). Los proyectos de investigación del medio. Los problemas reales como eje estructurador de los procesos de enseñanza/aprendizaje. En F. L. Rodríguez, Las ciencias en la escuela. Teorías y prácticas (págs. 49-62). Barcelona: Graó. Ciència


source: wikipedia

text: Cabra del Camp és un municipi de la comarca de l'Alt Camp. Geografia Llista de topònims de Cabra del Camp (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Història El castell de Cabra, del qual no en queden restes, està documentat l'any 980. Va formar part de la Vegueria de Montblanc fins al 1716. Després va passar a formar part del Corregiment de Tarragona des del 1716 fins al 1833. Dades econòmiques El 1970 la seva renda anual mitjana per capita era de 17.699 pessetes (106,37 euros). El 1983 el terme municipal de Cabra del Camp comptava amb unes 29 explotacions agràries d'entre 0 i 5 hectàrees, unes 106 d'entre 5 i 50 hectàrees i 2 explotacions d'entre 50 i 200 hectàrees. Demografia Llocs d'interès Celler del Sindicat Agrícola de Cabra del Camp Santa Maria de Cabra del Camp Barraques de Cabra del Camp. Són un conjunt de barraques de pedra seca del municipi. Cadascuna forma part de manera individualitzada en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya Nascuts a Cabra del Camp Jaume Gener, monjo de Santes Creus, gran lul·lista (s.XV-XVI) Joan Oliva i Moncusí, (1855-1879), anarquista que atemptà contra Alfons XII Curiositats A la urbanització Mas del Plata, situada dins del terme municipal, hi ha una estàtua de Mazinger Z d'uns 10 metres d'alçada. Cabra del Camp és un dels municipis que forma part de la Ruta del Cister. Dins del terme municipal de Cabra del Camp, es troba Fontscaldetes, un poble fantasma on fa més de 70 anys que no hi viu ningú. Referències Vegeu també Fontscaldetes Font del Vives Cova del Vives Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Tota la informació sobre aquest municipi Blog amb el Vocabulari Cabrenc, treballs d'història i personatges il·lustres de Cabra Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Pàgina personal de David Gavaldà i Guivernau Blog de l'Associació d'Amics de Fontscaldetes Viles closes de l'Alt Camp


text: Calldetenes és un municipi de la comarca d'Osona i està situada al centre-sud de la regió de l'Alt Ter. Geografia Llista de topònims de Calldetenes (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Història El centre històric del municipi és l'antiga església de Sant Martí de Riudeperes, sotmesa des d'abans del 1050 a Sant Julià de Vilatorta com a sufragània. L'autonomia d'aquesta quadra va començar al , i es va formalitzar en independitzar-se de la jurisdicció primer del castell de Sant Llorenç i més tard de la del castell de Sameda. La jurisdicció sobre Calldetenes era del rei, exercida pel veguer d'Osona. El 1356 Pere el Cerimoniós va cedir el seu domini a Bernat III de Cabrera, quan el va nomenar comte d'Osona, i en ser desfet el comtat el 1364, va tornar prèvia compra de la seva jurisdicció, al domini reial el 1381, va formar les Quadres Unides d'Osona, regides per un sol batlle, unint-se amb les quadres de Sant Joan del Galí o de Riuprimer, de Golomers i de Torrellebreta. Totes aquestes quadres es trobaven sotmeses, per privilegi reial, a les tributacions de la ciutat de Vic. Entre els anys 1414 i 1430 tributaven a Vic els masos Aregall, la Frontera, el Verdaguer, les Eres, el Pujol, Can Tona, la Vila Grossa, la Vila Xica, Rosanes, Roca, la Calvaria, el Noguer, Llobet, Ponç, Llió, Serres, l'Eimeric i Sauleda, que devien ésser el total de masos habitats aquells anys segons les talles imposades pels vigatans. A finals del , es comença a habitar el barri de Calldetenes. Sembla que hi havia algun hostal ubicat a prop del camí reial de Girona, on anaven a comprar carn i pa molts vigatans per a evitar els tributs o drets cobrats pels burots que gravaven les mercaderies que es venien a la ciutat. El 1609 el bandoler Perot Rocaguinarda va assassinar Francesc Torrent dels Prats, de Sant Julià de Vilatorta, agent reial encarregat de perseguir malfactors, als hostals de Calldetenes. Al llarg del es van anar instal·lant més hostals i construint cases al barri de Calldetenes. Al es va donar un augment espectacular de la població, que va doblar-se. Aquest desenvolupament decidí Antonio Manuel de Artalejo, bisbe de Vic a erigir-hi una església dependent de la de Sant Martí de Riudeperes. El mateix bisbe, mercedari, que pertanyia a l'Academia de Bellas Artes de San Fernando de Madrid, en va dibuixar els plànols i va pintar uns quadres que en guarnien el presbiteri. La nova església, dedicada pel bisbe a la Mare de Déu de la Mercè, es va inaugurar el 1778 i cent anys més tard s'erigia en parròquia independent, amb terme propi i separada de Sant Martí de Riudeperes, la qual, amb un terme més reduït, continuà supeditada a Sant Julià de Vilatorta. Al , Calldetenes va restar força estancat, i no és fins al darrer quart del període que el municipi comença a estructurar-se i a prendre més pes la zona urbana que la rural. De fet, fins a la dècada de 1920 el poble no té local propi per a l'ajuntament i fins a la dècada de 1930 no es comencen a modernitzar les infraestructures. L'esclat de la guerra civil (1936-1939) va dividir força el poble, molt compromès amb la República, i va suposar una forta aturada al desenvolupament del municipi. A finals del període franquista i amb l'arribada de la democràcia es van començar a desenvolupar de nou les infraestructures, i a partir de la dècada de 1990 el poble va experimentar un canvi important, entrant a la modernitat de manera definitiva. Declaració d'independència El 3 de setembre de 2012, juntament amb l'Ajuntament de Sant Pere de Torelló, va aprovar una moció a favor de la independència de Catalunya, proclamant-se "Territori Català lliure". L'objectiu d'aquest acte és instar al Govern i al Parlament de Catalunya perquè assumeixi la sobirania nacional sobre el territori català. Cultura Calldetenes té una llarga tradició en el teatre amateur, sent a mitjans de els Pastorets les primeres representacions del Grup Escènic de Calldetenes, que després de diferents alts i baixos, l'any 1997 es reconverteix en L'Espardenya Teatre, que des d'aquell moment representa obres clàssiques d'autors catalans, obres d'autors italians, i fins i tot musicals. La inauguració del nou Auditori Teatre ha donat un nou impuls a aquesta activitat. Altres aspectes culturals representatius de Calldetenes, són "Els premis literaris de Calldetenes", el "concurs de còmics de Calldetenes" i el premi de teatre "Lluís Solà i Sala". El poble disposa d'una revista trimestral d'informació local: "L'espiga", portada per un grup de gent del poble. Podem trobar els seus primers passos a cavall entre finals del 70 i principis dels 80. Encara hi ha alguns fundadors que estan a l'equip de redacció. La seu d'aquesta entitat es troba al carrer de la Plaça vella n.3 del poble. Esports A Calldetenes, l'esport més popular és el futbol amb tres clubs federats: la Unió Esportiva Calldetenes, el Futbol Club Calldetenes i el C.F. Riudeperes, sobretot el femení. Des del maig del 2008, el poble té dos camps de futbol d'herba artificial. A part del futbol, cada novembre se celebra el cros de Calldetenes, el més antic que es disputa als Països Catalans, i que inaugura la temporada d'aquesta modalitat de l'atletisme. D'aquest cros, se n'ha fet un llibre titulat "50 anys d'atletisme camp a través – Cros de Calldetenes", que l'any 2006 es va posar a la venda el mateix dia del cros. Demografia Política Llocs d'interès Casal d'Alta-riba Turó de Sant Marc Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Informació útil de Calldetenes


text: Cornellà del Terri és un municipi de la comarca del Pla de l'Estany, anomenat fins al 1989 Cornellà de Terri. És important la seva Festa de l'Arbre i Ball del Cornut de Cornellà de Terri que cada dilluns de Pasqua se celebra en aquesta localitat. Geografia Llista de topònims de Cornellà del Terri (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Toponímia El nom Cornellà es creu que podria derivar del cognom romà Cornelu o Cornelià. Es podria referir al propietari d'una explotació agrícola, fundus Cornelianus. El topònim Terri apareix per primera vegada a mitjan amb motiu de la fundació de la fel·la monàstica de Sant Andreu que és situada super fluviam Sterriam''', que significa damunt del curs del Terri. L'origen d'aquest topònim es creu que podria ser d'origen preromà que significaria riu, corrent d'aigua o rierol. Història El 19 d'agost de 1337 el rei Pere el Cerimoniós atorga la Carta Pobla (que deslliura els habitants de La Vall de certes obligacions). L'any 1367 es concedeix autorització per formar un Consell Municipal (per governar el municipi) i també cal ressaltar quan el Rei Pere autoritza enderrocar part del castell de Cornellà (l'enderroc afectaria majorment les muralles i el fossat) destinat-ne una part a hospital per a caminants i pobres (el Rei cedí els drets que tenia sobre la torre, els valls i les pedres per fer aquesta edificació) al sosteniment del qual, entre d'altres, va participar l'infant D. Joan amb el manteniment perpetu d'un llit de l'hospital, el cobrellit del qual havia de dur brodat l'escut reial. L'any 1385 s'hostatjaven a Cornellà la reina Sibil·la de Fortià, l'infant D. Joan i la seva esposa Violant de Bar (ducs de Girona). L'any 1391 pagesos de diferents pobles del municipi varen participar, de forma virulenta, a l'assalt del Call jueu de Girona. Més endavant a la Bastida de Borgonyà fou pres l'abat de Banyoles Francesc de Xetmar per part de la cavalleria castellana, en la guerra civil catalana (1460-1472). Recordar que, en plena Guerra dels Pagesos de Remença, per la Vall passà en Pere Joan Sala Serrallonga en lluita constant contra senyors i nobles, fita que podria ser l'inici de la supressió dels “mals usos” per part dels feudals i, qui sap, el començament de les commemoracions tradicionals que cada any se celebren a la Plaça del Maig el Dilluns de Pasqua: “La Plantada de l'Arbre del Maig” i el “Ball del Cornut”. Al i XVIII Cornellà fou escenari de les guerres sostingudes amb França i convertida en campament militar, tan aviat per les tropes franceses com per les tropes espanyoles. En tenim coneixement perquè Joan Roura, domer ho va deixar escrit en la “Consueta”, així com altres fets, costums, tradicions i cultius del poble. Durant la tercera guerra carlina la població de Cornellà va prendre part en una de les batalles sostingudes entre el general Savalls i Cirlot. A principis del apareix un “boom” musical amb la formació i les actuacions del “Trio Victòria” format per músics del municipi: Josep Casadevall, Miquel Jou i Jaume Baró. També la fundació de la Cobla-Orquestra “La Selvatana” el 1913 per part, entre d'altres de: Pere Arpa, Cebrià Gratacós, Joan Casadevall i Joan Comas, veïns de Cornellà del Terri. Fins a la publicació del Reial Decret de 27 de juny de 1916 el municipi es deia simplement Cornellà. Demografia El 1787 incorpora Sant Andreu del Terri; el 1857, Borgonyà, Corts, Pujals dels Cavallers, Pujals dels Pagesos, Ravós del Terri, Santa Llogaia del Terri i Sords; el 1981, Sant Andreu del Terri. Personatges il·lustres Pere Arpa i Torremilans nascut a Cornellà de Terri fou músic i un dels fundadors de la cobla Selvatana. Bernat Bernat nascut a Cornellà i que fou bisbe de la ciutat de Carcassona. Patllari Calbet, monjo del monestir de Sant Esteve de Banyoles, sagristà major de l'Abadia d'Arles. Narcís Coll d'Ermedàs que arribà a ser arquebisbe de Caracas. Guillem de Corts que col·laborà en les obres de la catedral de Girona. Quim Bou comicaire resident a Cornellà de Terri que treballa en els aspectes de guionista, dibuixant, entintador i colorista. També ha treballat com a il·lustrador de diversos llibres infantils i juvenils. Joan Roura (finals del segle XVII-XVIII) va ser domer de Cornellà i va escriure el llibre de notes Consueta''(1677-1716) al voltant de la vida i les festes religioses de Cornellà. Flora i fauna A les zones menys planeres, en els turons i serrats del municipi hi domina el bosc l'alzina. El sota bosc està format per arbustos com la brolla de romaní, el bruc, l'argelaga, el marfull o el llentiscle. La conca del Terri té dos afluents principals, les rieres de Revardit i de Matamors. En els marges del Terri hi ha una escassa presència del bosc de ribera (freixes i salzes), en gran part substituït per plantacions de pollancres i plàtans. A la vall hi domina l'activitat agrícola, amb els cultius típics de secà (cereals, blat de moro, farratges) i els de regadiu (llegums i hortalisses). La fauna que abunda al municipi és la pròpia del mediterrani. En els cursos fluvials es pot trobar espècies de peixos autòctones o introduïdes com el barb, la bagra o la carpa. Anteriorment vivien llúdrigues en les aigües del Terri Les fonts La distribució de les fonts dins el municipi és molt dispersa, ja que està format per diversos pobles i veïnats. Les trobem principalment pròximes al Riu Terri i en petites concentracions a la zona de Borgonyà i de Ravós del Terri. Al Molí de Borgonyà se'n poden visitar diverses. Entre d'altres destaquen la Font de Can Ferronic pròxima a la bòbila de l'època Romana situada a Ermedàs. Es creu que servia per proveir-la d'aigua. I la Font de Ca n'Illa que mostra la utilitat dels safareigs i els vivers amb rentadors per no haver de rentar la roba de genolls. Agermanaments Cornellà del Bercol, municipi del Rosselló. Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Camós és un municipi situat al sud de la comarca del Pla de l'Estany. Geografia Llista de topònims de Camós (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Història La història de Camós gira entorn de l'edificació i conservació de les dues esglésies – Sant Vicenç i Santa Maria – i de l'inici del culte i devoció de Santa Magdalena de Noves. El lloc de Sant Vicenç de Camós ja és documentat l'any 1019 en la donació que Ramon Bonhom va fer a la canònica gironina, de terres que estaven situades en aquests indrets. El 1334, l'abat de Banyoles s'havia apoderat, sense títols legítims, de la jurisdicció de Sant Vicenç i Santa Maria de Camós. El 1372 ja són documentats els dos nuclis de poblament actuals en ocasió d redimir l'impost de bovatge al rei Pere el Cerimoniós. El 1586 la pesta i altres malalties infeccioses assolen fort a Sant Vicenç de Camós i Palol de Revardit. Finals del , els camosins viuen de prop els sobresalts de la guerra amb els francesos. Els francs cometien tota mena d'excessos, a Camós, agafaven blat de la gent per donar-lo als cavalls, van robar les campanes de l'església i les van trencar. A principis del març de 1695, van intentar cremar les dues parròquies de Camós i tota la vall i van incendiar algunes cases. El terme de Camós era, el 1698, una batllia reial i el cap de municipi era l'antiga parròquia: Sant Vicenç de Camós. L'augment de població més important va donar-se a les acaballes del per baixar de sobte i tornar-se a refer cap al tercer decenni del . Durant la Guerra Civil (1936-39), va produir-se un flux migratori de jovent cap a la ciutat de Banyoles per dedicar-se a activitats industrials i comercials, en detriment de la feina agrícola del seu lloc d'origen. Demografia Llocs d'interès Vil·la romana de Vilauba. Font del Salt Dalmau Església de Sant Vicenç de Camós Església de Santa Maria de Camós Ermita de Santa Magdalena Referències Enllaços externs Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Crespià és un municipi adscrit a la comarca del Pla de l'Estany, situat a la vora del riu Fluvià. Geografia Llista de topònims de Crespià (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Masos Can Nas de Gos Orografia Puig de les Guardes 165,6 m. Puig de Batalla 155,4 m. Puig de Mas Riera 211,1 m. Compartit amb Cabanelles Turisme S'hi troben els jaciments d'Incarcal, un conjunt de jaciments paleontològics del Plistocè inferior que es troba a la pedrera d'Incarcal. Són uns dels jaciments més importants de la península Ibèrica a causa de la gran quantitat de fòssils que s'hi han trobat i pel seu bon estat de conservació, com per exemple els del Gran felí amb dents de sabre d'Incarcal. A més de l'Església parroquial de Santa Eulàlia d'origen romànic hi ha dues esglésies especialment rellevants fora del nucli del poble: Sant Bartomeu de Portell, esgavellada, i Sant Miquel de la Roca, troglodita, en un cingle del Fluvià, en un abric natural. El camí que mena a la segona, que surt de la Plaça Major del poble cap a l'oest, passat per les restes de la primera. Demografia Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Campdevànol és un municipi de Catalunya situat a la comarca del Ripollès. També està situada al nord-oest de la regió de l'Alt Ter. Festes i tradicions Campdevànol és un poble de tradicions i festes arrelades, que també té noves tradicions. Entre l'oferta d'activitats que podem trobar durant l'any, n'hi algunes de promogudes i organitzades pel Patronat de Cultura i d'altres promogudes per les mateixes entitats o associacions del poble; hi ha grans festes de tradició històrica per a la vila que gaudeixen d'especial interès i estimació per part de la població, com ara la Festa dels Elois, la Festa de Sant Joan, les Caramelles de Setmana Santa, el Pessebre Vivent, la Festa de l'1 de maig, diada de la Pubilla de la sardana, la Festa Major i el ball de La Gala (que es balla dins d'aquesta festa). D'altra banda, el poble està obert a la introducció de noves festes i tradicions que es van convertint en tradició amb el pas del temps, com el Certamen Literari, la Calçotada Popular... Campdevànol, doncs, tot i tenir una aparença tranquil·la, demostra així la seva vitalitat sent un poble amb constant moviment popular. Etimologia El nom de "Campdevànol" prové de l'entrada dels vàndals a la península, probablement hi establiren un campament a la seva arribada des de l'est del continent europeu durant el dC. Geografia Llista de topònims de Campdevànol (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Demografia Llocs d'interès Pinacoteca Coll Bardolet, anteriorment gestionada per la fundació de Caixa Girona, que ha passat a formar part de l'obra social de La Caixa. Referències Vegeu també Antic Molí de Campdevànol Puig del Ram Serra de Santa Magdalena (Campdevànol) Serrat Alegre Serrat de l'Auró Serrat del Forcat Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Camprodon (pronúncia local [kamprudón] 'camprudon') és un municipi de la comarca del Ripollès i està situat al nord-est de la regió de l'Alt Ter. Se situa a la Vall de Camprodon, al cor dels Pirineus orientals. Té com a municipis veïns: Molló, al nord; Sant Pau de Segúries, Sant Joan de les Abadesses i la Vall de Bianya, al sud; Llanars i Ogassa, a l'oest, i Montagut i Oix, al sud-est. L'entitat de població principal és la vila de Camprodon, que es troba travessada pel riu Ter i pel seu afluent, el Ritort. Geografia Llista de topònims de Camprodon (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Símbols L'Ajuntament no ha iniciat els tràmits per a l'oficialització dels símbols locals. L'Ajuntament fa servir com a escut un que no s'adapta al decret actual sobre els símbols dels ens locals de la Generalitat de Catalunya. L'escut en ús actual per l'Ajuntament es pot definir amb el següent blasonament: D'or, 4 pals de gules; peu corbat amunt d'argent amb una rodella de sinople. Per timbre una corona reial oberta. Història L'origen de la vila se situa en l'any 1118, quan Ramon Berenguer III concedí la construcció del mercat al costat del monestir de Sant Pere, embrió de la vila actual. L'any 1252, Camprodon esdevingué vila reial i cap de la vegueria homònima i deixà d'ésser subjecta a la jurisdicció de l'abat del monestir. Entre el 1286 i el 1301 el vescomte de Castellnou va ostentar la jurisdicció de la vila, per bé que després va tornar a incorporar-se al patrimoni comtal-reial. El 2 de febrer de 1428 fou l'epicentre d'un fort terratrèmol que hi causà uns 200 morts, i més de 1.000 a tota Catalunya. A més, des del fins a la segona meitat del , Camprodon patí diversos saquejos, incendis i destruccions causats per les mantes guerres que hi havia al dellà i deçà dels Pirineus en època moderna, i a les lluites intestines catalanes primer i espanyoles més tard. Així, hi ha constància del saqueig i incendi de la vila el 1470 a mans de Lluís XI de França, en el si de la Guerra Civil catalana (1462-1472). Durant la Guerra dels Segadors també patí saquejos francesos, que es repetiren el 1689 a mans del duc de Noailles durant la Guerra dels Nou Anys. El 1794, en el context de la Guerra Gran, entre les monarquies absolutistes europees contra la França revolucionària, el general Dagobert capturà i incendià la vila. La darrera destrucció que sofrí la vila se situa en el si de la tercera guerra carlina (1872-1876). En aquest cas, Camprodon es trobava dins el territori adscrit al bàndol carlí del pretendent Carles VII i fou escenari d'operacions militars. Amb l'arribada de la restauració borbònica i la pacificació social del territori, Camprodon experimentà una notable prosperitat i estabilitat. Entre la puixant burgesia catalana, Camprodon es convertí en una destinació de vacances de muntanya. La "Suïssa dels barcelonins", en paraules de Bosch de la Trinxeria, experimentà un fort creixement urbanístic, amb l'aparició d'immobles d'arquitectura singular. L'alcalde de Barcelona Bartomeu Robert i Yarzábal fou un dels primers membres de la colònia d'estiuejants burgesos a Camprodon, quan inicià el costum vers el 1877. La proximitat del ferrocarril a Sant Joan de les Abadesses augmentà la potencialitat turística de la vila. Amb tot, la Guerra Civil espanyola estroncà aquesta prosperitat turística, i fins a l'etapa del desarrollismo franquista, la vila no tornà a recuperar el turisme perdut, aquest cop com a turisme de masses. Actualment, Camprodon és una destinació important dels estiuejants de muntanya. En un altre ordre de les coses, Camprodon fou el lloc de naixement del compositor Isaac Albéniz i de l'escultor Joaquim Claret i Vallès. Llocs d'interès A banda de la llista de monuments de Camprodon inclosos en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català, l'any 2015 l'Ajuntament preparà una ruta urbana amb plafons explicatius multilingües i codis QR de 17 punts d'especial interès: Casa natal d'Isaac Albéniz. Situada a la plaça de la Vila, lloc de naixement del compositor i intèrpret de piano Isaac Albéniz. Can Suris. Edifici modernista. Església de Santa Maria. L'església parroquial de Camprodon és una barreja d'estils: edificada en romànic, té actuacions menors a les voltes de la nau central en gòtic i una capella annexa en barroc. El temple conserva lArqueta de Sant Patllari. Monestir de Sant Pere. Construït a mitjan per Guifred II de Besalú per a l'orde benedictí, segueix l'estil romànic i la planta és de creu llatina, amb absis central i cimbori octogonal que aguanta la torre del campanar. Hospital geriàtric. Edifici amb referències noucentistes. Va ser pagat per subscripció popular a través d'una junta formada per estiuejants i camprodonins. El pintor Darius Vilàs va fer donació de dos quadres pintats al fresc per a les dues sales grans. Can Roig. Edifici modernista inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Capella del Roure. Petita capella oratori inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Passeig de la font Nova. Paral·lel al riu Ritort, és el lloc on es van construir les primeres cases d'estiueig l'any 1880. Antiga fàbrica de galetes Birba. Construïda el 1929, té adossada la casa familiar i un jardí de mallofrers. Actualment (2015) a la nau abans ocupada per la fàbrica hi ha un parc infantil. Passeig Maristany. Majestuós passeig voltat de cases algunes de les quals projectades per arquitectes com Duran i Reynals, Coderch, Mitjans, Sagnier, etc. El Prat (Pl. del Dr. Robert). Plaça de mercat dominical, seu de diferents edificis singulars com l'hotel Camprodon (abans Rigat) i el Casal Camprodoní. Pont nou. Bastit sobre el riu Ter, data del , amb actuacions als segles i , permetia l'entrada a la vila i era part de la via cap a la Cerdanya. Casa de la Vila (Ajuntament). Monòlit a Pau Pujol. Monòlit commemoratiu de pedra amb un basament del mateix material. Està situat a l'extrem d'un petit jardí públic al costat de la carretera de St. Joan. Cisellat a la pedra, es pot llegir: "Al dia 5 Octubre del 1794 mataren a Pau Pujol paraire a l'altra part de Ter los francesos per defansa la Fe i la Patri". Convent del Carme. Casa Marquès. Imponent edifici, casa residencial del Marquès d'Alfarràs des del S. XVII, i actualment restaurada. Castell. Muralles i baluards de l'antic castell de St. Nicolau. Altres punts d'interès són: Museu d'Isaac Albéniz. L'Ajuntament de Camprodon manté un museu dedicat al compositor català, nascut a la vila el 1860. Igualment, cada any a l'estiu se celebra un festival de música que porta el seu nom. Passeig de la Font Nova i Passeig Maristany. Ambdós passeigs són els eixos centrals de les zones residencials dels primers estiuejants burgesos que van arribar a Camprodon a la fi del i a començaments del . Alguns residents foren l'aleshores alcalde de Barcelona Bartomeu Robert i el president del govern de la Segona República espanyola, Juan Negrín. Les fonts. La vila de Camprodon es feu famosa entre els seus estiuejants no solament pels seus paisatges pirinencs i temperatures agradables a l'estiu, sinó també per les seves mantes fonts a la rodalia del nucli urbà, com la Mare de la Font, la Font Nova, la Font de Sant Patllari o la Font del Vern. Edificis modernistes. L'activitat lligada al turisme de principis del va comportar la introducció del Modernisme a la vila. Per exemple, l'antic hotel Rigat, ara anomenat Camprodon; Can Roig; Can Suris (també anomenada "la casa de les monges"); Can Blanch; Can Vila o Can Cabot. Excursionisme. Des de principis del , amb Cèsar August Torras, Camprodon és un punt clau de les excursions de muntanya, a peu i en bicicleta. Més de 1.200 quilòmetres d'aquests camins han estat recentment marcats i rehabilitats. Castells i fortificacions. Actualment ocupat per finques privades, l'antic castell de St. Nicolau encara mostra uns imponents baluards i muralles. Pels volts de Camprodon podem trobar les restes dels castells de Rocabruna, la Roca, i les Torre Cavallera i les ruïnes del Castell de Creixenturri, dominant l'entrada a la Vall de Camprodon, una a cada costat del riu Ter, pel pas de les Rocasses. Altres construccions més modernes, però actualment ocultes per la vegetació i abandonades, són els búnquers i fortificacions de la Línia P, que es van construir durant els primers anys de la dictadura del general Franco. Com a escenari de diversos fets bèl·lics (Remences, Carlinades, etc), cal destacar-ne especialment la Batalla de Camprodon (s. XVII) i el fet de ser l'escenari de la duríssima retirada i exili republicà sota la neu i el gel el febrer de 1939. Muntanyes Mont de Llor és una serra situada al municipis de la Vall de Bianya i el de Camprodon, amb una elevació màxima de 1.195 metres. Montfalgars o Mont Falgars és una muntanya de 1.608,5 metres situada en el triterme entre el terme comunal de Prats de Molló i la Presta, de la comarca del Vallespir, a la Catalunya del Nord, i els termes municipals de Camprodon i Molló. Montfalgars és el punt de trobada de les comarques de la Garrotxa, el Ripollès i el Vallespir. Sol ser objectiu de rutes de senderisme,Ruta de wikiloc tant des de Beget com des de Molló. El Puig Moscós és una muntanya de 1.739 metres que es troba entre els municipis de Camprodon i de Molló. Al cim hi ha un vèrtex geodèsic (referència 294079001). La Serra del Nevà és una serra situada al municipi de Camprodon, amb una elevació màxima de 1.177 metres. El Puig Ou és una muntanya de 1.299 metres que es troba entre els municipis de la Vall de Bianya i de Camprodon. Separa la Vall del Bac, al sud, de la Vall de Bolòs i Salarsa, al nord. Al cim podem trobar un vèrtex geodèsic (referència 295083002). Aquest cim està inclòs al Repte dels 100 cims. La Serra de Bestracà és una serra situada entre els municipis de Montagut i Oix i el de Camprodon, amb una elevació màxima de 1.056 metres. En el seu vessant sud trobem l'ermita romànica de Sant Andreu de Bestracà; i en el seu cim, les ruïnes de l'antic castell i l'ermita de Sant Julià. El Puig Xoriguer és una muntanya de 711 metres que es troba al municipi de Camprodon. Es troba a l'oest de Salarça i a l'est dels Llisos de Bolassell. La Serra Llarga de Monars és una serra situada al municipis de Camprodon i de França, amb una elevació màxima de 1.391 metres. El Collet d'Arrencafels és una collada a 1.138 m, sobre la pista forestal entre Creixenturri i Resclusanys. Comunica la vall de Bolòs amb la vall del Bac. El Puig Dot és una muntanya de 1.269 metres que separa la Vall de Bolòs, a l'est, de la de Creixenturri, a l'oest. L'Amorriador és una muntanya de 1.105 metres que es troba entre els municipis de Montagut i Oix, a la comarca de la Garrotxa, i de Camprodon, a la comarca del Ripollès. La Serra d'Anyers és una serra amb una elevació màxima de 1.021 metres. El Puig dels Arcons és una muntanya de 1.025 metres. L'Ascensió és una muntanya de 1.352 metres. S'hi pot accedir sortint de Camprodon pel camí de l'hospital vers la casa de pagès de la Campa, muntanya amunt. Al seu cim hi ha un petit oratori. Les Assuques és una muntanya de 1.202 metres. El Coll de la Bau és una collada sobre la pista forestal entre Creixenturri i Resclusanys. Comunica la vall de Bolòs amb la vall del Bac. Es troba a 1.061 metres. El Puig de Bestracà és una muntanya de 1.056 metres, tot i que geogràficament és part de l'Alta Garrotxa. És fàcilment accessible a partir de la carretera que uneix Beget i Oix. Al cim podem trobar un vèrtex geodèsic (referència 297082001). Aquest cim està inclòs al Repte dels 100 cims. El Puig de Cal Pubill és una muntanya de 1.401 metres, que es troba al racó sud-est del terme de Prats i Molló i la Presta, al nord-oest del de Beget (i de Camprodon, actualment). Aquest puig és destí freqüent de les rutes de senderisme d'aquest sector dels Pirineus. El Corbera és una muntanya de 1.195 metres. El Serrat dels Boixos és una serra situada als municipis de Montagut i Oix, a la comarca de la Garrotxa, i el de Camprodon, amb una elevació màxima de 885 metres. El Turó del Pontellí és una muntanya de 1.327 metres. El Serrat de Queralbs és una serra amb una elevació màxima de 1.174 metres. El Puig Cubell és una muntanya de 918 metres Administració Demografia El 1717 incorpora Santa Maria de Camprodon; el 1857, Beget, Bestracà, Bolòs, Cavallera, Rocabruna i Salarsa; el 1965, Freixenet de Camprodon; i el 1970, Beget. Fills il·lustres Isaac Albéniz: 1860-1909, compositor. Manuel Bernades i Rovira: 1831-1907, propietari agricultor conegut com el Parmentier espanyol. Joaquim Claret i Vallès: 1879-1964, escultor. Francesc d'Assís Galí i Solà: -1914, sacerdot escolapi i pedagog. Alexandre Galí i Coll: 1886-1969, pedagog, lingüista i historiador. Josep Cuatrecasas i Arumí: 1903-1996, botànic. Manel Surroca i Claret: 1917-2007, pintor. Fills adoptius Bartomeu Robert i Yarzábal, 1842-1902, metge i alcalde de Barcelona. Alfonso Alzamora i Albéniz, 1914-2010, pintor, escultor, net del compositor Isaac Albéniz i promotor del museu Albéniz a Camprodon. Lluís Martínez Sistach, 1937, cardenal i arquebisbe de Barcelona. Joan Manuel Serrat, 1943, cantautor. Medalla de Bronze de la Vila L'u d'octubre de 2016 l'ajuntament de Camprodon va lliurar la medalla de bronze de la Vila a tres veïns destacats per la seva implicació en l'excel·lència, eficiència i millora constant dels serveis públics a favor dels ciutadans del municipi. Josep Maria Batlle i Batchelli Francesc Carola i Pulí Pere Ignasi Isern i Pascal Gastronomia La vila de Camprodon destaca per les seves especialitats en embotits de porc, tals com bull, llonganissa, pernil, etc. Igualment, són conegudes les seves galetes i massapans. Les galetes que fabrica Can Birba són les més conegudes fora del municipi i també reconegudes mundialment. Camprodon també gaudeix de restaurants de renom, que fan de la cuina catalana un gran plaer per a tots els visitants i vilatans. Comunicacions La situació geogràfica de Camprodon en dificulta a bastament el pas de vies de comunicació. Així doncs, l'única carretera principal que travessa el municipi és la C-38, que surt de l'eix Olot-Ripoll C-26 i arriba fins a la frontera hispanofrancesa pel Coll d'Ares. Camprodon és de pas obligat per anar a les poblacions de Llanars, Vilallonga de Ter i Setcases, a través de la GIV-5264; i Molló, per la mateixa C-38. Referències Vegeu també Escuts i banderes del Ripollès Serra del Pla de la Guaitada Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Pàgina de la Vall de Camprodon Vídeo de Camprodon a Youtube


text: Campelles és un municipi català de la comarca del Ripollès, està situat al nord-oest de la regió de l'Alt Ter. Pertany administrivament a les Comarques Gironines. El poble està situat a uns 6 quilòmetres de Ribes de Freser. La seva església està dedicada a Sant Martí. Geografia Llista de topònims de Campelles (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Demografia Refugis Refugi de Pla de Prats En cultura popular En el disc Sol d’hivern (2022), la cantautora Laia Llach va compondre la cançó Campelles en referència a aquesta localitat. Vegeu també Tossal de Ripoll Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Cervera és una ciutat del centre-oest de Catalunya, capital de la comarca de la Segarra i cap del partit judicial de Cervera, a la Vegueria de Ponent. El municipi de Cervera, de 55,19 km2, es troba dins la Depressió Central al sector meridional de la comarca de la Segarra. La població censada és de 9.440 habitants. El paisatge de Cervera mostra uns terrenys molt aprofitats, conreats arreu. El relleu del terme és força representatiu del paisatge de la comarca. Hi predominen les valls amples i generalment poc fondes, i emmarcades per llargues carenes pràcticament horitzontals. La ciutat es caracteritza per la riquesa del seu patrimoni cultural i monumental. Un total d'onze monuments del municipi estan catalogats com a Bé Cultural d'Interès Nacional (BCIN) per la Generalitat de Catalunya: el castell (), l'església de Sant Pere el Gros (), el recinte emmurallat (), la parròquia de Santa Maria (segles ), l'edifici de la Paeria (segles ), la Universitat (), el nucli històric, el Sindicat () i els castells dels nuclis agregats Castellnou d'Oluges, la Prenyanosa i Malgrat. Etimologia El terme Cervera ja apareix en documents al . Probablement prové del llatí Cervaria, «terra de cérvols». Història Orígens L'any 1026, tres famílies pageses van construir un primer establiment a la Segarra, en aquells moments deshabitada. Més tard els comtes de Barcelona els van confirmar la possessió d'aquelles terres que havien ocupat, molt probablement per reafirmar el seu poder, ja que la Segarra era en aquells moments una zona fronterera entre el domini cristià i el musulmà, creant una primera fortalesa (castrum Cervarie). Estabilitzada la frontera occidental a Lleida l'any 1149, Cervera va créixer ràpidament en forma de vila closa (amb les cases adossades a la muralla, és a dir la paret de les cases era alhora el mur defensiu). Els habitants s'havien alliberat dels abusos dels senyors feudals, i a partir de privilegis reials el municipi s'organitzà successivament en forma de Confraria (1182), de Consolat (1202), i des del 1267 fins a l'actualitat, de Paeria. No fou, però, fins al , concretament l'any 1702, que no se li concedís el títol de ciutat per part del rei Felip V. La Universitat Carles II, últim rei espanyol de la casa d'Àustria, mor l'any 1700, i en el seu testament deixa com a hereu de tots els seus dominis Felip d'Anjou. El nou rei, amb el nom de Felip V, és acceptat tant al regne de Castella com a la Corona d'Aragó. El Regne d'Anglaterra, al capdavant de les nacions contràries al predomini dels Borbons, proposava com a successor del tron espanyol Carles III d'Aragó i l'any 1702 comença una guerra civil espanyola (la Guerra de Successió) i l'any 1705 la Corona d'Aragó canvià de bàndol. A Cervera hi havia partidaris de totes dues faccions com en la majoria de poblacions catalanes. Finalitzada la guerra, Cervera, que havia quedat devastada, va decidir donar suport als que governaven (els Borbons) i va enviar dos ambaixadors a la Cort amb la missió de convèncer els ministres de Felip V de la seva fidelitat absoluta, amb la finalitat d'obtenir una recompensa lògica i en una de les 30 peticions demanaven un estudi general —una universitat- com el de Lleida. Felip V, doncs, va ordenar construir una gran universitat central a Cervera i abolir-ne la resta (pel decret de Nova Planta). La creació de la Universitat de Cervera significà un augment econòmic important per a la ciutat, en part pels beneficis que ocasionà l'allotjament de prop de 2.000 estudiants, fet que provocà que la població de Cervera es doblés. Decadència i prosperitat L'any 1842 els estudis universitaris van ser traslladats a Barcelona, cosa que va representar una pèrdua econòmica important. L'arribada del ferrocarril a la ciutat l'any 1860 i la millora d'alguns serveis públics (com l'abastament d'aigua), juntament amb l'establiment de diverses indústries i d'un important comerç de vi, ocasionaren una certa revifalla econòmica. Durant la Tercera Guerra Carlina, la matinada del 16 de febrer de l'any 1875, els carlins van intentar conquerir Cervera, ocupada per les forces liberals, però van ser rebutjats. En record de la batalla es du a terme la Processó del Puro. L'aparició de la fil·loxera va provocar la ruïna de moltes vinyes de la Segarra, cosa que comportà una forta crisi en el comerç vinater cerverí, que es recuperà una mica amb la creació del Sindicat Agrícola (1919). L'arribada de la democràcia Cervera va participar activament en la transició de la democràcia i la restitució de les llibertats, la Generalitat i l'Estatut d'Autonomia de Catalunya. La ciutat va acollir el 1976 la Marxa de la Llibertat i va tenir un nucli de l'Assemblea de Catalunya. Els seus habitants van recuperar el carrer com a espai de sociabilitat i també com a espai de festa, així doncs la naixent Assemblea de Joves de Cervera va impulsar la recuperació dels gegants de la ciutat, la dinamització de la Festa Major del Sant Crist i la creació de la setmana cultural Isagoge; i va crear juntament amb la redacció de la Revista El Carreró de les Bruixes la festa de l'Aquelarre de Cervera, una celebració que porta prop de quaranta edicions fent nom a la ciutat. La ciutat ha portat a terme grans transformacions socials, urbanístiques i culturals des l'entrada a la democràcia als anys setanta. Geografia Llista de topònims de Cervera (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc) El municipi de Cervera, de 55,19 km2, és al sector meridional de la comarca de la Segarra. El terme de Cervera, però, no ha estat sempre tan extens. Fins al 1972 el municipi tenia una extensió de 38,0 km2, i comprenia, a més de la ciutat de Cervera, el poble de Vergós de Cervera i la quadra de Monells. Aquest any li fou agregat l'antic municipi de la Prenyanosa, de 17,2 km2, del qual formaven part la Prenyanosa, Malgrat, Castellnou d'Oluges, la Cardosa i les caseries de Tudela i de Queràs. El terme de Cervera limita al nord amb Torrefeta i Florejacs i Tarroja de Segarra, pel nord-est amb Sant Ramon, per l'est amb les Oluges i Estaràs, al sud-est amb l'extens municipi de Ribera d'Ondara, al sud amb Montoliu de Segarra i Granyena de Segarra i per l'oest amb Granyanella i els Plans de Sió. El relleu del terme és força representatiu del paisatge de la comarca. Hi predominen les valls amples i generalment poc fondes, i emmarcades per llargues carenes pràcticament horitzontals. El punt més alt de Cervera és a la capçalera de la riera de Monells on arriba a 650 m d'altitud, prop del límit amb el municipi de Ribera d'Ondara. Altres punts que destaquen són el tossal de la Bagassa (548 msnm), Turó del Terròs (575 msnm), el tossal de Miralles (593 msnm), los Tossalets (599 msnm) i l'emblemàtic Tossal de les Forques (562msnm). La característica física més destacada és l'existència de dues valls: la del riu Ondara i la del Sió. El riu d'Ondara solca el municipi en direcció SE-W. El riu entra al terme després de deixar a l'esquerra el poble de Sant Pere dels Arquells i fa cap a Vergós. El riu passa a tocar del sector meridional de la ciutat, a prop de l'ermita de Sant Pere el Gros. El riu d'Ondara rep per l'esquerra les aigües del Torrent Salat i per la dreta hi vessa la riera de Monells. El Sió passa pel nord del municipi de Cervera en direcció SE-NW. El riu entra al terme tot just després de deixar a la dreta el poble de Les Oluges. Poc abans del poble de Castellnou d'Oluges hi ha l'aiguabarreig amb el clot de Llobateres, que hi desguassa per la dreta, igual que ho fa el barranc de Malgrat. El riu es perd en terres del terme de Tarroja de Segarra després de deixar a l'esquerra el poble de la Prenyanosa. El paisatge de Cervera mostra uns terrenys molt aprofitats, conreats arreu. Destaquen els marges i les parets que esglaonen els antics pendents, en alguna vall i indret elevat encara perduren els boscos de garrics, de pins, d'alzines i roures. La principal via de comunicació per a accedir a Cervera és l'Autovia A-2 de Barcelona a Madrid. La N-II travessava la ciutat mitjançant un túnel que passa per sota el nucli antic foradant el tossal per sota les muralles. Aquest túnel es va construir després de la guerra civil espanyola, l'any 1945; la major part dels seus treballadors eren presoners i per fer forat s'utilitzaven voladures amb dinamita amb les consegüents tremolors de les cases dels habitants de Cervera. Les obres finalitzaren l'any 1949 i el túnel es va inaugurar l'11 de juliol del mateix any. També és important l'eix transversal (C-25) que comunica Cervera amb Girona. Es pot arribar també a Cervera mitjançant la línia de ferrocarril R12 que uneix Lleida amb Barcelona passant per Manresa. Aquesta línia va ser inaugurada el dia 30 d'abril de 1860. Política i govern Composició de la corporació municipal El Ple de la Paeria està format per 13 paers. En les eleccions municipals de 28 de maig de 2023 en foren 5 del Partit dels Socialistes de Catalunya, 3 de Junts per Cervera (Junts), 3 de Solucions i Futur (SiF) i 2 d'Esquerra Republicana de Catalunya-Acord Municipal. Alcaldes en el període democràtic Demografia El 1787 incorpora Vergós i el 1972 l'antic municipi de la Prenyanosa, que inclou la Cardosa, Castellnou d'Oluges i Malgrat. Festivitats Festa Major del Santíssim Misteri, festa major d'hivern de Cervera. Se celebra el 6 de febrer i la seva vigília el 5 de febrer amb el tradicional cant de les Completes. Antigament era la festa més important de la ciutat, després del Corpus, amb una gran participació popular: tronades, cercaviles del seguici festiu (gegants, ball de bastons, àliga...), processons, fira de bestiar, concerts i balls al Casal Català i al Centre Obrer. Processó del Puro. Se celebra el 16 de gener, i és una processó laica de la Paeria fins al cementiri per commemorar la derrota dels carlistes davant els liberals en les carlinades. Alguns homes hi anaven amb el puro encès a diferència de les processons religioses. Passió de Cervera. Se celebra a la ciutat des de 1447, data que consta en els primers documents històrics que hi fan referència. Els mesos de març i abril es realitzen les diferents representacions en el Gran Teatre de la Passió de Cervera, fet especialment per albergar-la i que actualment consta de 1700 localitats i mou tot el cicle de teatre de la ciutat amb una programació teatral estable durant tot l'any. Corpus Christi, celebrada a la ciutat des de 1337. El dissabte se celebra la Festa dels Diables de Cervera - Carranquers amb una mostra de cultura popular i la representació del ball parlat per part del Ball de Diables. L'endemà, diada de Corpus, es confeccionen les tradicionals catifes de flors, al migdia se celebra la processó religiosa en honor del Santíssim Sagrament i a la tarda una cercavila amb la imatgeria i danses del seguici festiu. Festa de Sant Magí. Se celebra el 19 d'agost, amb el repartiment de l'aigua miraculosa del Santuari de Sant Magí de Brufaganya transportada amb mules i cavalls carregats d'argadells guarnits amb boix. Aquelarre. Se celebra el cap de setmana de l'últim dissabte d'agost des de 1978. Festa del foc, de bruixes, diables, correfocs, espectacles, música, màgia i esoterisme. Isagoge, setmana cultural, que se celebra els dies anteriors a la Festa Major del Sant Crist. Festa Major del Sant Crist, festa major d'estiu. Se celebra el cap de setmana del quart diumenge de setembre, de divendres a dilluns. Es realitzen gran diversitat d'actes culturals i tradicionals entre els quals destaca el pregó i la tronada del divendres al vespre, la trobada de gegants del dissabte a la tarda, diumenge amb ofici, passada del seguici festiu i actuació castellera; i dilluns, la festa major petita, seguici festiu infantil i activitats per als més petits. (vegeu també el Seguici Festiu de Cervera) Entitats La ciutat té una rica vitalitat associativa històricament. Actualment té prop de 200 entitats, associacions i fundacions que donen vida i enriqueixen les places, espais i carrers de la població amb multitud d'activitats socials, musicals, esportives, culturals, tradicionals o comercials al llarg de l'any. Ball Diables de Cervera - Carranquers Els Carranquers de Cervera són una colla de diables fundada l'any 1994. Tanmateix, la primera referència escrita dels diables a la ciutat la trobem en l'ordenació de la processó de Corpus de l'any 1411. Disposa d'una colla gran i una colla infantil, així com de bestiari, grallers i tabalers. Participen activament en les festes de la ciutat amb correfocs, carretillades i seguicis populars. Club Natació Cervera El Club Natació Cervera és un club fundat a principis de la temporada 2007/08 per Joan Lluís Mas Aguilar a Cervera. Cada any organitza el Trofeu Fira de Sant Isidre A la temporada 2013/14 va entrar a la tercera divisió de la Copa Catalana de clubs absoluta de natació. Finalment el club es va aconseguir mantenir a tercera divisió obtenint la quarta plaça. La temporada 2015/16 va arribar el primer gran èxit a nivell d'equip per al Club Natació Cervera quan va aconseguir ascendir a segona divisió per primera vegada a la seva història quedant segon a tercera divisió. Conjunt patrimonial monumental i artístic La ciutat es caracteritza per la riquesa del seu patrimoni cultural i monumental. Un total d'onze monuments del municipi estan catalogats com a Bé Cultural d'Interès Nacional (BCIN) per la Generalitat de Catalunya: el castell (), l'església de Sant Pere el Gros (), el recinte emmurallat (), la parròquia de Santa Maria (segle ), l'edifici de la Paeria (segle ), la Universitat (), el nucli històric, el Sindicat () i els castells dels nuclis agregats Castellnou, la Prenyanosa i Malgrat. Església de Santa Maria, d'estil gòtic català, té tres naus, una torre octogonal, i una notable porta romànica. Església de Sant Miquel de Tudela, església romànica als afores de Cervera. Església de Sant Antoni, dels segles al , hi una talla del Sant Crist del . Universitat, bastida entre el 1718 i el 1740, és d'estil neoclàssic amb ornaments barrocs a la façana exterior. Aquí va estudiar Narcís Monturiol i Estarriol, Joan Prim, Jaume Balmes i Milà i Fontanals. És l'únic edifici d'arquitectura civil del a Catalunya. Muralles, construïdes durant el per ordre de Pere III el Cerimoniós. Carreró de les bruixes, es pot observar l'estructura medieval de la vila i lloc de naixement de la festa de l'Aquelarre. Església de Sant Joan, del , formava part de l'antic Hospital de Sant Joan de Jerusalem. Auditori municipal, on l'any 1359 se celebraren les Corts Catalanes i el 1469 va tenir lloc el parlament pel qual Ferran el Catòlic acceptava les condicions de casament amb Isabel de Castella. Convent de Sant Agustí, dels segles i , conserva la seva fisonomia medieval. Hospital de Berenguer de Castelltort, fundat a finals del per un mercader cerverí. Farinera del Sindicat Agrícola, edifici modernista construït per Cèsar Martinell -patrimoni industrial de la ciutat-. Sant Pere el Gros, és una petita ermita romànica del , l'única resta del conjunt monàstic que hi havia hagut vinculat al monestir de Ripoll. És un dels pocs exemples de rotonda romànica a Catalunya. Casa Duran i Sanpere, actual seu del Museu Comarcal de Cervera. Edifici de final del -declarat BCIN- que en el seu interior converva intactes els objectes i sales d'una casa burguesa. Paeria de Cervera, edifici barroc palau del govern municipal amb les mènsules que sostenen els balcons. Les mènsules representen els cinc sentits i les raons per les quals es pot anar a la presó. Plaça del Fossar, plaça amb mirador des d'on es pot apreciar tota la comarca de la Segarra. Carrer Major El Carrer Major és un dels carrers més importants de la ciutat. S'hi poden observar unes quantes façanes caracteritzades per obertures d'arc rebaixat, amb la clau central i petites finestres sota teulada. És una clara influència de l'arquitectura de la Universitat i de l'època d'esplendor que va viure la ciutat amb el seu establiment. Bandera i escut L'escut té com a figura principal el cérvol, que dona nom a la vila, però en els esmalts dels senyors de Cervera, que eren diferents dels esmalts del cérvol de la vila de Cervera. El 2015 es va aprovar tramitar el canvi de manera que l'escut passava a ser igual però els cérvols serien d'or sobre fons de gules (vermell). La bandera es proposava que fos en "x" en lloc de en creu, amb el cérvols daurats sobre fons vermell. Personatges destacats Cerverí de Girona o Guillem de Cervera (1259-1285), trobador de Jaume I. Josep de Vega i de Sentmenat (1754-1831), professor de la Universitat de Cervera, polític català a les Corts de Cadis i iniciador de l'estudi del folklore a Catalunya. Josep Finestres i Monsalvo (1688-1777), jurista, catedràtic i vicecanceller de la Universitat de Cervera. Ramon Llàtzer de Dou i de Bassols (1742 - 1832), jurista, Canceller de la Universitat de Cervera i president del Congrés dels Diputats de l'Estat Espanyol. Josep Salvany i Lleopart (1777-1810), metge militar i cirurgià. Copartícep de la Reial Expedició Filantròpica de la Vacuna. Joan Pont i Cos (1813-1885), eclesiàstic i compositor de música religiosa. Anna Maria Janer i Anglarill (1800-1885), beata fundadora de l'ordre la Congreació de les Germanes de la Sagrada Família d'Urgell. Agustí Duran i Sanpere (1887-1975), historiador, arqueòleg, arxiver i museòleg català. Impulsor de polítiques culturals a la Generalitat de Catalunya i a l'Ajuntament de Barcelona. Joan Comorera i Soler (1894-1958), conseller d'Economia i Agricultura de la Generalitat de Catalunya (1934). Josep Benet i Morell (1920-2008), polític, historiador i editor català, figura destacada del catalanisme polític. Ramon Turull i Bargués (1922-2003), mestre, escriptor, llibreter i editor cerverí. Jaume Ferran i Camps (1928-2016), poeta i professor. Josep Solsona i Duran (1932-1975), poeta. Rosa Fabregat i Armengol (1933), escriptora i farmacèutica. El 2017 rep el Premi Creu de Sant Jordi. Eulàlia Duran i Grau (1934), historiadora i professora de la Universitat de Barcelona. Premi Creu de Sant Jordi 2006. Josep Ramoneda i Molins (1949), periodista, filòsof i escriptor en català i castellà. Pepa Fernández i Vallés (1965), periodista i presentadora a Radio Nacional. Toni Nadal i Segura, (1971-2012), meteoròleg de Televisió de Catalunya. Rosaura Esteve-Puig (1981), investigadora en el camp de la biologia molecular del càncer. Marc Márquez i Alentà (1993), pilot de motociclisme, vuit vegades campió del món. Àlex Márquez i Alentà (1996), pilot de motociclisme, dos cops campió del món de motociclisme (2014 i 2019). Argent Déu Joval, constructor de gralles. Uns dels primers constructors de Gralla (instrument) en la recuperació de l'instrument als anys 1980. Manel Pedrós, ex-bateria del grup català Blaumut. Comunicacions Es pot arribar a Cervera: En cotxe: per les autovies A-2 i C-25 i les carreteres N-II, L-303, L-311 i L-214 En tren: Renfe Operadora - Estació de Cervera, línia En autobús: Línia L-28: Girona - Lleida (eixBus) Línia e1: Lleida - Cervera (ALSA) Línia Aeroport T1 - Barcelona - Igualada - Lleida (ALSA) Línia Barcelona - Eth Pònt de Rei (ALSA) Línia Barcelona - Balaguer (ALSA) Referències Bibliografia Vegeu també Vila del llibre Enllaços externs Paeria de Cervera Turisme Cervera Lloc web dedicat a Cervera Cervera Viles closes de la Segarra


text: El Comtat és una comarca central del País Valencià, amb capital a Cocentaina. L'any 2021 tenia 28.112 habitants. Geografia i economia El Comtat limita al nord i oest amb la Vall d'Albaida i la Safor, a l'est amb la Marina Alta i la Marina Baixa i al sud amb l'Alcoià. El Comtat està ubicat al nord de la província d'Alacant, i el seu accident geogràfic més important és la gran depressió de la Foia de Cocentaina, prolongada en la vall de Perputxent. Aquesta depressió, vertebrada pel riu Serpis, es troba envoltada d'un conjunt de serres que sobrepassen els mil metres d'altitud: la serra de Mariola, la serra d'Aitana, la serra del Benicadell, la Serreta, la Serrella, la serra d'Alfaro, etc. Malgrat que en la proposta oficial de la Generalitat apareix com una comarca separada de l'Alcoià, la gran majoria de geògrafs que han elaborat propostes de comarcalització identifiquen aquestes dues comarques unides en una sola amb el nom de Valls d'Alcoi o Muntanyes d'Alcoi; la qual cosa tindria més sentit per les relacions econòmiques, històriques i culturals amb Alcoi i la resta de la comarca. Actualment, 11 poblacions del Comtat estan organitzades formant la mancomunitat de Mariola, sota la presidència de Rafael Climent, alcalde de Muro. L'economia de gran part de la comarca està basada en l'agricultura de secà, encara que la Foia de Cocentaina està fortament industrialitzada, sobretot en indústria tèxtil, i antigament també en calcer i indústria paperera. Història Al Comtat s'han descobert una gran quantitat d'assentaments prehistòrics, tant del paleolític, del neolític, com de l'edat del bronze. De fet, a Beniarrés, es troba la cova de l'Or,que ha estat catalogada com el jaciment neolític més important del País Valencià. També, el Comtat és una de les zones on més acumulació hi ha de jaciments de pintures rupestres incloses en el Patrimoni de la Humanitat de l'Art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica. A l'època ibèrica el Comtat torna a ser una important regió. De fet, una de les grans regions iberes del sud-est peninsular s'anomena Contestania. Al comtat, sobretot a la Foia de Cocentaina, abunden els jaciments arqueològics: l'Alberri, la Serrella, les Jovades, la Covalta, el Cabeço de Mariola, etc. Malgrat això, es podria dir que una part molt important de la història del Comtat es desenvolupa a l'edat mitjana, al voltant de l'estratègic castell de Cocentaina i el comtat que allí es va crear, donant així el nom a la comarca. El primer comte de Cocentaina fou l'almirall Roger de Llúria. Des d'aleshores, les poblacions cristianes i musulmanes conviviren en aquestes terres durant un llarg període. Això va provocar nombroses revoltes i situacions conflictives, com per exemple les tres revoltes morisques d'Al-Azraq, al . Passà per compra als Roís de Corella, d'origen navarrès. El 1609, l'expulsió dels moriscos fou especialment dramàtica per a la comarca, no sols per les revoltes que es van originar, sinó també perquè, finalment, moltes poblacions quedaren despoblades i la gran majoria de terres foren abandonades. El comtat passà posteriorment als Benavides, i per enllaç matrimonial als Fernández de Córdoba. Recentment, als Hohenlohe-Langenburg. Probablement, per la influència del veí poble d'Alcoi, la Foia de Cocentaina es beneficià d'una creixent industrialització que hui en dia encara és la base econòmica de la comarca. Delimitacions històriques La comarca del Comtat és de creació moderna, l'any 1989, i històricament i íntegrament formava part de l'antiga comarca de les Valls d'Alcoi. Aquesta comarca apareix al mapa de comarques d'Emili Beüt, Comarques naturals del Regne de València, publicat l'any 1934. A més, el Comtat històric sols englobava Muro, Cocentaina, L'Alqueria d'Asnar, Gaianes i Alcosser de Planes, que junt a la vall de Perputxent i la Baronia de Planes formaven en l'edat mitjana el quarter de Cocentaina. Així i tot, els pobles del Comtat sempre han estat considerats com a part de la comarca d'Alcoi, per tant l'actual divisió entre l'Alcoià i el Comtat és recent. Frainós és una subcomarca del Comtat formada pels municipis d'Alcoleja, Benasau i Benilloba. Referències Vegeu també Llista de monuments del Comtat Escuts i banderes del Comtat


text: La Canal de Navarrés és una comarca del centre del País Valencià, amb capital a Énguera. Limita pel nord amb la Foia de Bunyol, al nord-est amb la Ribera Alta, al sud amb la Costera, i a l'oest amb Castella i la Vall de Cofrents. Té una superfície de 709 km2, repartida entre 8 municipis. Els municipis d'aquesta comarca són: Comarca històrica La Canal de Navarrés és una comarca històrica que ja apareixia al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934. La sola diferència respecte a l'actual és que aleshores també n'eren part els municipis de Tous (Ribera Alta) i Dosaigües (Foia de Bunyol). Demografia El procés demogràfic de la Canal de Navarrés es caracteritza per l'envelliment poblacional i el risc de despoblament. El mercat laboral limitat i les dificultats de transport es troben entre les possibles causes. Llengua Els parlars de la Canal de Navarrés tenen trets compartits amb les comarques xurres. No obstant això, la varietat lingüística de la zona té un major nombre d'elements valencians que no pas el castellà xurro. De fet, hom considera la parla de la Canal un dialecte mixt, compost de castellà i valencià. L'origen i evolució d'aquest dialecte és força incert i cal parar atenció a testimoniatges històrics. Una hipòtesi tradicional és la que va formular J. Hadwiger (1905) arran els seus estudis in situ de la frontera de domini valencianoparlant. Hadwiger va determinar que la base lingüística originària és el valencià però que, ja aleshores, s'emprava únicament per la gent vella i, a més, s'empobria ràpidament dels elements valencians degut a un procés de castellanització progressiva. Una altra hipòtesi (1970) considera que la base originària és essencialment aragonesa i que continus períodes de valencianització i posterior castellanització van configurar un dialecte barrejat. La presència de valencianoparlants és evident si s'examinen els cognoms del Libre dels béns de 1798: Alcover, Aparici(o), Ballester, Barberà, Borrell, Cantó, Carbonell, Claumarchirant, Domènech, Esteve, Fabra, Ferrer, Ferrí, Fuster, Galbís, Llobregat, Moliner, Piqueras, Polop, Rovira, Tolsà, Tortosa i Verger. Algunes de las característiques del dialecte mixt de la Canal de Navarrés són: - abundància de valencianismes - ús d'adverbis pronominals: “Me’n voy”, “se'n vamos”, “no te’n doy” - ús de “tu” y “mi” en casos preposicionals: “Con mi”, “con tu” - ús de pretèrit perifràstic modificat: “vay dir (vaig dir)”, “vamos abajar (vam abaixar)”, etc. - la /l/ té ressonància velar - “o” fortament oberta i tancada: /tarònxa/, /nusotros/ - distinció entre essa sorda i sonora - distinció entre /b/ oclusiva i /v/ labiodental - expressions valencianes adaptades: “Vesir en cuenta (Aneu amb compte)” - verbs valencians adaptats: “Enchegar (engegar)”, "glopearse (glopejar-se)", “sabucar (capbussar)”, "berendar (berenar)" - castellanitzacions del valencià: “Adasa (dacsa)”, “asina (aixina, així)”, “barchina (albergina)”, "braguero (braguer)", "budello (budell)", “cabaso (cabàs)”, "cantón (cantó)", "dayuno (dejuni)", "feixugo, -a (feixuc)", “fustero (fuster)”, "gorgo (gorg)", "higa (figa)", “labores [de bercoquero] (llavors d'albercoc)”, "terrau (terrat)", "tollo (toll)". Vegeu també Llista de monuments de la Canal de Navarrés Escuts i banderes de la Canal de Navarrés Referències


text: El Camp de Morvedre és una comarca costanera del centre del País Valencià. Situada a la província de València, amb capital a Sagunt. El seu nom al·ludeix a l'antiga denominació de Morvedre, nom que va rebre Sagunt fins al . El nom de Morvedre procedeix del llatí muri veteri i significa «Murs Vells» en una al·lusió a l'antiguitat de la població de Morvedre i de les seves muralles defensives. Geografia Limita pel nord amb la Plana Baixa, a l'est amb la Mar Mediterrània, al sud amb l'Horta Nord, i a l'oest amb el Camp de Túria i l'Alt Palància. Els municipis d'aquesta comarca són: Història La comarca del Camp de Morvedre és de creació moderna, l'any 1989, i comprèn l'antiga comarca de les Valls de Morvedre, i part de la històrica Calderona. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934. Llengua El Camp de Morvedre està situada dins l'àmbit lingüístic valencianoparlant. Delimitacions històriques Aquesta comarca és de creació moderna, l'any 1989, i comprèn l'antiga comarca de la Vall de Segó, i part de la històrica Calderona. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt Comarques naturals del Regne de València publicat l'any 1934. Amb anterioritat se cita al llibre històric d'Emma Dunia Vidal Prades denominat "La Cartoixa de Vall de Crist en la fi de l'Antic Règim"; que la Cartoixa de Valldecrist va posseir terrenys, masies i cases; sota la seva jurisdicció, durant els anys en què va estar vigent. Vegeu també Llista de monuments del Camp de Morvedre Referències Bibliografia


text: València és una comarca del centre del País Valencià. Tan sols inclou el municipi de València, sent l'únic cas a tota la comunitat. La seua capital, per tant, és la ciutat de València, l'històric Cap i Casal. És una comarca considerada amb predomini lingüístic valencià, encara que la seua població està prou castellanitzada. Antigament pertanyia a la comarca de l'Horta de València, que incloïa les actuals comarques de l'Horta Nord, l'Horta Sud i la ciutat de València. A causa del creixement de totes aquestes comarques es va dividir en les quatre comarques actuals. La comarca de València limita amb l'Horta Nord, l'Horta Sud en aquests punts cardinals i a l'est amb la Mar Mediterrània. Al sud, la comarca de València inclou i administra l'Albufera i, per tant, limita també al Sud amb la Ribera Baixa. Només inclou un municipi, el de València, però moltes pedanies d'aquell municipi (el Perellonet, el Saler, el Palmar, etc.), algunes d'elles situades enmig de les altres tres comarques de l'Horta. Per a informació més detallada del municipi i les seues pedanies, consulteu la informació sobre la ciutat de València. Bibliografia Comarques del País Valencià Geografia de València


text: El Camp de Túria és una comarca valencianoparlant del centre del País Valencià, amb capital a Llíria. Geografia Limita pel nord amb l'Alt Palància, a l'est amb el Camp de Morvedre i l'Horta Nord, al sud amb l'Horta Oest i la Foia de Bunyol, i a l'oest amb els Serrans. Els municipis d'aquesta comarca són: Història La comarca del Camp de Túria és de creació moderna, l'any 1970, i comprèn l'antiga comarca del Camp de Llíria, part de la Calderona, i part del Pla de Quart. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934. Diverses propostes de comarcalització hi han inclòs també els municipis riberencs del Túria mitjà (Pedralba, Bugarra i Xestalgar). La comarca es divideix en tres subcomarques geogràfiques i històriques, que són: El Camp de Llíria pròpiament dit, amb Llíria, Casinos i Benissanó. La Calderona amb Marines, Olocau, Serra (Camp de Túria), Nàquera, Bétera i Gàtova (aquest darrer incorporat a la província de València als anys 90). La Ribera del Túria amb la Vallbona (o Pobles Castell), formada per Benaguasil, La Pobla de Vallbona, L'Eliana, Vilamarxant i Riba-roja de Túria Domenyo, Loriguilla i Sant Antoni de Benaixeve, són pobles de nova creació a conseqüència del trastllat dels pobles originals de la comarca dels Serrans (Domenyo, Loriguilla i Benaixeve) per la construcció dels embassaments de Benaixeve i Loriguilla a les dècades dels anys 50 i 60. En principi depenien de Llíria, Riba-roja i Paterna, respectivament, però durant els anys 90 van assolir la seua independència com a municipis. En els casos de Loriguilla i Domenyo, els termes municipals es troben dividits entre les noves ubicacions i les antigues. Atès que els caps de municipi són al Camp de Túria, es considera que els dos municipis pertanyen a aquesta comarca, mentre que les antigues ubicacions formen un enclavament dins la comarca dels Serrans. Administració Resultats electorals municipals 2011 Vegeu també Mandor Llista de monuments del Camp de Túria Bibliografia


text: La cartografia és l'art i la ciència que té per objecte la representació gràfica d'una àrea geogràfica, habitualment sobre una superfície plana en forma de mapa, plànol o d'altres formes d'expressió cartogràfica. Compren el conjunt d'estudis, i operacions científiques, tècniques i artístiques necessàries per tal de crear documents cartogràfics a partir dels resultats obtinguts de l'observació directa o de documentació existent. Als documents cartogràfics els diferents elements es representen a través de símbols, la relació dels quals i la seva equivalència es dona a una llegenda, les proporcions venen donades per l'escala. Sovint l'objecte a representar és la superfície de la Terra, que és tridimensional, i la seva equivalència sobre un pla bidimensional s'obté, des del , per procediments matemàtics utilitzant una projecció cartogràfica. El procés de creació d'un document cartogràfic compren tres fases, l'obtenció de les dades, el dibuix del mapa i la seva reproducció. En el passat, a la cartografia tradicional, les dades s'obtenien sobre el terreny, el mapa es dibuixava manualment i la reproducció es feia amb les tècniques de cada època, com el gravat per exemple. La cartografia actual es caracteritza per la utilització de la informàtica, sistemes d'informació geogràfica, i la pràctica desaparició del dibuix manual. Tipus de mapes Els mapes es divideixen, bàsicament, en topogràfics i temàtics. Els topogràfics intenten reproduir el terreny de la manera més precisa possible. Els mapes temàtics s'han fet per mostrar un fenomen demogràfic, econòmic, cultural, etc. Projecció cilíndrica La projecció cilíndrica és qualsevol tècnica de projecció cartogràfica en què els meridians són representats com a línies verticals equidistants i els paral·lels com a línies horitzontals. La representació dels meridians es pot visualitzar si imaginem la projecció de la Terra en un cilindre (amb el seu eix coincidint amb l'eix de rotació de la Terra) que l'envolta i que posteriorment s'ha desplegat. Inevitablement, en totes les projeccions cilíndriques existeix un eixamplament est–oest a mesura que t'allunyes de l'equador, i que és màxim als pols. Projecció de Mercator La projecció de Mercator és una projecció cilíndrica que va ser presentada pel geògraf i cartògraf Gerardus Mercator el 1569. És molt utilitzada en la navegació per la facilitat de traçar sobre el mapa rutes de rumb constant, ja que la representació de la direcció i la forma n'és acurada. No obstant això, la mida dels elements geogràfics representats manifesta certa distorsió: com en tota projecció cilíndrica, la representació dels meridians i paral·lels com a rectes perpendiculars entre si, genera un estrenyiment est–oest dels elements geogràfics, que s'incrementa progressivament cap a latituds altes. En la projecció de Mercator, aquest estrenyiment est–oest va acompanyat d'un estrenyiment nord–sud d'igual escala, a diferència d'altres projeccions cilíndriques que no mantenen les proporcions entre escales. D'aquesta manera, els mapes amb projecció de Mercator van exagerant la mida i distorsionant les formes dels elements geogràfics com més lluny de l'equador se situen, i són pràcticament inutilitzables a partir de 70o de latitud. Història En l'antiga Mesopotàmia, es donen les primeres civilitzacions que mesuren els terrenys amb l'ajuda de la geometria i del gnòmon. En aquesta regió, hi ha exemples de mapes de ciutats gravats en pedra. Els grecs, que van ser els pares de la geografia, van desenvolupar les tècniques cartogràfiques. La Geografia de Ptolemeu va ser una obra que influiria en la represa de la cartografia en el . En aquesta obra, Ptolemeu va desenvolupar les projeccions cartogràfiques, o sigui, la manera de representar en una superfície plana l'esfera terrestre. Els romans, en canvi, es van interessar més pel vessant pràctic de la cartografia. L'única obra que coneixem de l'època romana és un mapa itinerari, la Tabula Peutingeriana, mitjançant una còpia medieval. A l'edat mitjana, hi va haver una forta influència de la cosmografia cristiana. Es pensava, per exemple, que Jerusalem era el centre del món. Les formes més primitives de mapes medievals són els esquemàtics mapes en T. Hi ha, a l'alta edat mitjana, obres força treballades com el mapamundi circular de Hereford. Mallorca El mapa mallorquí més important és l'Atles català (1375), atribuït al jueu mallorquí Cresques Abraham, que és una de les joies de la col·lecció de la Biblioteca Nacional de França. Canvis tecnològics Els canvis en la producció de mapes corren paral·lels als canvis produïts en la tecnologia. El salt més gran es va produir a partir de l'edat mitjana, quan s'inventen instruments que permeten determinar la posició d'un punt, la seva latitud i la longitud. Aquests instruments, com el sextant i la brúixola, van permetre mesurar angles respecte a l'estrella polar i el Sol. Els darrers anys, els avenços més significatius en la cartografia s'han produït gràcies a la utilització massiva de les noves tecnologies, tant pel que fa a la informació com a la confecció cartogràfica. Així, l’ajuda dels sensors remots (imatges des de satèl·lits, fotografia aèria, etc), dels sistemes d’informació geogràfica (SIG) i la utilització, en general, d’ordinadors i perifèrics com a instruments per a assistir a la cartografia, han donat lloc a l’obtenció de productes cartogràfics de molta més qualitat. Juntament amb la utilització més tradicional de la fotografia aèria, es produeix una adquisició massiva d’informacions de la Terra des de l'espai amb l’ús de satèl·lits (a partir del 1972 amb el programa Landsat i, més tard, altres satèl·lits com NOAA, Meteosat, SPOT, etc.). Cartògrafs Nicolas Sanson. Referències Vegeu també Història de la cartografia Institut Cartogràfic de Catalunya Carta portolana Cartografia portolana Cartografia crítica: pràctiques de mapatge i mètodes d'anàlisi basats en la teoria crítica OpenStreetMap: projecte col·laboratiu per crear un mapa del món editable gratuït Enllaços externs Diccionari de cartografia del TERMCAT Cartografia