text: La climatologia (Geografia, Meteorologia, Ciències de la Terra) és la ciència que estudia els climes i els fenòmens atmosfèrics d’un país, a una latitud i a una altitud determinades. Ciència del clima que estudia els factors que el produeixen, els elements que el formen, la distribució que té sobre la superfície de la Terra i la influència que exerceix sobre els éssers vius. La climatologia opera amb dades procedents de les observacions meteorològiques durant llargs períodes (30-35 anys), de les quals extreu els valors mitjans i els valors extrems dels diferents elements, les oscil·lacions periòdiques i la freqüència o repetició dels fenòmens atmosfèrics; amb aquestes dades elabora mapes, gràfiques i diagrames que reflecteixin les condicions climàtiques d’un lloc determinat. La climatologia és en contacte amb la meteorologia i la geografia, però el factor geogràfic (localització en l'espai) n'és l’aspecte més important; es diferencia, però, de la meteorologia perquè estudia l’atmosfera només en l’àrea de contacte amb la superfície de la Terra, els fets normals que es repeteixen durant llargs períodes i les relacions dels fenòmens atmosfèrics amb altres fets que es produeixen a la Terra. Es considera una branca de les ciències de l'atmosfera i un subcamp de la geografia física, que és una de les ciències de la Terra. La climatologia actual inclou aspectes de l'oceanografia i la biogeoquímica. (en climatology; es climatología; fr climatologie). Utilitat científica Els principals mètodes emprats pels climatòlegs són l'anàlisi de les observacions i la modelització de les lleis físiques que determinen el clima. Els principals temes de recerca són l'estudi de la variabilitat climàtica, els mecanismes del canvi climàtic i el canvi climàtic modern. Els coneixements bàsics del clima es poden utilitzar en la previsió meteorològica a curt termini com és el cas dels fenòmens d'El Niño o oscil·lació del sud (ENSO), l'oscil·lació Madden-Julian (MJO), l'oscil·lació de l'Atlàntic Nord (NAO), l'oscil·lació de l'àrtic (AO), l'oscil·lació decennal del Pacífic (PDO) i l'oscil·lació Interdecennal del Pacífic (IPO). Els models climàtics numèrics apliquen les mateixes lleis físiques que els models de predicció meteorològica, però cerquen la resposta a mig i a llarg termini en les dades i valors de les variables meteorològiques. Els models climàtics s'utilitzen per a diferents propòsits, des de l'estudi de la dinàmica del clima i el sistema climàtic, fins a les projeccions del clima en el futur. Temps i clima Els conceptes de temps i clima fan referència a escales temporals diferents. Cal diferenciar la climatologia de la meteorologia. Les dues ciències tenen molts aspectes en comú, però la climatologia estudia el clima d'un lloc o regió mentre que la meteorologia estudia el temps atmosfèric. Per a estudiar un clima és necessària l'observació i el registre de dades durant un període de 30 a 40 anys. Les observacions de temperatura, precipitacions, humitat i tipus de temps es recullen en les estacions meteorològiques. Amb aquestes dades s'elaboren diagrames ombrotèrmics o climogrames. El clima d'una zona no és més que la suma de les dades meteorològiques al llarg del temps. El conjunt de fenòmens meteorològics que caracteritzen les condicions habituals són els que conformen el clima en un estudi a llarg termini. Camps de la climatologia Climatologia analítica: se centra en els elements com l'aire, les precipitacions i la humitat i el treball estadístic que analitza la interrelació d'aquests elements. Basada en l'anàlisi estadística de les característiques climàtiques que es consideren més significatives. Es tracta bàsicament d'establir els valors mitjans dels elements atmosfèrics i establir la probabilitat que s'assoleixin determinats valors extrems. Climatologia dinàmica: estudi que neix als anys 60 (s.XX) i realitza simulacions mitjançant les quals estableix, també, com es produeix el canvi climàtic. Intenta proporcionar una visió dinàmica i de conjunt de les manifestacions canviants que es registren a l'atmosfera com una unitat física. Es proposa una explicació matemàtica de l'atmosfera mitjançant les lleis de la mecànica de fluids i la termodinàmica. Climatologia sinòptica: es basa en lanàlisi de la configuració dels elements atmosfèrics en un espai tridimensional i a unes hores concretes i de la seva evolució. A partir d ́aquesta anàlisi, es pretenen descobrir lleis empíriques i incrementar el coneixement sobre l ́atmosfera. Estudi de conjunt dels elements climàtics que afecten una àrea extensa en un moment determinat. Hom indica cadascun dels elements sobre les cartes sinòptiques i precisa els llocs que registren els mateixos valors, mitjançant les isolínies (isòbares, isotermes, isoietes), i també la presència d’altres meteors (neu, boira). Es tracta d’una visió global i estàtica que no té en compte la formació i l'evolució dels fenòmens atmosfèrics, però forneix el material bàsic per als estudis de síntesi Paleoclimatologia: estudia com era el clima en el passat, tenint en compte per a això tota evidència que ha quedat reflectida en els fòssils i les roques. La climatologia de la capa límit s'ocupa preocupada pels intercanvis d'aigua, energia i l'impacte prop de la superfície. Els subcamps més importants són la climatologia física, la climatologia dels tornados, la climatologia regional, la bioclimatologia. La climatologia sinòptica i la climatologia dinàmica, sovint també són considerades subcamps de la climatologia. L'estudi del cicle hidrològic a llargues escales de temps s'anomena hidroclimatologia, particularment quan s'estudien els efectes del canvi climàtic sobre el cicle de l'aigua. El sistema climàtic El sistema climàtic fou definit en un document elaborat pel GARP (Global Atmospheric Research Program) de l'Organització Meteorològica Mundial, l’any 1975, com el sistema format per l'atmosfera, la hidrosfera, la criosfera, la litosfera i la biosfera. Posteriorment, el Conveni Marc de les Nacions Unides sobre el Canvi Climàtic, signat a Rio de Janeiro l’any 1992, defineix el sistema climàtic com l’atmosfera, la hidrosfera, la biosfera i la geosfera i les seves interaccions. Encara que ambdues definicions són molt semblants, la darrera posa èmfasi en les "interaccions", un dels trets més característics del sistema climàtic. L’atmosfera, el sòl, els oceans, la superfície de l’aigua, la superfície coberta pel gel i la neu, la vegetació i altres éssers vius a l’oceà i al sòl, estan fortament acoblats al sistema i és justament aquest acoblament, el que fa molt complicada la comprensió de com funciona el sistema i alhora fa difícil la seva modelització. Models climàtics Els científics utilitzen models climàtics per entendre sistemes terrestres complexos. Aquests models els permeten provar hipòtesis i extreure conclusions sobre sistemes climàtics passats i futurs. Això pot ajudar a determinar si els esdeveniments meteorològics anormals o les tempestes són el resultat de canvis en el clima o només són una part de la variació climàtica habitual. Els models de balanç energètic ajuden a predir els canvis climàtics resultants del balanç energètic de la Terra. Aquest model té en compte les temperatures superficials provinents de l'energia solar, l'albedo o la reflectivitat, i el refredament natural del terreny que emet calor cap a l'espai. Els models de complexitat intermèdia són similars als models de balanç energètic, però inclouen i combinen diverses estructures geogràfiques de la Terra, com ara els sòls, els oceans i les característiques del gel. Els models de circulació general són els models més complexos i precisos per entendre els sistemes climàtics i predir el canvi climàtic. Aquests models inclouen informació sobre la química atmosfèrica, el tipus de terreny (sòl), el cicle del carboni, la circulació oceànica i la composició de la zona glacial. Història Els primers estudis de la distribució de la llum solar al llarg de la superfície de la Terra va ser feta per Eratòstenes (segle III a.C), que va mesurar les ombres de dos pols verticals a diferents latituds durant el solstici d'estiu i va deduir amb estimacions impressionantment precises la forma esfèrica de la Terra (Roller et al., 2010; Torretti,2007). Els grecs van assenyalar que les postes al seu sud i les regions fredes al seu nord eren en realitat una expressió dels diferents angles d'incidència de la llum solar a diferents latituds (Edwards, 2011; Miller, 2005).[...] els filòsofs grecs ja estaven familiaritzats amb aquests efectes, tal com demostren els estudis d`Hipòcrates, que va fer observacions notables de la salut humana en funció del clima, estacionalitat i esdeveniments meteorològics al segle IV a.C (Falagas et al., 2010; McMichaeli Woodruff, 2005). Parmènides d'Elea al segle V a.C, que va suggerir les següents franges climàtiques: fred a la part superior i inferior de la Terra, vents torrencials i precipitacions a la regió equatorial, i dues zones habitables a latituds mitjanes on, òbviament, es trobava Grècia (Talbert,2014; Roller et al., 2010). Els xinesos van començar a observar els esdeveniments meteorològics, com ara tifons, sequeres, inundacions i a investigar els seus efectes sobre les pràctiques culturals i els impactes sobre les collites (Louie i Liu,2003; Wright i Nyberg, 2015; Miller, 2005). A centre-amèrica, la cultura olmeca (segle II a.C) ja reconeixia la influència dels huracans en el seu desenvolupament com a civilització i van construir al seu voltant un imaginari climàtic-religiós (Melgarejo Vjo-vanco, 1975). Segons diverses discussions sobre la història del clima (Miller, 2005; Heymann, 2010; Ed-barris, 2011; Barry, 2013), la climatologia no va evolucionar gaire fins al temps medieval quan Roger Bacon va recollir la concepció de les zones climàtiques dels grecs i la va regenerar en un model amb divisions més precises del clima, elaborant-lo sobre la percepció del moviment del Sol i les seves implicacions sobre un cos simètric com la Terra. També va observar les propietats òptiques de les gotes d'aigua a l'aire. Bacon va escriure: “Sed tamen hoc potest esse in climatibus notis, quae septem vocantur, sed non oportet quod sit in omnibus regionibus a medio mundi usque ad polum” (Ponts, 1900, pàg. 181) inferint que hi havia set regions climàtiques, però no va dir que només aquests set climes caracteritzaven tota la Terra des de l'equador fins als pols, obrint la qüestió a una exploració addicional dels climes. Climatologia moderna Cap al 1720, James Jurin va ser el primer que va aconseguir organitzar un sistema per a recopilar dades meteorològiques en diversos llocs (Landsberg, 1964), i va ser el 1780 quan es va fundar la primera societat meteorològica: la "Societas Meteorologica Palatina", a Alemanya, que va recopilar informació meteorològica de diverses estacions d'Europa (Kington,1974). Segons Landsberg (1964) és al quan la climatologia és clarament reconeguda com a ciència. Amb la creixent popularitat del termòmetre i el baròmetre inventats a mitjans del , les observacions meteorològiques també van augmentar i la percepció pública del clima les va fer més necessàries (Heymann, 2010). Aquest context va donar lloc a una anàlisi posterior de les dades i reconeixement de patrons que eventualment portarien a models millor formulats. Un gran exemple d'això van ser les primeres isotermes en un mapa, que van ser dibuixades per Alexander von Humboldt (1817) per tal de mostrar la distribució de calor al planeta. Va descriure el clima com un conjunt de variacions atmosfèriques que tenen la capacitat de ser percebudes pels sentits humans. En aquest sentit, la majoria dels esforços sobre els estudis climàtics es van centrar a identificar la distribució particular d'aquests paràmetres en diferents llocs i regions (Heymann, 2010). Edmond Halley (1753) va proposar una explicació per als vents alisis mitjançant la creació d'un model conceptual de dos cèl·lules atmosfèriques formades per masses d'aire càlid a la superfície de l'equador que s'eleven i transporten aigua i calor cap als pols. Més tard, John Hadley (1735) va estudiar les implicacions de les masses d'aire circulant dins d'una Terra en rotació i va conceptualitzar l'efecte coriolis [...].Hadley va observar desviacions i no va ser fins al 1836 quan Gaspard-Gustave Coriolis en va suggerir una descripció matemàtica. William Ferrel va afegir una segona i una tercera cèl·lula de circulació al model inicial (Dove, 1837; Ferrel, 1882). A més, a les obres contemporànies de James Henry Coffin (1852), es van analitzar una quantitat substancial d'esdeveniments a l'hemisferi nord que van donar suport a les agregacions teòriques dels dos models de circulació cel·lular. És en aquest període quan podem començar a notar una bifurcació en l'estudi del clima. D'una banda els naturalistes com Alexander von Humboldt s'estaven apropant a la climatologia d'una manera geogràfica, en canvi, les ciències exactes van començar a desenvolupar el marc científic que més endavant serà essencial per a l'estudi del clima. Concepte geogràfic del clima Recordant la comprensió humboldtiana del clima i com els canvis en l'atmosfera que poden ser percebuts per l'ésser humà, és senzill pensar en una connexió estesa a qualsevol organisme viu. En aquest sentit, la botànica va ser una disciplina important que va ajudar a desenvolupar les idees climatològiques al (Landsberg, 1964). Inicialment es va desenvolupar un esquema de coberta vegetal en funció de la latitud, després, es van afegir elements climàtics més complexos ifins i tot descrits per primera vegada en estudis botànics, com els treballs de Joakim Frederik Schouw (1827), que tot i centrar-se en la botànica, és el primer que proposa la relació entre nivells del mar i la força elevada del vent durant el monsó. A més, descriu els treballs contemporanis sobre les relacions de la temperatura amb els anells del troncs dels arbres i afegeix altres variables importants per als estudis de classificació d'organismes com ara la continental, la marina i la de muntanya, enteses com a modificadors del clima latitudinal mitjà. Aquests estudis interessaven per la influència del clima en l'agricultura. Antoine Becquerel, que tot i reconèixer que “fins ara no hi ha hagut cap prova positiva que el bosc tingui cap influència real en el clima d'una gran finca o localitat” (Becquerel, 1853, pàg. VI) va fer un llibre convincent "Éléments de physique terrestre et de météorologie" que va estudiar aquesta relació causal. Russell Thompson (1990) fa els primers estudis sobre els canvis climàtics als Estats Units relacionats amb les pertorbacions humanes als boscos. Matthias Heymann (2010) va afirmar que aquestes idees eren merament especulatives. Aquests estudis van donar lloc a diferents tipus d'idees errònies que fins i tot van generar pràctiques incorrectes en la gestió forestal (Naudts et al., 2016). El fet és que encara mancaven dades i una millor comprensió de la dinàmica climàtica. Un altre eix vertebrador de la recollida i sistematització de dades climàtiques va ser la navegació i les contribucions dels homes de mar en el camp pràctic. Maury (1855) descriu que l'objectiu comú que unificava la navegació era el mapeig de rutes marítimes. L'interès va ser tan gran, que fins i tot es va crear una nova subdisciplina en geografia: la geografia física del mar, que es proposava per incloure la importància dels vents i dels corrents marins en la circulació atmosfèrica. En l'àmbit geològic, van començar a sorgir diverses preguntes sobre els climes del passat. Al voltant del 1830, Johann von Charpentier va observar grans blocs de granit a la regió del Roine i va suggerir que podrien haver estat transportats per les glaceres [...] Més tard, Jean Louis R. Agassiz i Joseph Bettannier (1840) "Études sur les glaciers" van fer un ampli estudi de la formació i la dinàmica de les glaceres, concretament als Alps, afirmant que la història natural i les observacions geològiques eren proves d'immenses oscil·lacions del clima. Enfocament físic del clima El treball realitzat per Jean-Baptiste-Joseph Fourier en el camp de la temperatura terrestre al començament del es creu que és l'inici de la ciència del clima (Hulme, 2009; Fleming,1999). En la seva contribució més reconeguda en aquest camp, "Teorie analytique de la chaleur". Fourier va documentar les equacions que descriuen la dinàmica de la calor terrestre (Fourier, 1822). [...] En una contribució més, va dir que “la interposició de l'aire modifica molt els efectes de la calor a la superfície del globus” (Fourier, 1824, pàg. 140), comparant l'atmosfera amb un hivernacle [sic]. No obstant, James Fleming (1999) en el seu article: “Joseph Fourier, l'efecte hivernacle i la recerca d'una teoria universal del temperament terrestre”, desmenteix una de les cites "incorrectes" que apareixen en la història, aclarint que Fourier mai havia fet una analogia d'hivernacle. Més tard, Samuel Pierpont Langley va calcular la temperatura que tindria la superfície de la Terra si no hi hagués aire, fent l'analogia amb l'experiència comuna de caminar per una muntanya, dient que "quan l'aire era completament absent, la temperatura de la Terra sota el Sol directe seria excessivament baixa” (Langley, 1884, pag 123). Svante A. Arrhenius (1896) va calcular la influència del CO2 en el balanç energètic planetari. Anderson et al. (2016) assenyalen que va mantenir una estreta col·laboració amb el geòleg Arvid Högbom, que va estudiar el cicle del carboni especulant sobre la quantitat necessària de CO2 que s'havia d'afegir o eliminar per a aconseguir alts nivells de temperatura associats a les glaciacions teoritzades pels paleogeòlegs [...] Dècades després, Guy S. Callendar (1938) va demostrar que aquest mecanisme funcionava, i va recollir dades globals de temperatures mitjanes i estimacions de la crema de combustible al món sencer, concloent que l'atmosfera s'escalfava a una velocitat de 0,003 Co per any. Encara que es reconeix que la seva sèrie temporal podria haver estat afectada pel clima intern, variacions o forçament volcànic, destaca com una gran contribució en aquest camp.(Hawkins et al., 2013). Paral·lelament també s'estudiava el clima des d'una perspectiva astronòmica, afegint a l'equació de les variacions climàtiques la relació de la posició de la Terra respecte del Sol. Molutin Milankovitch (1920), va desenvolupar els càlculs del cicle astronòmic. L'atmosfera també va ser estudiada atenent la dinàmica de fluids per a la millor compensió de la circulació atmosfèrica i la dinàmica del clima. Primer es van realitzar una varietat d'experiments que utilitzaven plaques giratòries que contenien fluids que representaven l'atmosfera. Aquest tipus d'experiments van evolucionar de la ma de la teoria hidrodinàmica (Taylor, 1921) i van ser la principal eina per a la simulació atmosfèrica abans que existís la computació. Un concepte important desenvolupat dins d'aquest tipus d'estudis va ser la connexió entre circulació atmosfèrica i oceànica (Gregory, 1906), que mostra un dels primers enfocaments per a la comprensió integral de la climatologia. A principis del , el físic Vilhem Bjerknes (1904) va descriure un conjunt d'equacions diferencials que representen les relacions físiques entre variables atmosfèriques. Aquest esquema revolucionari va servir de base per a la descripció dels processos físics i el desenvolupament de la meteorologia moderna (Gramelsberger, 2009; Thorpe et al., 2003). Evolució tecnològica La revolució tecnològica i numèrica va incrementar el progrés cientific. Un dels principals líders en el camp climàtic era John von Neumann, que va començar a resoldre les equacions de la circulació atmosfèrica renovant les anteriors (Randall, 2000; Harper, 2012). Més tard, mentre augmentava la potència de l'ordinador, es van millorar els models de le circulació atmosfèrica [...] Aquests models es coneixien com a Models Generals de Circulació i representen l'estat actual en la comprensió del sistema climàtic (Edwards,2011). Recerca i escalfament global La comunitat científica va expressar una preocupació real per l'escalfament global per causes antròpiques i el canvi climàtic associat (Bolin et al., 2007). Així, l'any 1992 les Nacions Unides van aprovar la Convenció marc sobre el Canvi Climàtic (UNFCCC), que tenia com a objectiu l'estabilització de les concentracions de gasos d’efecte hivernacle a l’atmosfera a un nivell que previngués les perilloses interferències antropogèniques en el sistema climàtic. Dins la UNFCCC va sorgir la fundació IPCC, una entitat internacional formada per experts acadèmics de tot el món en temes de canvi climàtic. L'IPCC és una peça clau per a l'acció nacional (Bolin et al., 2007) i promou la interacció entre la comunitat científica centrant-se en la integració de la societat en general i dels polítics en particular. Escalfament global i el canvi climàtic Encara que els termes escalfament global i canvi climàtic sovint s'utilitzen indistintament, s'apliquen a diferents fenòmens. El canvi climàtic fa referència als canvis en la temperatura, la humitat, la pressió de l'aire, el vent, els núvols i els patrons de precipitació de la Terra al llarg del temps. L'escalfament global és un factor que contribueix al canvi climàtic i es refereix específicament a l'efecte dels gasos d'efecte hivernacle sobre la temperatura mitjana de la superfície de la Terra. Quan es parla de l'augment de la temperatura causat pels gasos d'efecte hivernacle, "escalfament global" és un terme acceptable. Tanmateix, el canvi climàtic és el terme més precís quan es descriuen altres canvis a llarg termini en els patrons meteorològics del planeta. El terme escalfament global va aparèixer per primera vegada a Science el 1975, en un article del geoquímic Wallace S. Broecker "Climatic Change: Are We on the Brink of a Pronounced Global Warming?". Els científics ja van començar a estudiar l'efecte dels gasos d'efecte hivernacle sobre el clima de la Terra més d'un segle abans (1820). Va ser durant aquest temps quan el científic francès Joseph Fourier va descobrir que l'atmosfera de la Terra reté la calor del Sol. A principis del 1900, l'astrofísic serbi Milutin Milankovitch també va identificar els efectes climàtics a llarg termini de les fluctuacions naturals a l'òrbita de la Terra, així com la inclinació i la precessió del seu eix. Des de llavors, els científics i els responsables polítics han treballat per entendre millor el funcionament de l'atmosfera i la manera de respondre als reptes creats pel canvi climàtic. Bibliografia Referències Enllaços externs Butlletí Informatiu de l'Àrea de Climatologia World Meteorological Organization United Nations Climate Change Les projeccions climàtiques al Servei Meteorològic de Catalunya Diccionari i glosari de climatologia, Universitat d'Alacant Grup de Climatologia, Universitat de Barcelona


source: wikipedia

text: La cristal·lografia és la ciència que estudia el creixement, la forma i la geometria dels cristalls minerals i la resolució d'estructures cristal·lines. Etimologia La paraula cristal·lografia prové del grec: krístal·los, 'gota congelada i, en general, es refereix a qualsevol sòlid més o menys transparent', i grafo, 'escriure, gravar, dibuixar, en sentit ampli: descriure'. Cristalls La majoria dels minerals adopten formes cristal·lines quan es formen en condicions favorables. La cristal·lografia és l'estudi del creixement, la forma i la geometria d'aquests cristalls. La disposició dels àtoms en un cristall pot conèixer-se per difracció dels raigs X. La química cristal·logràfica estudia la relació entre la composició química, la disposició dels àtoms i les forces d'enllaç entre aquests. Aquesta relació determina les propietats físiques i químiques dels minerals. Quan les condicions són favorables, cada element o compost químic tendeix a cristal·litzar-se en una forma definida i característica. Així, la sal comuna tendeix a formar cristalls cúbics, mentre que el granat, que de vegades forma també cubs, es troba amb més freqüència en dodecaedres o triaquisoctaedres. A pesar de les seves diferents formes de cristal·lització, la sal i el granat cristal·litzen sempre en la mateixa classe i sistema. En teoria són possibles trenta-dues classes cristal·lines, però només una dotzena inclou pràcticament a tots els minerals comuns i algunes classes mai s'han observat. Aquestes trenta-dues classes s'agrupen en sis sistemes cristal·lins, caracteritzats per la longitud i posició dels seus eixos. Els minerals de cada sistema comparteixen algunes característiques de simetria i forma cristal·lina, així com moltes propietats òptiques importants. Mètodes Abans del desenvolupament de la difracció de raigs X, l'estudi dels cristalls estava basada en la seva geometria. Això implicava mesurar els angles de les cares dels cristalls en relació als eixos de referència teòrics, i establir la simetria del cristall en qüestió. Això es feia fent servir un goniòmetre. Actualment els mètodes cristal·logràfics depenen de l'anàlisi dels patrons de la difracció. De vegades es fan servir electrons i neutrons. La comprensió de l'estructura cristal·lina és un prerrequisit important per comprendre els defectes cristal·logràfics dels materials. Un exemple és en l'argil·la on l'estructura laminar petita i plana permet una fàcil deformació. En el cas del ferro quan s'escalfa passa d'una estructura cúbica amb cos centrat a una cúbica amb cares centrades corresponent a una al·lotropia química ferro γ. La cristal·lografia de raigs X és el mètode principal per determinar la conformació macromolecular biològica particularment de les proteïnes i dels àcids nucleics com l'ADN i ARN. La primera estructura cristal·lina d'una macromolècula va ser resolta l'any 1958. Hi ha un banc de dades de l'estructura de proteïnes i altres molècules biològiques (Protein Data Bank, o PDB) lliurement accessible Objecte d'estudi Entre els aspectes que investiga en els cristalls hi ha: Estructura interna (a nivell atòmic) Morfologia o estudi de l'estructura externa, formacions amb els altres cristalls del mateix mineral: macles, druses, o de diferents minerals Sistema cristal·lí al qual pertany: amorf, sistema cúbic, sistema tetragonal, sistema ortoròmbic, sistema hexagonal, sistema trigonal, sistema monoclínic, sistema triclínic Gènesi de cada cristall (cristal·logènesi) Propietats físiques i químiques: resistència a ser ratllat, composició química, solubilitat, luminescència, color d'interferència, exfoliació, ratlla, color, lluentor, transparència, radioactivitat, conductivitat elèctrica, magnetisme Referències Bibliografia C. M. Viola e C. Viola Tractat de cristal·lografia, Hoepli (1920) M.V. Di Carlo, Trattato di cristallografia, Hoepli (1920) R. Di Germano, Introduzione alla cristallografia, Libreria Editrice Universitaria Levrotto & Bella (1978) Enllaços externs Webmineral.com Cristalografia.info


text: El correu electrònic, o a vegades correu-e (o e-mail o email, de l'anglès) es refereix al sistema que permet redactar, enviar i rebre missatges (cartes, missives o lletres) utilitzant sistemes digitals de telecomunicació. També s'hi poden adjuntar documents electrònics o altres fitxers. Avui en dia, la majoria de sistemes de correu electrònic utilitzen Internet. El correu electrònic és un dels serveis més populars d'Internet. En comparació amb el correu ordinari, té l'avantatge de ser més barat i alhora més ràpid. Més sovint, el correu electrònic es transmet a servidors que treballen amb el protocol SMTP (Simple Mail Transfer Protocol). Pot ser de caràcter privat, empresarial o institucional. Una adreça de correu electrònic té la forma usuari@domini.exemple, que és l'origen i/o la destinació de missatges enviats per correu electrònic. La part abans del signe @ és la part local de la direcció, sovint el nom d'usuari del destinatari, i la part a la dreta del signe @ és el nom de domini. Mitjançant DNS, es pot comprovar que aquest domini accepta correu electrònic per aquesta adreça determinada. Alguns dels problemes amb què conviu l'usuari que fa servir el correu electrònic són el correu brossa (lspam) i els cucs. Són fenòmens que s'han estès molt en els darrers anys, i tenen un efecte molt negatiu en els usuaris de correu electrònic, i un cost econòmic considerable. Història El MIT va ser el primer a provar el Compatible Time-Sharing System (CTSS) el 1961. Va permetre a múltiples usuaris a accedir a l'IBM 7094 des de terminals remots connectats per línia commutada, i emmagatzemar arxius en línia en un disc. Aquesta habilitat nova va animar els usuaris a compartir informació de maneres noves. El correu electrònic és anterior a Internet. Es va començar a utilitzar el 1965, per permetre la comunicació entre usuaris d'ordinadors de temps compartit (mainframes). Encara que la història exacta no se sap, entre els primers sistemes que van tenir aquesta facilitat trobem el Q32 d'SDC i el CTSS del MIT. Aviat es va implementar la possibilitat d'enviar missatges entre ordinadors connectats per xarxa. El correu electrònic es va estendre aviat per la xarxa ARPANET, predecessora d'Internet. El 1971, Raymond Tomlinson va utilitzar per primera vegada el símbol «@» (arrova) per separar el nom de l'usuari de la seva màquina. El servei de correu electrònic aviat es va popularitzar, i es van desenvolupar protocols per permetre la comunicació amb usuaris fora d'ARPANET. Per a permetre la connexió entre ordinadors que no estaven directament connectats, calia especificar la «ruta» que el missatge havia de seguir per «anar» d'un ordinador a l'altre, especificant totes les màquines «intermèdies» separades per un signe «!». En molts casos, calia utilitzar rutes amb fins a 10 o més connexions. La possibilitat que algun node fallés i el missatge no arribés a destí era força alta. Una manera d'evitar això era donant diversos camins alternatius, amb l'esperança que algun d'ells funcionés. Sistemes de correu electrònic suportats en ordinadors centrals Els sistemes de correu electrònic originals permetien la comunicació només entre usuaris que estaven registrats en aquest host, mainframe o «ordinador central», però podrien ser centenars o milers d'usuaris dins d'una empresa o universitat. Cap al 1966 (o potser abans, és possible que el sistema SAGE actués de forma similar), i aquells sistemes van permetre correu electrònic entre empreses diferents mentre executessin sistemes operatius compatibles, però no amb altres sistemes diferents. Els exemples inclouen BITNET, IBM PROFS, Digital All-in-1 i l'original correu Unix. Sistemes basats en xarxes d'àrea local Des dels primers anys 1980, les xarxes d'ordinadors personals basats en LANs esdevenien cada vegada més importants i els sistemes basats en servidors similars als primers sistemes d'ordinadors centrals es van desenvolupar, i una altra vegada la comunicació inicialment era permesa només entre usuaris registrats en aquest servidor, però també podien ser connectats entre empreses diferents mentre executessin el mateix sistema de correu electrònic i de protocol. Els exemples inclouen cc:Mail, WordPerfect Office, Microsoft Mail, Banyan Vines de Banyan i Lotus Notes - amb diversos subministradors que proveïen el programari per connectar aquests sistemes incompatibles. Intents d'interoperabilitat Novell va liderar per poc temps el protocol obert MHS. uucp va ser utilitzat com a «cua» oberta entre sistemes de correu diferents. Els Coloured Book protocols al Regne Unit per xarxes acadèmiques fins al 1992. X.400 en els primers anys 1990 va ser autoritzat pel govern sota GOSIP però gairebé immediatament abandonat a favor d'ARPANET SMTP L'ascens del correu basat en ARPANET La xarxa ARPANET va fer una gran contribució al desenvolupament del correu electrònic. Hi ha un informe que indica que les transferències experimentals de correu electrònic intersistema van començar poc després de la seva creació el 1969. Raymond Tomlinson va ser el primer a fer servir el caràcter "@" per separar els noms de l'usuari i la seva màquina el 1971. ARPANET va incrementar significativament la popularitat del correu electrònic, i es va convertir en l'aplicació assassina d'aquesta xarxa. La majoria de les altres xarxes tenien els seus propis protocols de correu i de formats d'adreces; per la influència d'ARPANET i més tard per l'expansió d'Internet, els seus llocs centrals sovint oferien portals o portes de correu (gateways) que passaven emails entre Internet i aquestes altres xarxes. L'encaminament del correu a Internet encara és complicat per la necessitat de gestionar correu destinat a aquestes xarxes més velles. Alguns exemples coneguts són l'UUCP (principalment ordinadors d'Unix), BITNET (principalment ordinadors centrals d'IBM i VAX a les universitats), FidoNet (ordinadors personals), i DECNET (diverses xarxes). Exemple d'una adreça Internet que dirigeixi correu a un usuari en un host d'UUCP: hubhost!middlehost!edgehost!user@uucpgateway.somedomain.example.com Això va ser necessari perquè els primers anys els ordinadors d'UUCP no mantenien informació sobre la localització de tots els hosts amb què intercanviaven correu, però si sabien com comunicar-se amb uns quants veïns de la xarxa; missatges d'e-mail (i altres dades com Usenet) passaven de llarg en una cadena entre hosts que explícitament acceptaven compartir dades l'un amb l'altre. El 2018 es va publicar la notícia sobre una insalvable vulnerabilitat inherent a tots els sistemes de correu electrònic encara que s'utilitzara algun esquema d'encriptació com PGP i S/MIME. Format El format del correu electrònic es defineix al Document RFC 5322, i les que van dels documents a 2049, col·lectivament anomenades Multipurpose Internet Mail Extensions. Tot i que el document és l'estàndard proposat tècnicament per l'IETF i els altres són només esborranys de l'IETF, aquests documents són els estàndards de facto del correu electrònic. Abans el format es descrivia al document . El correu electrònic consta de dos components principals: Capçalera (header) - Conté de forma estructurada informació com l'emissor i el destinatari, assumpte, data, i altra informació. El document en defineix la sintaxi en detall. Cos (body) - El missatge en si com a text no estructurat. De vegades conté la signatura al final. Les dues seccions se separen per una línia en blanc. El correu electrònic està pensat per transmetre missatges ASCII de 7 bits. Tot i que sovint es poden fer servir 8 bits, això no està garantit. Per aquesta raó, s'utilitza l'estàndard MIME, que permet enviar fitxers binaris, inclosos so i imatges, i codi HTML. D'altra banda, el correu electrònic permet una escriptura amb errors ortogràfics, impensables en altres mitjans comunicatius, com ara abreviatures, emoticones..., permet fer una mica més oral el discurs escrit. Capçalera La capçalera conté com a mínim els següents camps: From: (De:) L'adreça d'e-mail, i opcionalment el nom de l'emissor. To: (A:) L'adreça (o adreces), i opcionalment el nom del receptor (o receptors). Subject: (Assumpte:) Un resum del contingut del missatge. Date: (Data:) L'hora i dia local de quan el missatge ha estat escrit. Aquests camps es transmeten en anglès, ja que formen part del protocol. El camp "To" no està necessàriament lligat a les adreces a les quals s'envia el missatge. La llista de destinataris no s'extreu de la capçalera de l'e-mail, sinó que s'especifica en el protocol SMTP. Altres camps freqüents són: (per veure més camps, consulteu document o ) Cc: Còpia de carbó (carbon copy). Bcc: Còpia de carbó oculta (blind carbon copy). Received: Informació de seguiment generada pels servidors de correu que han gestionat el missatge prèviament. Content-Type: Informació de com s'ha de mostrar el missatge, normalment de tipus MIME. Reply-To: L'adreça que s'hauria d'usar per contestar al remitent. References: La id del missatge al qual es respon (en cas que es respongui), la id d'aquest missatge, etc. In-Reply-To: La id del missatge al qual es respon. X-Face: Petita icona, normalment mostrant la cara del remitent. Cos del missatge Codificació El correu electrònic estava dissenyat originalment per missatges de 7 bits ASCII. Molts programaris de correu electrònic treballen amb 8 bits però cal suposar que es comunicaran amb servidors de correu de 8 bits. L'estàndard MIME introdueix dues codificacions per permetre transmissió de dades no-ASCII. L'extensió 8BITMIME es va introduir per permetre la transmissió de correu sense la necessitat d'aquestes codificacions però molts MTAs encara no ho suporten. En alguns països, coexisteixen uns quants esquemes de codificació; com a resultat, per defecte, el missatge en una llengua d'alfabet no llatí apareix de forma no llegible (l'única excepció és quan el remitent i el receptor fan servir el mateix esquema de codificació). Per això, el codi Unicode està creixent en popularitat. Arxius de text i HTML Molts clients de correu electrònic permeten l'ús tant de text sense format com d'HTML per al cos de missatge en l'opció de l'usuari. Els missatges de correu electrònic d'HTML sovint inclouen un fitxer de text generat automàticament, per raons de compatibilitat. Els avantatges de HTML inclouen la possibilitat d'incloure enllaços i imatges, separa missatges previs en blocs, permet diverses visualitzacions, i l'ús de formats com el subratllat, la cursiva, i el canvi de tipus de lletra. Els desavantatges inclouen l'increment de la mida del correu, la intimitat dels web bugs, l'abús del correu HTML com a vector per atacs phishing i l'extensió de malware. Les llistes de correu normalment insisteixen que tots els correus es creïn en text sense format per totes les raons citades, però també perquè tenen un nombre significatiu de lectors utilitzant correu basat en text user interface com ara Mutt. Alguns clients de correu de Microsoft han permès un millor format fent servir RTF abans que HTML, però llevat que al receptor se li garanteixi tenir un client de correu electrònic compatible, no hauria d'estar permès. Vista general del funcionament El diagrama de la dreta mostra una seqüència típica d'esdeveniments que tenen lloc quan Alice escriu un missatge fent servir el client de correu electrònic (mail user client - MUA). Entra l'adreça de correu electrònic del seu corresponsal, i prem el botó "enviar". El seu MUA dona forma al missatge en el format de correu electrònic i utilitza el Protocol SMTP per enviar el missatge al servidor de correu (mail transfer agent - MTA), en aquest cas smtp.a.org, engegat pel proveïdor de servei d'Internet (Internet Service Provider - ISP). d'Alice El MTA mira l'adreça de destinació proporcionada en el protocol de SMTP (no de la capçalera de missatge), en aquest cas bob@b.org. Una adreça de correu electrònic d'Internet és una sèrie de forma localpart@exampledomain. La part d'abans del caràcter @ és el local part de l'adreça, sovint el nom de l'usuari del receptor, i la part de després del caràcter @ és un nom de domini. El MTA resol un nom de domini per determinar el servidor commutador de correu en el DNS (Sistema de noms de domini). El Servidor de DNS pel domini b.org, ns.b.org, respon amb un registre MX llistant els servidors que commuten correu electrònic per aquell domini, en aquest cas mx.b.org, un servidor cap a l'ISP de Bob. smtp.a.org envia el missatge a mx.b.org utilitzant SMTP, que el lliura al correu de l'usuari bob. Bob prem el botó "correu d'entrada" en el seu MUA, que recull el missatge fent servir el protocol de correus POP3. Aquesta seqüència d'esdeveniments s'aplica a la majoria d'usuaris de correu electrònic. Tanmateix, hi ha moltes possibilitats alternatives i complicacions en el sistema de correu electrònic: Alice o Bob poden fer servir un client connectat a un sistema de correu electrònic corporatiu, com IBM, Lotus Notes o Microsoft. Aquests sistemes sovint tenen el seu propi format de correu electrònic intern i els seus clients normalment es comuniquen amb el servidor de correu electrònic que utilitza un protocol propietari. El servidor envia o rep correu electrònic mitjançant Internet a través de la passarel·la de correu d'Internet del producte. Si Alice i Bob treballen per la mateixa empresa, la transacció sencera pot tenir lloc completament dins d'un únic sistema de correu electrònic corporatiu. Alice pot no tenir un MUA al seu ordinador però en canvi es pot connectar a un servei webmail. L'ordinador d'Alice pot córrer el seu propi MTA, evitant així la transferència del pas 1. Bob pot recollir el seu correu electrònic de moltes maneres, per exemple utilitzant l'Internet Message Access Protocol, entrant a mx.b.org i llegint-lo directament, o utilitzant un servei webmail. Els dominis normalment tenen uns quants servidors d'intercanvi de correu de manera que puguin continuar acceptant correu quan no està el servidor principal de correu disponible. Els missatges de correu electrònic no són segurs si l'encriptació de correu electrònic és no utilitzada correctament. Molts MTAs solien acceptar missatges per a qualsevol receptor a Internet i fer el que podien per repartir-los. Aquests MTA s'anomenen open mail relays. Va ser molt important els primers dies d'Internet quan les connexions de xarxa eren de poca confiança. Si un MTA no pot fer arribar el missatge a la seva destinació, pot com a mínim lliurar-lo a lopen relay més proper a la destinació. Aquest servidor tenia més possibilitats de repartir el missatge un temps després. Tanmateix, aquest mecanisme va ser explotat per enviar spam i com a conseqüència molt pocs MTAs moderns són open relay, i molts MTAs no accepten missatges d'aquests servidors de correu perquè és molt probable que aquests missatges siguin spam. Aplicacions per servidors i clients Els missatges s'intercanvien entre hosts que utilitzen SMTP amb programes anomenats servidor de correu. Els usuaris poden recuperar els seus missatges de servidors que utilitzen protocols estàndards com POP o IMAP, o, com és més probable en una gran corporació, amb un protocol propietari específic, com Lotus Notes o Microsoft Exchange Server. Les interfícies Webmail permeten als usuaris accedir al seu correu amb qualsevol navegador web estàndard, des de qualsevol ordinador. El correu es pot emmagatzemar en el costat del client, en el servidor, o a tots dos llocs. Els formats estàndards per a bústies inclouen Maildir i mbox. Uns quants clients prominents de correu electrònic utilitzen el seu propi format patentat i exigeixen que el programari de conversió transfereixi correu electrònic entre ells. L'acceptació d'un missatge obliga un MTA a repartir-lo, i quan no es pot repartir un missatge, aquell MTA ha d'enviar un missatge de rebot de tornada al remitent, indicant el problema. Extensions dels fitxers En la recepció de missatges de correu electrònic, les aplicacions de client de correu electrònic salven el missatge en arxius del sistema operatiu. Alguns clients salven missatges individuals com arxius separats, mentre que altres utilitzen diversos formats de base de dades, sovint patentat, per a emmagatzematge col·lectiu. Un estàndard històric d'emmagatzematge és el format mbox. El format específic utilitzat és marcat sovint per extensions especials: .eml És l'extensió d'arxiu de correu electrònic per a Mozilla Thunderbird i Windows Mail. També s'utilitza per a Microsoft Outlook. .emlx Utilitzat per Apple Mail. .msg Utilitzat per Microsoft Outlook. .mbx Utilitzat per Opera Mail, KMail, i Apple Mail basat en el format mbox. Algunes aplicacions (com Apple Mail) també codifiquen fitxers adjunts als missatges per buscar mentre també fa una còpia física dels arxius en un disc. Altres separen els fitxers adjunts dels missatges dipositant-los en carpetes designades en un disc. Esquema URI mailto: L'esquema URI, registrat a l'IANA, defineix l'esquema de mailto: per a adreces de correu d'SMTP. Encara que el seu ús no està estrictament definit, les URLs d'aquesta forma estan pensats per ser utilitzades per obrir una nova finestra de missatge del client de correu de l'usuari quan l'URL s'activa, amb l'adreça definida per l'URL al camp "A:" Ús A la societat La gent ha canviat de nombroses maneres de comunicar-se durant els 50 darrers anys; el correu electrònic és naturalment un d'ells. Tradicionalment, la interacció social en la comunitat local estava basada en la comunicació cara a cara. Tanmateix, avui les reunions cara a cara no són ja la manera principal de comunicar-se, ja que hom pot utilitzar un telèfon o amb un ordinador pot enviar un correu electrònic. Els treballs d'investigació han mostrat que la gent utilitza activament el correu electrònic per mantenir les xarxes socials, especialment quan es viu a certa distància. Tanmateix, contradictòriament, els resultats suggereixen que els augments en ús d'Internet estan associats amb disminucions en uns altres modes de comunicació, destacant Internet i l'ús del correu electrònic com a factors que intervenen en aquesta relació. A Espanya, segons l'AIMC, actualment utilitza el correu electrònic un 70% de la població. La tendència sembla que va en lleu descens des de l'aparició de la missatgeria instantània, que actualment en supera l'ús, amb un 83%. L'ús del correu electrònic actualment és el més baix després del 67% de 1997. Resposta irada Té lloc una resposta irada, o flame (flaming en anglès) quan una persona envia un missatge amb contingut irat o antagònic. La resposta irada és avui molt habitual a causa de la facilitat i impersonalitat de les comunicacions de correu electrònic: les confrontacions en persona o via telèfon exigeixen interacció directa, on les normes socials fomenten i suposen educació, mentre que escriure un missatge a una altra persona és una interacció indirecta, així es pot oblidar l'educació. La resposta irada és generalment considerada per les comunitats d'Internet com de mala educació i no productiva. Correu de fallida També conegut com a fatiga de correu electrònic (E-mail bankruptcy), el correu electrònic de fallida és quan un usuari ignora un gran nombre de missatges de correu electrònic després d'endarrerir-se llegint-los i contestant-los. La raó per endarrerir-se és sovint la sobrecàrrega d'informació i un sentit general que hi ha tanta informació que no és possible llegir-ho tot. Com a solució, la gent ocasionalment envia un formulari que explica que l'entrada de correu electrònic s'està endreçant. A Lawrence Lessig, professor de dret de la Universitat de Stanford se li atribueix aquest terme, però ell només l'ha popularitzat. Negocis El correu electrònic va ser àmpliament acceptat per l'empresariat com el primer mitjà de comunicació electrònic i va ser el primer 'e-revolution' en la comunicació de negocis. El correu electrònic és molt simple d'entendre i com el correu postal, el correu electrònic resol dos problemes bàsics de comunicació: logística i sincronització. Les LAN basades en correu electrònic és també una forma emergent d'ús pels negocis. No només permet a l'usuari de negocis descarregar correu quan està offline, també proporciona a l'usuari de l'empresa petita la possibilitat de tenir múltiples usuaris de correu amb només una connexió de correu electrònic. Pros El problema de la logística Bàsicament, el món dels negocis depèn de comunicacions entre gent que no és físicament al mateix edifici, àrea o ni tan sols país; establir i assistir a una reunió, una trucada, una audioconferència o una videoconferència pot ser un inconvenient i consum de temps i diners. El correu electrònic proporciona una manera d'intercanviar informació entre dues o més persones sense cap cost i és generalment molt menys car que reunions físiques o trucades telefòniques. El problema de sincronització Amb la comunicació en temps real per reunions o trucades telefòniques, els participants han de treballar en el mateix horari, i cada participant ha de passar la mateixa quantitat de temps en la reunió o trucada. El correu electrònic permet asincronisme: cada participant pot controlar el seu horari independentment. Contres En el món dels negocis, la majoria de gent passa d'una a dues hores dels seus dies feiners en el correu electrònic: lectura, ordenació, informació fragmentada 'recontextualitzada', i escrivint correus. L'ús de correu electrònic està augmentant a causa del creixement de la globalització, la divisió de les feines i la subcontractació, entre altres coses. El correu electrònic pot portar a alguns problemes coneguts: Pèrdua de Context: vol dir que el context està perdut per sempre; no hi ha cap manera de recuperar el text. La informació en context (com en un diari) és molt més fàcil i més ràpid d'entendre que la informació no editada i de vegades en fragments inconnexos. Sobrecàrrega d'informació: El correu electrònic és una tecnologia de tramesa automàtica (push technology) - el remitent controla qui rep la informació. La disponibilitat de llistes de correu i l'ús de "còpia a tothom" pot portar a rebre informació indesitjada o irrellevant. Inconsistència: El correu electrònic pot duplicar la informació. Això pot ser un problema quan un equip gran està treballant en documents i informació sense contacte constant amb els altres membres de l'equip. Malgrat aquests desavantatges, el correu electrònic ha esdevingut el medi més àmpliament utilitzat de comunicació en el món dels negocis. Reptes Sobrecàrrega d'informació El desembre del 2007, el bloc del New York Times descriu el correu electrònic com a "un llast per l'economia de 650 mil milions de dòlars", i el New York Times informava l'abril de 2008 que el "correu electrònic ha esdevingut la plaga de les vides professionals d'algunes persones" a causa de sobrecàrrega d'informació, tot i així "cap dels actuals processos d'alt perfil a Internet centrats en el correu electrònic realment eliminen el problema de la sobrecàrrega de correu electrònic perquè no ens ajuden a preparar les respostes" . Els inversors de tecnologia reflecteixen similars preocupacions. Spam i virus La utilitat de correu electrònic està sent amenaçada per quatre fenòmens: bombardeig de correu electrònic, spam, phishing, i cucs. Spam és el correu electrònic comercial no sol·licitat. A causa del cost molt baix de l'enviament de correu electrònic, els spamers poden enviar cada dia centenars de milions de missatges de correu electrònic per una connexió d'Internet barata. Centenars de spamers actius enviant aquest volum de correu suposa una sobrecàrrega d'informació per a molts usuaris informàtics que reben un gran volum de correu electrònic no sol·licitat cada dia.Allau d'anuncis Viagra i Rolex Els cucs de l'email fan servir el correu electrònic com a manera de duplicar-se en ordinadors vulnerables. Encara que el primer cuc informàtic va afectar els ordinadors UNIX, el problema és més normal avui en el més popular sistema operatiu, el Microsoft Windows. La combinació de spam i programes de cucs ocasiona molèsties als usuaris que reben un plugim constant de correu electrònic d'endergues, que redueix la utilitat de correu electrònic com a eina pràctica. Les tècniques d'anti-spam mitiguen, però, l'impacte de l'spam. Al Congrés dels Estats Units, han aprovat una llei, la Can Spam Act of 2003, intentant regular el correu electrònic. Austràlia també té lleis de spam molt estrictes que restringeixen l'enviament de spam des d'un ISP australià però el seu impacte ha estat mínim, ja que molts spam venen de països que semblen reticents de regular l'enviament de spam. Falsejament d'identitat El falsejament d'identitat (E-mail spoofing) es dona quan la informació de capçalera d'un e-mail es canvia per fer veure que el missatge procedeix d'una font coneguda o en la qual es confia. S'utilitza sovint com a ardit per recollir informació personal. Bombardeig de correu El bombardeig de correu electrònic (E-mail bombing) és l'enviament intencionat de volums grans de missatges a una adreça objectiu. La sobrecàrrega de l'adreça d'e-mail objectiu el pot deixar inutilitzat i pot fins i tot provocar la caiguda del servidor de correu per estavellar-se. Preocupació per la privacitat La intimitat del correu electrònic, sense algunes precaucions de seguretat, es pot comprometre per: no s'encripten generalment els missatges de correu electrònic; els missatges de correu electrònic han de passar a través d'ordinadors intermedis abans d'arribar a la seva destinació, i significa que és relativament fàcil per a altres interceptar i llegir missatges; Molts proveïdors de Servei d'Internet (ISP) emmagatzemen còpies de missatges de correu electrònic en els seus servidors de correu abans que es reparteixin. Les còpies de seguretat poden romandre fins a uns quants mesos al seu servidor, malgrat la supressió de la bústia; El receptor: els camps i altres informacions en el correu electrònic poden sovint identificar el remitent, evitant comunicació anònima. Hi ha aplicacions de criptografia que poden servir com a solució. Per exemple Virtual Private Network o Tor poden ser utilitzats per encriptar tràfic des de la màquina d'usuari a una xarxa més segura., o S/MIME pot ser utilitzat per a encriptació de missatge extrem a extrem, i SMTP STARTTLS o SMTP sobre el nivell de Transport es pot utilitzar per encriptar comunicacions per a un salt de correu senzill entre el client de SMTP i el servidor de SMTP. Addicionalment, molts servidors de correu no protegeixen connexions i contrasenyes, sent fàcil d'interceptar per un atacant. Esquemes d'autenticació encriptats com SASL poden evitar-ho. Finalment, els arxius adjunts comparteixen molts dels mateixos perills com els trobats al Peer to peer. Els arxius adjunts poden contenir troians o virus. Rastreig del correu enviat El servei de correu original de SMTP proporciona mecanismes limitats per a seguir un missatge transmès, i cap per verificar que s'ha lliurat o s'ha llegit. Per resoldre-ho, l'IETF va introduir el Delivery Status Notification (missatge de lliurament) i el Message Disposition Notifications (Missatge retornat); tanmateix, no estan desplegats universalment en producció. Consideracions sobre les formes utilitzades de l'anglès Hi ha unes quantes variacions de l'ortografia del terme correu electrònic o correu-e en anglès, que són ocasionalment causa de desacord.<ref>[http://www.nettime.org/Lists-Archives/nettime-bold-0010/msg00471.html vehement "Una qüestió d'estil (Notícies Connectades) Tony Long, revista Wired 2000]</ref> e-mail és recomanat per algunes guies d'estil periodístiques i tècniques. email és la forma exigida pe RFCs més nous i pels grups de treball de l'IETF i també és reconegut en molts diccionaris. Random House Unabridged Dictionary, 2006Princeton University WordNet 3.0 Formes menys habituals són eMail o simplement mail. mail era la forma que es feia servir a l'original document RFC - el servei es referia com mail , i una tros senzill de correu electrònic s'anomena missatge (rfc1939) - Protocol de Correu - Versió 3 eMail, amb la lletra M majúscula, era habitual amb els usuaris d'ARPANET i primers desenvolupadors d'Unix, CMS, AppleLink, eWorld, AOL, GEnie, i Hotmail. EMail és la forma que s'ha fet servir sempre als RFCs per a "l'adreça d'autor", i és expressament utilitzada "... per a raons històriques...". Actuacions del govern dels Estats Units El Govern dels EUA ha estat implicat en el correu electrònic en diferents actuacions. Començant pel 1977, el Servei Postal dels EUA (USPS) va reconèixer que el correu electrònic i les transaccions electròniques suposaven una amenaça significativa al volum de correu de Primera Classe i als ingressos. Per això, l'USPS va endegar un servei de correu electrònic experimental conegut com a E-COM. Els missatges electrònics es transmetien a una oficina de correus, impresa, i es repartia com còpia en paper. Per aprofitar el servei, un individu havia de transmetre com a mínim 200 missatges. El termini de lliurament dels missatges era el mateix que el correu de Primera Classe i costava 26 centaus. Tant la Comissió Reguladora Postal com la Comissió Federal de Comunicacions (FCC) s'oposaven a l'E-COM proposat. La FCC concloïa que E-COM constituïa un mitjà de transport sota la seva jurisdicció i l'USPS havia de presentar les tarifes.Hardy, Ian R; L'Evolució d'E-Mail d'ARPANET; 1996-05-13; Tesi d'Història; Universitat de Califòrnia a Berkeley El primer ARPANET va considerar múltiples clients de correu electrònic que tenien diversos, i de vegades incompatibles, formats. Per exemple, en el sistema Multics, el signe "@" significava "esborrar la línia" i tot seguit el signe "@" va ser ignorat. El Departament de Defensa dels Estats Units desitjava tenir uniformitat i interoperabilitat per al correu electrònic i per això va finançar treballs per conduir cap a estàndards unificats. Va portar a David Crocker, John Vittal, Kenneth Pogran, i Austin Henderson a publicar l', "Estàndard pel format de missatges de text a la xarxa d'ARPA" (21 de novembre de 1977), que aparentment no era eficaç. El 1979, una reunió a la BBN resolia els problemes d'incompatibilitat. Jon Postel explicava la reunió al , "Resum de la reunió sobre Serveis de correu electrònic celebrada a BBN el 10 de gener de 1979", que inclou una llista d'apèndix llistant els sistemes de correu electrònic diversos a l'època. Al seu torn, això va portar a l'edició del de David Crocker, "Estàndard pel format de missatges de text d'Internet d'ARPA" (13 d'agost de 1982). La National Science Foundation va actuar sobre el funcionament d'ARPANET i Internet des del Ministeri de Defensa, i va iniciar NSFNet, un nou nucli per a la xarxa. Una part del NSFNet AUP prohibia tràfic comercial. El 1988 Vint Cerf va organitzar la interconnexió de MCI Mail amb NSFNET en una base experimental. El correu electrònic de Compuserve d'any següent s'interconnectava amb NSFNET. En pocs anys la restricció de trànsit comercial es treia de NSFNETs AUP, i NSFNET es va privatitzar. A finals dels anys 1990, a la Federal Trade Commission va créixer la preocupació pel frau que es descobreix en el correu electrònic, i va iniciar una sèrie de procediments sobre l'spam, el frau, i el phishing. El 2004, la jurisdicció de FTC sobre spam legislava sobre l'SPAM. Altres Agències Federals dels EUA també han actuat sobre la legislació, incloent-hi el Departament de Justícia i el Servei Secret. Principals problemes En els darrers anys, el principal problema és el correu brossa (en anglès spam), que és l'enviament de correu comercial no sol·licitat. Per tant, es refereix a la recepció de correus no sol·licitats, normalment de publicitat enganyosa, i en grans quantitats, promovent articles com rellotges Rolex, viagra, pornografia i altres productes i serveis de qualitat sospitosa.Recent upsurge in Rolex spam Normalment els missatges indiquen com remitent del correu una adreça falsa. Per aquesta raó, és més difícil localitzar els veritables remitents, i no serveix de res contestar als missatges spam: les respostes seran rebudes per usuaris que no tenen res a veure amb ells. Per ara, el servei de correu electrònic no pot identificar els missatges de manera que es pugui discriminar la veritable adreça de correu electrònic del remitent, d'una falsa. Aquesta situació que pot resultar xocant en un primer moment, és semblant per exemple a la que passa amb el correu postal ordinari: res impedeix posar en una carta o postal una adreça de remitent aleatòria: el correu arribarà en qualsevol cas. No obstant això, hi ha tecnologies desenvolupades en aquesta direcció, com per exemple que el remitent pot signar els seus missatges mitjançant criptografia de clau pública. Com que enviar un correu electrònic és barat, és molt fàcil d'enviar milions de missatges anunciant qualsevol tipus de productes, sense preocupar-se gaire de si poden interessar als receptors. D'aquesta manera, molts usuaris acaben rebent una gran quantitat de correu brossa. A més de lspam, hi ha altres problemes que afecten la seguretat i veracitat del correu electrònic: Els virus informàtics, que es propaguen mitjançant fitxers adjunts infectant l'ordinador de qui els obre. El phishing o pesca electrònica, que són correus fraudulents que intenten aconseguir informació bancària. Els enganys (hoax), que difonen notícies falses de manera massiva. Les cadenes de correu electrònic, que consisteixen a reenviar un missatge a molta gent, tot i que sembla inofensiu, la publicació de llistes d'adreces de correu contribueix a la propagació a gran escala de l'spam i de missatges amb virus, phishing i hoax. Un altre problema són els anomenats cucs''; són programes semblants als virus informàtics, que utilitzen el correu electrònic per propagar-se. Serveis de correu electrònic en català Acabats en .cat CatalunyaEmail.cat Correu.cat, de domini.cat i Fundació puntCAT Elteu.cat Josóc.cat Mailcat.cat Perfil.cat etc. Acabats en .org Catalunya.org Pangea.org OpenMailBox.org Acabats en .com Gmail Outlook.com Referències Vegeu també Carta (comunicació) Correu brossa Cuc (informàtica) Llista de correu electrònic Màrqueting per correu electrònic CAcert Protocols utilitzats en el correu electrònic: MIME SMTP POP3 IMAP UUCP X.400 Enllaços externs «Introducció al correu electrònic» (en català), de Jorði ßarreða.


text: Llistat de compostos químics, ordenats alfabèticament, i amb la seva fórmula empírica. A Acetona - H3CCOCH3 Àcid acètic - CH3COOH Àcid bòric - H3BO3 Àcid carbònic - H2CO3 Àcid clorós - HClO2 Àcid cròmic - H2CrO4 Àcid fòrmic - HCOOH Àcid metabòric - HBO2 Àcid nítric - HNO3 Àcid nitrós - HNO2 Àcid cianhídric - HCN Àcid propanoic - C3H6O2 Àcid sulfúric - H2SO4 Aigua - H2O Amoníac - NH3 B Benzè - C6H6 Butà - C4H10 Borà - BH3 C Carbonat de calci - CaCO3 Cianur de sodi - NaCN Cianur de magnesi - Mg(CN)2 Cloroform - CHCl3 Clorur de sodi - NaCl D Diòxid de carboni - CO2 Diòxid de sofre - SO2 E Etanol - CH3CH2OH Etè - C2H4 F Formaldehid - HCHO G Glucosa - C6H12O6 Glicerina - (CH2OH2)3 Glicina - NH2CH2COOH H Hidròxid d'alumini - Al(OH)3 Hidròxid de calci - Ca(OH)2 Hidròxid de ferro(II) - Fe(OH)2 Hidròxid de ferro(III) - Fe(OH)3 Hidròxid de sodi - NaOH Histidina - NH2CH(C4H5N2)COOH M Metà - CH4 Metanol - CH3OH Monòxid de carboni - CO O Òxid de ferro(III) - Fe2O3 Òxid nítric - NO Ozó - O3 P Peròxid d'hidrogen - H2O2 Propà - C3H8 T Tirosina - C9O3H11N U Urea - CO(NH2)2 Compostos químics Compostos quimics


text: La Campus Party és una trobada LAN on es concentren aficionats d'informàtica de tot Europa realitzada des del 1997 al País Valencià. Les activitats més comunes són les partides multijugador, l'intercanvi de dades i de coneixements sobre diversos camps temàtics de la informàtica. Edicions realitzades de la Campus Party Història La Campus Party té el seu origen al desembre de 1996 quan neix la idea de fer una party en xarxa. Paco Rogagales, director de cadena 100 a la comunitat autònoma d'Andalusia en aquest moment, veu a La 2 un reportatge sobre els moviments culturals relacionats amb Internet. El febrer de 1997 Ragageles rep a la cadena 100 Màlaga a l'Associació Juvenil en Xarxa de Benalmàdena, municipi de Màlaga (Andalusia). On li agraeixen l'ajuda prestada a les noves tecnologies i demanen cobertura per organitzar una LAN party. El maig del mateix any Ricardo Tarno, director de l'Institut de la Joventut, cedeix les instal·lacions en què es realitza l'esdeveniment. L'abril Ragageles ajuda a organitzar la "Ben Al Party", ja que així es va anomenar la primera edició. Després de realitzar-se, un grup liderat per Ragageles, Belinda Galiano, Yolanda Rueda, Pablo Antón, Juanma Moerno i Rafa Revert decideixen organitzar una LAN party de més importància. L'agost de 1998 se celebra la segona edició de la Campus Party aconseguint una gran repercussió en els mitjans de comunicació a escala estatal. El gener de 1999 es funda l'associació E3 Futura sent Belinda Galiano la presidenta. L'agost del mateix any un grup d'universitaris provinents de tot l'Estat col·laboren donant consistència i estructura interna a l'esdeveniment. Un altre grup d'universitaris de la Facultat d'Informàtica de la Universitat de Sevilla, Ideafix, configuren la xarxa i donen suport tecnològic a la Campus Party. El setembre, Manuel Toharia, ponent a la Campus Party parla amb Paco Ragageles i li suggereix fer-la créixer. Rogageles reconeix que l'il·lusiona realitzar-la al Museu de la Ciència Príncep Felip de València sense saber que Toharia seria el director del museu. De forma que aquest li ofereix la Ciutat de les Arts i les Ciències per fer la Campus Party 2000. El maig del 2000, Maria Pilar Arguelles, directora general de la Ciutat de les Arts i la Ciència s'interessa personalment i garanteix la realització de l'esdeveniment, a pesar de les obres d'inauguració del Museu de la Ciència Príncep Felip, les quals posen en perill la celebració de la Campus Party 2000. L'agost d'aquest any s'inaugura la CP 2000 al CAC de València convertint-se en la LAN Party més gran d'Europa. A l'abril del 2001 neix CampusT1, a conseqüència de la divisió dels continguts formatius de la Campus Party. CampusT1 adquireix la qualitat de la Universitat d'Estiu amb la col·laboració de la Universitat Politècnica de València. El juliol obre les seves portes amb 350 alumnes, impartint 8 cursos diferents i tenint 2 conferenciants destacats: Al Gore i Nicholas Negroponte. El maig del mateix any s'obre el termini d'inscripció de la Campus Party 2001 i en poc més de 10 minuts s'esgoten les 1.600 entrades. A l'agost, durant la CP, E3 Futura i Borja Adsuara, director general del Ministeri de Ciència i Tecnologia, acorden la fundació del moviment cibervoluntarisme. Aquell mateix desembre es fundà el moviment Cibervoluntaris a la Universitat Francisco de Victoria a Madrid amb el fi social d'alfabetitzar digitalment els grups de persones exclosos. L'agost de 2002 la CP se celebra al pàrquing del CAC degut a la demanda de places, acollint 3.000 campusers. El juliol de 2004, la CP obté més de 100 hores de formació, distribuïda entre tallers, conferències i workshop mostrant l'èxit de la CP. El 2004 la CP s'instal·lava al llac principal del Museu de les Ciències Príncep Felip on s'instal·la una gran carpa de 12.800m2 i rep 4.500 campusers. L'esdeveniment es converteix en la major concentració de jugadors de PS2 en xarxa de tot el món i la primera trobada del Moviment Coca-Cola. El febrer de 2005 neix la Campus Party Experiences donant lloc al compromís del Grup Futura de superar la bretxa digital que plasma la creació d'aquest esdeveniment itinerant que apropa les noves tecnologies de la informació als ciutadans. El juliol del mateix any la novena edició de la CP se celebra a la Fira de València a causa del creixement experimentat deixant endarrere la Ciutat de les Arts i la Ciència. Els participants d'aquesta edició viuen una CP rica en continguts amb la presència de Neil Armstrong. Enllaços externs Plana web Campus Party Campus Party 2003 a València Esdeveniments del món de la informàtica


text: En química, un catalitzador (del Grec: καταλύτης, catalytēs), és una substància que incrementa la velocitat d'una reacció química («Catalitzadors positius» o «promotors») o qui la disminueix («Catalitzadors negatius" o "inhibidors»). El catalitzador, que en general està en una quantitat molt menor que els reactius, no es consumeix i es troba sense canvis al final de la reacció. Hi ha dos tipus de catalitzadors, Homogenis: es troben en la mateixa fase que els reactius i productes (generalment líquids) Heterogenis: es troben en una fase diferent que els reactius i productes. El cas més habitual és el d'un catalitzador sòlid i reactius i productes en dissolució o/i gasós. A nivell energètic la funció del catalitzador és baixar la enèrgia de l'estat de transició i, per tant l'energia d'activació de la reacció. Però un catalitzador no canvia el funcionament o la composició del sistema estatal final, com la reacció és reversible, en la direcció oposada també està catalitzada. Per tant, un catalitzador no permet que es produeixin reaccions termodinàmicament impossibles. Els principals catalitzadors són els metalls de transició, ja sigui en la seva forma metàl·lica o formant complexos (s'utilitzen per exemple en el procés tèrmic de la fabricació de biocombustibles). Principi de funcionament Un catalitzador és una substància que juga en la velocitat de reacció, però no es considera com a reactiu, ja que en principi es regenera al final de la reacció. Si forma part de la reacció, aquesta es diu auto-catalitica. El catalitzador augmenta la velocitat de reacció amb la introducció de nous camins de reacció d'acord amb aquest mecanisme: X + C → XC (1) Y + XC → XYC (2) XYC → CZ (3) CZ → C + Z (4) Encara que el catalitzador és consumit per la reacció 1, és produït per la reacció 4, de manera que la reacció general és: X + Y → Z El catalitzador funciona proporcionant un mecanisme alternatiu que permet diferents estats de transició i les energies d'activació (o energia lliure de Gibbs) més baixos. Com cada part de la reacció que tenen lloc amb més facilitat, la mateixa reacció serà facilitat. Per això en la indústria química s'usa àmpliament els catalitzadors, que permeten augmentar la rapiditat i reduir al mínim els costos de producció (amb l'ús de la temperatura d'escalfament inferior). A més, un catalitzador selectiu pot promoure la formació del producte desitjat amb prioritat als productes secundaris. Això pot ser molt interessant en el cas de la química del medi ambient, per exemple, limitant la quantitat de residus generats en lloc de les reaccions en què es consumeixen part dels reactius per a formar productes secundaris. Finalment, com el catalitzador es recupera al final de la reacció es pot reutilitzar i per tant han d'estar presents en petites quantitats en relació amb els reactius. Malgrat això, un catalitzador pot ser desactivat amb el temps, les raons poden ser diverses: la intoxicació, l'emmascarament dels llocs (acumulació de pols o inorgànics o no combustibles en el cas de catalitzador que s'utilitza en sistemes tèrmics), el desgast (fricció entre el catalitzador) o efectes tèrmics (la formació d'un aglomerat). Això és un dels criteris per a la selecció del catalitzador: ha de romandre intacte després de diversos cicles de reacció sense ser discapacitat. No afecta l'equilibri El catalitzador no modifica l'energia lliure de Gibbs total de la reacció que és una funció d'estat del sistema i llavors no té cap efecte sobre la constant d'equilibri. De fet, un catalitzador no pot fer possible una reacció energèticament desfavorable, ni es pot canviar el rendiment final o modificar l'equilibri d'una reacció química. Això és perquè el catalitzador té efectes tant en la velocitat de reacció, com en la velocitat de reacció inversa (principi de microreversibilitat). L'entalpia lliure de la reacció no s'ha modificat. El fet que el catalitzador no canviï l'equilibri és una conseqüència de la segona llei de la termodinàmica. Diferents tipus de catalitzadors Hi ha diferents tipus de catalitzadors que es poden organitzar conforme al medi en què es produeix la reacció. Podem classificar els principals grups com: Catàlisi homogènia Catàlisi heterogènia Catàlisi àcid-base Catàlisi enzimàtica Referències Vegeu també Enzim - biocatalitzadors catàlisi Enllaços externs Cinètica química


text: En termodinàmica, un cicle termodinàmic és un circuit de transformacions termodinàmiques realitzades en un o més dispositius destinats a l'obtenció de treball a partir de dues fonts de calor a distinta temperatura, o de manera inversa, a produir mitjançant l'aportació de treball el pas de calor de la font de menor temperatura a major temperatura. L'obtenció de treball a partir de dues fonts tèrmiques a distinta temperatura s'empra per a produir moviment, per exemple en els motors o en els alternadors emprats en la generació d'energia elèctrica. El rendiment és el principal paràmetre que caracteritza a un cicle termodinàmic, i es defineix com el treball obtingut dividit per la calor gastada en el procés, en un mateix temps de cicle complet si el procés és continu. Aquest paràmetre és diferent segons els múltiples tipus de cicles termodinàmics que existeixen, però està limitat pel factor o rendiment de Carnot. Un cicle termodinàmic invers cerca el contrari al cicle termodinàmic d'obtenció de treball. S'aporta treball extern al cicle per aconseguir que la transferència de calor es produeixi de la font més freda a la més calenta, al revés de com tendiria a succeir naturalment. Aquesta disposició s'empra en les màquines d'aire condicionat i en refrigeració. Vegeu també Cicle de Rankine orgànic Motor de quatre temps