text: Allò que el vent s'endugué (títol original en anglès: Gone with the Wind) és una pel·lícula èpica del 1939 basada en la novel·la homònima de Margaret Mitchell (guanyadora d'un Premi Pulitzer). La pel·lícula va ser produïda per David O. Selznick de Selznick International Pictures i finalment dirigida per Victor Fleming. Ambientada al Sud dels Estats Units, relata l'èpica història de Scarlett O'Hara, la filla de gran voluntat d'un propietari de plantació de Geòrgia, una dona capaç d'afrontar totes les adversitats de la Guerra Civil dels Estats Units, llevat la pèrdua del seu estimat, Ashley Wilkes, que es casa amb la seva cosina, Melanie Hamilton, i el seu matrimoni posterior amb Rhett Butler. Els papers principals són interpretats per Vivien Leigh (Scarlett), Clark Gable (Rhett), Leslie Howard (Ashley) i Olivia de Havilland (Melanie). La producció va ser difícil des del principi. El rodatge es va retardar durant dos anys a causa de la determinació de Selznick d'assegurar a Gable per al paper de Rhett Butler, i la "recerca de Scarlett" va fer que 1.400 dones fossin entrevistades per al paper. El guió original va ser escrit per Sidney Howard i va ser sotmès a moltes revisions de diversos escriptors en un intent de reduir-lo a una durada adequada. El director original, George Cukor, va ser acomiadat poc després de començar el rodatge i va ser substituït per Fleming, que al seu torn va ser substituït breument per Sam Wood mentre que Fleming es va prendre un temps lliure per esgotament. La filmació, que va durar 140 dies, va representar canvis importants en la tècnica cinematogràfica. En el moment de la seva estrena, va ser la pel·lícula més llarga que s'havia gravat i la segona més cara. La pel·lícula va rebre crítiques positives quan es va estrenar el desembre de 1939, tot i que alguns crítics van trobar que era massa llarga. El càsting va ser àmpliament elogiat i molts crítics van trobar Leigh especialment adequada per al seu paper de Scarlett. Als 12ens Premis Oscar, va rebre deu Oscars (vuit competitius, dos d'honor) de tretze nominacions, inclosos els guanyadors a la millor pel·lícula, millor director (Fleming), millor guió adaptat (a títol pòstum per Sidney Howard), millor actriu (Leigh), i millor actriu secundària (Hattie McDaniel, convertint-se en la primer afroamericana a guanyar un Premi de l'Acadèmia). Va establir rècords per al nombre total de premis i nominacions en aquell moment. Allò que el vent s'endugué va ser immensament popular quan es va estrenar. Es va convertir en la pel·lícula amb més guanys realitzada fins a aquell moment, i va mantenir el rècord durant més d'un quart de segle. Quan s'ajusta a la inflació monetària, continua sent la pel·lícula amb més ingressos de la història. Es va reeditar periòdicament al llarg del i es va arrelar a la cultura popular. Tot i que la pel·lícula ha estat criticada com a negacionisme històric que glorificava l'esclavitud, se li ha atribuït haver provocat canvis en la forma en què es representen cinematogràficament els afroamericans. La pel·lícula és considerada com una de les millors pel·lícules de tots els temps: s'ha situat entre els deu primers de la llista de American Film Institute de les 100 millors pel·lícules estatunidenques des de la seva llista de 1998. El 1989, la Biblioteca del Congrés dels Estats Units la va seleccionar per a la seva conservació al National Film Registry. Aquesta pel·lícula ha estat doblada al català. Argument Scarlett O'Hara viu a Tara, una de les grans mansions del sud dels Estats Units. Està enamorada d'Ashley Wilkes que, al mateix temps, està enamorat de la seva cosina Melanie Hamilton. Està a punt de començar la Guerra de Secessió i els joves del sud es mostren entusiasmats per entrar en combat. No és així, però, per en Rhett Butler, un home cabal i faldiller, que ha passat uns quants anys al nord. A Butler li agrada Scarlett, però ella segueix enamorada d'Ashley, encara que aquest es casi amb Melanie. Despitada, Scarlett accepta l'oferta de matrimoni de Charles, el germà de Melanie. Com a conseqüència de la guerra, Scarlett, ja vídua, abandona la plantació i s'instal·la a Atlanta. Després de la derrota del sud comença una vida nova en un país devastat. Repartiment Producció Abans de publicar la novel·la, diversos executius i estudis de Hollywood van rebutjar crear una pel·lícula basada en ella, incloent Louis B. Mayer i Irving Thalberg a Metro-Goldwyn-Mayer (MGM), Pandro Berman a RKO Pictures, i David O. Selznick de Selznick International Pictures. A Jack L. Warner de Warner Bros li va agradar la història, però la seva estrella més gran Bette Davis no va estar interessada, i Darryl Zanuck de 20th Century Fox no havia ofert prou diners. No obstant això, Selznick va canviar d'opinió després que el seu editor d'històries Kay Brown i el seu soci comercial John Hay Whitney el van instar a comprar els drets de la pel·lícula. El juliol de 1936 —un mes després de la seva publicació— Selznick va comprar els drets per 50.000 dòlars. Selznick es va obsessionar tant amb la novel·la de Margaret Mitchell que va fer i desfer al seu gust: va acomiadar guionistes, va canviar directors en meitat del rodatge, va repetir escenes senceres... Tot i això, el resultat de taquilla va ser rotund. Quatre hores de cine on no es noten gens la confusió de la seva realització. Ans al contrari, Allò que el vent s'endugué és segons molts el millor melodrama de la història del cinema. La idea de fer una pel·lícula de la popular novel·la de Margaret Mitchell va ser del productor David O. Selznick, que va dur una llarga negociació i, finalment, va aconseguir adquirir els drets de l'autora per la suma rècord aleshores de 50.000 dòlars. Poc després va proposar a la Warner Brothers per ajudar-lo en la producció, però a causa d'algunes diferències d'opinió sobre els actors, l'acord no es va materialitzar. Selznick va elegir al final, en contra de l'opinió del seu personal, produir la seva pròpia pel·lícula, i trobar un acord amb Metro-Goldwyn-Mayer per a la distribució a canvi d'un percentatge dels beneficis. Selznick va començar a preparar la pel·lícula amb George Cukor. Els dos van passar més d'un any preparant tot el necessari per rodar. Les primeres escenes van ser filmades a partir del 10 de desembre 1938 però van ser aviat suspeses per les festes de Nadal, de manera que es pot considerar que el veritable rodatge va començar el 26 de gener de 1939. Guió A la seva enciclopèdia Dictionary of Literary Biography, la historiadora de cinema Joanne Yeck va parlar de Sidney Howard, el guionista de la pel·lícula, així com del guió: “Reduir la complexitat de les dimensions èpiques dAllò que el vent s'endugué va ser una tasca herculina (...) la primera versió de Howard va ser molt llarga, com a mínim sis hores de pel·lícula; [el productor] Selznick volia que Howard es quedés a l'estudi per fer revisions (...) però es va negar deixant Nova Anglaterra. Posteriorment, diversos escriptors locals van fer revisions.” Selznick va acomiadar George Cukor tres setmanes després de començar el rodatge i va contractar Victor Fleming, que en aquell moment dirigia El màgic d'Oz. No estava satisfet amb el guió i el productor es va posar en contacte amb el famós guionista Ben Hecht per tornar-lo a escriure completament en un termini de cinc dies. Hecht va tornar als esborranys originals de Howard i, a finals de setmana, va aconseguir revisar la primera meitat del guió. Selznick es va comprometre a reescriure la segona part pel seu compte, però es va enfrontar a alguns contratemps. Howard va reprendre el treball al guió durant una setmana, refent diverses escenes importants de la segona part. Yeck va escriure: “Al moment de la presentació de la pel·lícula el 1939, hi havia dubtes sobre qui hauria de rebre crèdits a la pantalla. (...) Però, malgrat el nombre de guionistes i canvis, el guió final era notablement similar a la versió de Howard. El fet que només aparegui el seu nom als crèdits pot haver estat un gest tant a la memòria com a l'escrit, perquè el 1939 Howard va morir als 48 anys en un accident de tractor, fins i tot abans de l'estrena de la pel·lícula.” En un recordatori escrit a l'octubre de 1939, Selznick va discutir els crèdits del guió de la pel·lícula: “Es pot dir sincerament que la quantitat relativament petita de material de la pel·lícula que no és del llibre, la majoria és meva, i només les línies originals dels diàlegs no són meves, n'hi ha de Sidney Howard, n'hi ha de Ben Hecht i n'hi ha de John Van Druten. Dubto que hi hagi ni deu paraules originals de [Oliver] Garret al guió. Pel que fa a l'estryctura, al voltant del vuitanta per cent la seva [és] meva, i la resta es divideix entre Jo Sweling i Sidney Howard, amb Hecht que ha contribuït materialment a la definició d'una seqüència.” Segons el biògraf de Hecht, Wiliam MacAdams, a la matinada del diumenge, 20 de febrer de 1939, Selznick i Fleming van sorprendre a Hecht informant-lo que estava en préstec de MGM i que hauria d'anar amb ells a treballar a Allò que el vent s'endugué, el rodatge del qual el productor ja havia començat cinc setmanes abans. Li van costar cinquanta mil dòlars per cada dia d'ajornament a l'espera de reescriure un guió final: «el temps era essencial». Hecht estava a la meitat del seu treball a la pel·lícula Una tarda al circ per als germans Marx. Recordant l'episodi en una carta enviada al seu amic del guionista Gene Fowler, va dir que no havia llegit el llibre, però que el productor i el director no podien esperar que el llegís. Van fer les escenes basades en el guió original de Howard, que calia reescriure a correcuita. Hecht va escriure: «Després de filmar i discutir cada escena, m'asseia a la màquina d'escriure i escrivia [el guió]. Selznick i Fleming, ansiosos per continuar filmant, continuaven donant-me presses. Vam treballar d'aquesta manera durant set dies, entre divuit i vint hores al dia. El productor es va negar a deixar-nos dinar, argumentant que el menjar ens frenaria. Va subministrar plàtans i cacauets salats (...) així que, el setè dia, havia completat, sense menjar, les nou primeres bobines de l'èpica Guerra Civil». L'autor va afegir: “És impossible determinar exactament quant va escriure Hecht. (...) Als crèdits oficials presentats a la pantalla del Gremi d’Escriptors, Sidney Howard va rebre tot sol els crèdits del guionista, però hi van participar altres quatre guionistes: Jo Swerling, que va contribuir al tractament, Oliver HP Garrett, Barbara Keon, qui va contribuir a l'estryctura del guió, i Hecht, que va contribuir al diàleg.” Després de la seva publicació, el llibre va impactar molt al públic dels Estats Units, sent El naixement d'una nació (1915) l'últim treball que havia aconseguit aquesta gesta. Tot i això, com a resultat de les famoses escenes de la pel·lícula, el públic afroamericà estava preocupat. A més, la premsa afroamericana també va amenaçar amb boicotejar Allò que el vent s'endugué pel seu tractament racista. Així, sota pressió, la paraula "negre" (nigger) va haver de ser eliminada del guió i Selznick va esborrar totes les referències a l'organització. D'acord amb la seva concepció i els estàndards de l'època, va intentar honorar el punt de vista dels afroamericans. En una nota enviada a Jack Whtiney, el productor va escriure: «Estimat Jack, vaig ser estricte mentre preparava i escollia el repartiment, per tal d'evitar qualsevol referència insultant a la gent negra com a raça o individus i per eliminar les coses principals de la història que, pel que sembla, fossin ofensius al llibre de Margareth Mitchell. Sento tan profundament el que va passar amb els jueus del món que no vaig poder deixar de simpatitzar amb els negres per la por de veure cap material ofensiu o nociu.” Selecció del repartiment L'elecció dels dos papers principals es va convertir en un esforç complex de dos anys. Per al paper de Rhett Butler, Selznick volia a Clark Gable des del principi, però Gable tenia un contracte amb MGM, que mai el va cedir a altres estudis. Gary Cooper va ser considerat, però Samuel Goldwyn, amb qui Cooper estava contractat, es va negar a prestar-lo. Warner va oferir un paquet de Bette Davis, Errol Flynn, i Olivia de Havilland per a papers principals a canvi dels drets de distribució. En aquell moment, Selznick estava decidit a aconseguir Gable i, a l'agost de 1938, finalment va arribar a un acord amb el seu sogre, el cap de MGM Louis B. Mayer: MGM proporcionaria Gable i 1.250.000 dòlars per la meitat del pressupost de la pel·lícula i, a canvi, Selznick hauria de pagar el salari setmanal de Gable; la meitat dels beneficis es destinaran a MGM mentre que Loew's, Inc - empresa matriu de MGM - estrenaria la pel·lícula. L'acord pel qual la MGM s'encarregava del llançament de la pel·lícula va suposar endarrerir el començament de la producció fins a finals de 1938, quan finalitzava l'acord de distribució que Selznick tenia amb United Artists. Selznick va aprofitar el retard per continuar revisant el guió, preparar la publicitat i, sobretot, buscar una actriu per al paper de Scarlett. Va iniciar un càsting a nivell nacional en el que va portar a entrevistar 1400 desconegudes; el procés va costar 100 000 $ i, encara que va resultar inútil per a la pel·lícula, va servir per crear un publicitat «inestimable». Abans de la compra dels drets, Selznick va considerar a Miriam Hopkins i Tallulah Bankhead com a candidates; Joan Crawford, que havia signat amb MGM, també va ser considerada com a possible parella de Gable. Després d'l'acord amb MGM, Selznick va mantenir converses amb Norma Shearer, la principal estrella de la MGM en aquells dies, però ella no va considerar la proposta. Katharine Hepburn estava molt interessada en el paper, i va pressionar per aconseguir-ho amb el suport del seu amic George Cukor, que havia estat contractat per la direcció, però va ser vetada per Selznick, que no la va considerar adequada pel paper. Es van considerar moltes actrius famoses —o que aviat serien famoses—, però només trenta-una dones van ser realment provades per a Scarlett, incloent Ardis Ankerson, Jean Arthur, Tallulah Bankhead, Diana Barrymore, Joan Bennett, Nancy Coleman, Frances Dee, Ellen Drew (com Terry Ray), Paulette Goddard, Susan Hayward (amb el seu nom real d'Edythe Marrenner), Vivien Leigh, Anita Louise, Haila Stoddard, Margaret Tallichet, Lana Turner i Linda Watkins. Tot i que Margaret Mitchell es va negar a nomenar públicament la seva elecció, l'actriu que més va aconseguir obtenir la seva aprovació, va ser Miriam Hopkins, que Mitchell considerava que era el tipus d'actriu adequat per interpretar a Scarlett tal com estava escrita al llibre. No obstant això, Hopkins tenia una trentena en aquell moment i es considerava massa vella per al paper. Quatre actrius, inclosos Jean Arthur i Joan Bennett, encara estaven en consideració el desembre de 1938; no obstant això, només dos finalistes, Paulette Goddard i Vivien Leigh, van ser provades a Technicolor, totes dos el 20 de desembre. Goddard gairebé va obtenir el paper, però la controvèrsia pel seu matrimoni amb Charlie Chaplin va fer que Selznick canviés d'opinió. Selznick havia estat considerant calladament a Vivien Leigh, una jove actriu anglesa que encara era poc coneguda als Estats Units, pel paper de Scarlett des del febrer de 1938 quan Selznick la va veure a Fire Over England i A Yank at Oxford. L'agent estatunidenc de Leigh era el representant de Londres de l'agència de talents Myron Selznick (dirigida pel germà de David Selznick, un dels propietaris de Selznick International), i al febrer havia sol·licitat que el seu nom fos sotmès a la consideració pel paper Scarlett. A l'estiu de 1938, els Selznicks estaven negociant amb Alexander Korda, a qui Leigh estava contractada, pels seus serveis més tard aquell mateix any. El germà de Selznick va organitzar que es reunissin per primera vegada la nit del 10 de desembre de 1938, quan es filmava la crema d'Atlanta. En una carta a la seva dona dos dies després, Selznick va admetre que Leigh era "el cavall fosc de Scarlett" i, després d'una sèrie de proves de pantalla, es va anunciar la seva elecció el 13 de gener de 1939. Just abans del rodatge de la pel·lícula, Selznick va informar al columnista de diari Ed Sullivan: «Els pares de Scarlett O'Hara eren francesos i irlandesos. De la mateixa manera, els pares de Miss Leigh són francesos i irlandesos.» A més, es va esmentar Anglaterra el menys possible i Olivier de cap manera. La dona britànica va ser descrita com l'esposa d'un advocat de Londres. Al seu torn, a la seva [[Columna (periòdic] | columna]] de Los Angeles Times, publicat el 16, Hedda Hopper va lamentar que, després de dos anys i «amb milions de les dones nord-americanes, David no va poder trobar cap que s'adaptés al projecte». Pel que fa als secundaris, des del principi, Leslie Howard, com Gable, era reticent a actuar a la pel·lícula i fins i tot va arribar a dir que, si el posaven en aquell vestit colonial del sud, semblaria un porter gai a Beverly Wilshires. L'única solució que va trobar el productor per acceptar el paper va ser prometre-li una cosa que l'actor havia estat apuntant tota la seva vida: convertir-se ell mateix en productor. Howard no havia llegit el llibre ni res sobre cap altre personatge de la pel·lícula; no obstant això, sabia exactament el que hauria de dir en cada escena. Com que Howard no era tan jove com el seu personatge Ashley Wilkes, ja que tenia 46 anys en aquella època, era necessari fer ús del maquillatge, que era possible percebre al voltant dels seus ulls. Es van necessitar molts intents de maquillatge i tint per rejovenir-lo. A les primeres escenes, el personatge hauria de semblar tan jove com Scarlett; a la segona meitat de la pel·lícula, estava bé que semblés més madur. Pel que fa a Olivia de Havilland, una actriu ja popular en aquell moment i que volia donar una direcció diferent a la seva carrera, va acceptar el paper de Melanie Wilkes immediatament la seva germana Joan Fontaine la va proposar. Un problema urgent per a Selznick durant el càsting va ser el persistent fracàs de Hollywood a l'hora de retratar amb precisió els accents del sud. L'estudi creia que si l'accent no es representava amb precisió, podria resultar perjudicial per a l'èxit de la pel·lícula. Selznick va contractar a Susan Myrick (una experta en parla, maneres i costums del sud que li va recomanar Mitchell) i Will A. Price per entrenar els actors a parlar amb l'accent. Mitchell va ser elogiós pel treball vocal del repartiment, i va assenyalar la manca de crítiques quan va sortir la pel·lícula. Rodatge La fotografia principal va començar el 26 de gener de 1939 i va acabar l'1 de juliol, amb la postproducció continuant fins a l'11 de novembre de 1939. El director George Cukor, amb qui Selznick tenia una llarga relació laboral i que havia passat gairebé dos anys en preproducció a Gone with the Wind, va ser substituït després de menys de tres setmanes de rodatge. Selznick i Cukor ja no havien estat d'acord pel que fa al ritme de rodatge i al guió, però segons altres explicacions la sortida de Cukor seria pel malestar de Gable per treballar amb ell. Emanuel Levy, biògraf de Cukor, va afirmar que Gable havia treballat el circuit gai de Hollywood com a hustler i que Cukor coneixia el seu passat, de manera que Gable va utilitzar la seva influència per fer-lo despatxar. Vivien Leigh i Olivia de Havilland van assabentar-se de la marxa de Cukor el dia que es va filmar l'escena del basar d'Atlanta i les dues van anar a L'oficina de Selznick amb tota la seva disfressa i li van implorar que canviés d'opinió. Victor Fleming, que dirigia El màgic d'Oz, va ser cridat per MGM per completar la pel·lícula, tot i que Cukor va continuar en privat per entrenar a Leigh i De Havilland. El director de MGM, Sam Wood, va treballar dues setmanes al maig quan Fleming va deixar temporalment la producció a causa de l'esgotament. Tot i que algunes de les escenes de Cukor es van tornar a rodar posteriorment, Selznick va estimar que "tres rodets sòlids" de la seva obra restaven a la imatge. Al final de la fotografia principal, Cukor havia emprès divuit dies de rodatge, Fleming noranta-tres i Wood vint-i-quatre. El cinematògraf Lee Garmes va començar la producció, però l'11 de març de 1939, després d'un mes de rodatge que Selznick i els seus associats consideraven "massa fosc", va ser substituït per Ernest Haller, treballant amb el cineasta Technicolor Ray Rennahan. Garmes va completar el primer terç de la pel·lícula, sobretot la part prèvia a que Melanie tingués el bebè, però no va ser acreditat. La major part del rodatge es va fer a Forty Acres de Selznick International amb totes les escenes de localització fotografiades a Califòrnia, principalment al comtat de Los Angeles o el veí comtat de Ventura. Tara, la casa fictícia de les plantacions del sud, només existia com una fusta contraxapada i de paper maixat construït al lot de l'estudi Selznick. Per a la crema d'Atlanta, es van construir noves façanes falses davant dels nombrosos antics conjunts abandonats del grup de Selznick, i el mateix Selznick gestionava els controls dels explosius que els cremaven. Fonts de l'època van situar els costos de producció estimats en 3,85 milions de dòlars, cosa que la converteix en la segona pel·lícula més cara feta fins aquell moment, amb només Ben-Hur (1925) havent costat més. Tot i que persisteix la llegenda que el Codi Hays va multar Selznick amb 5.000 dòlars per haver utilitzat la paraula "maleït" a la frase a la sortida de Butler, de fet va ser la junta de Motion Picture Association qui va aprovar una esmena al Codi de producció de l'1 de novembre de 1939, que prohibia l'ús de les paraules "infern" o "maleït", excepte quan el seu ús “sigui imprescindible i necessari per representar, en un context històric adequat, qualsevol escena o diàleg basat en fets històrics o folklore ... o una cita d'una obra literària, sempre que no s'admeti cap ús que sigui intrínsecament desagradable o que ofengui el bon gust.” Amb aquesta esmena, la Production Code Administration no va tenir cap objecció més a la frase de Rhett. La filmació conté un anacronisme: quan Scarlett corre cercant al Doctor Meade, es veu un llum amb una bombeta elèctrica. Música Per compondre la partitura, Selznick va escollir Max Steiner, amb qui havia treballat a RKO Pictures a principis dels anys trenta. Warner Bros. —que havia contractat Steiner el 1936— va acordar prestar-lo a Selznick. Steiner va passar dotze setmanes treballant en la partitura, el període més llarg que havia passat escrivint-ne una, i amb dues hores i trenta-sis minuts de durada, també va ser la més llarga que havia escrit mai. Es van contractar cinc orquestradors, inclosos Hugo Friedhofer, Maurice de Packh, Bernard Kaun, Adolph Deutsch i Reginald Bassett. La partitura es caracteritza per dos temes d'amor, un pel dolç amor d'Ashley i Melanie i un altre que evoca la passió de Scarlett per Ashley, tot i que no hi ha cap tema d'amor de Scarlett i Rhett. Steiner es va basar considerablement en la música folk i patriòtica, que incloïa cançons de Stephen Foster com Louisiana Belle, Dolly Day, Ringo De Banjo, Beautiful Dreamer, Old Folks at Home, i" Katie Belle, que van constituir la base del tema de Scarlett; altres melodies que destaquen són: Marching through Georgia de Henry Clay Work, Dixie, Garryowen i The Bonnie Blue Flag. El tema que més s'associa avui a la pel·lícula és la melodia que acompanya Tara, la plantació dels O’Hara; a principis dels anys 40, Tara's Theme va constituir la base musical de la cançó My Own True Love de Mack David. En total, hi ha noranta-nou peces musicals diferents a la partitura. A causa de la pressió de completar a temps, Steiner va rebre ajuda en la composició de Friedhofer, Deutsch i Heinz Roemheld i, a més, dues breus pistes —de Franz Waxman i William Axt- van ser extretes de partitures de la biblioteca MGM. Peces musicals Selznick International Theme Main Theme (I Wish I Was in) Dixie's Land Katie Belle Under the Willow She's Sleeping Lou'siana Belle Dolly Day Ring, Ring de Banjo! Sweet and Low Ye Cavaliers of Dixie Taps Massa's in de Cold Ground Maryland, My Maryland Irish Washerwoman Gary Owen When Johnny Comes Marching Home Weeping, Sad and Lonely (When This Cruel War Is Over) The Bonnie Blue Flag Hark! The Herald Angels Sing Tramp! Tramp! Tramp! (The Boys Are Marching) The Old Folks at Home (Swanee River) Go Down Moses (Let My People Go) My Old Kentucky Home Marching Through Georgia Battle Hymn of the Republic Beautiful Dreamer Jeanie with the Light Brown Hair Yankee Doodle Stars of the Summer Night Bridal Chorus (Here Comes the Bride) Deep River For He's a Jolly Good Fellow London Bridge Is Falling Down Ben Bolt (Oh Don't You Remember) Recepció Crítica Després del seu llançament, les revistes i diaris de consumidors generalment donaven a Allò que el vent s'endugué excel·lents ressenyes; no obstant això, mentre que els seus valors de producció, èxits tècnics i escala d'ambició eren universalment reconeguts, els crítics de l'època van trobar que la pel·lícula era massa llarga i que no resultava convincent. Frank S. Nugent per a The New York Times va resumir millor el sentiment general reconeixent que, tot i que va ser la producció cinematogràfica més ambiciosa que s'havia fet fins aquell moment, probablement no seria la més gran pel·lícula realitzada, però, tot i així, va trobar que era una «història interessant molt ben explicada». Franz Hoellering de The Nation tenia la mateixa opinió: «El resultat és una pel·lícula que és un esdeveniment important en la història de la indústria, però només un èxit menor en l'art cinematogràfic. Hi ha moments en què les dues categories es reuneixen en bons termes, però els llargs trams s'omplen de mera eficiència espectacular». Tot i que la pel·lícula va ser elogiada per la seva fidelitat a la novel·la, també es va assenyalar aquest aspecte com el factor principal que va contribuir a la seva llarga extensió. John C. Flinn va escriure per a Variety que Selznick havia "deixat massa a dintre", i que com a entreteniment, la pel·lícula s'hauria beneficiat si escenes repetitives i diàleg de la darrera part de la història s'haguessin retallat. The Manchester Guardian considerava que el principal inconvenient de la pel·lícula era que la història no tenia la qualitat èpica per justificar la seva durada i trobava la segona meitat, que se centra en els «matrimonis irrellevants» i les «disputes domèstiques» de Scarlett, la majoria superflus, i que l'únic motiu de la seva inclusió havia estat «simplement perquè Margaret Mitchell ho va escriure així». 'The Guardian' creia que si "la història s'hagués reduït i ordenat en el punt marcat per l'interval, i si el drama personal s'hagués sotmès a un tractament cinematogràfic del tema central: el col·lapse i la devastació de el vell sud, llavors Allò que el vent s'endugué podria haver estat una pel·lícula realment fantàstica". De la mateixa manera, Hoellering també va trobar la segona meitat de la pel·lícula més feble que la primera meitat: identificar la Guerra Civil com a motor de la primera part mentre que els personatges dominen a la segona part, va concloure que aquí es trobava la principal falla de la pel·lícula, comentant que «els personatges per ells sols no són suficients». Tot i moltes escenes excel·lents, va considerar que el drama no era convincent i que el «desenvolupament psicològic» s'havia descuidat. Gran part dels elogis es van reservar per al repartiment, en particular Vivien Leigh per la seva interpretació com a Scarlett. Nugent la va descriure com el «pivot de la pel·lícula» i creia que estava «tan perfectament dissenyada per l'art i la naturalesa que qualsevol altra actriu del paper seria inconcebible». De la mateixa manera, Hoellering la va trobar «perfecta» en «aparença i moviments»; sentia que actuava millor quan li permetien «accentuar la personalitat dividida que retrata» i pensava que era particularment eficaç en moments de caracterització com el matí després de l'escena de violació matrimonial. Flinn també trobava que Leigh es va adaptar físicament al paper i sentia que era la millor en les escenes on mostra coratge i determinació, com ara la fugida d'Atlanta i quan Scarlett mata a un desertor ianqui. Leigh va guanyar el Premi de la Crítica de Nova Yok a la millor actriu. De l'actuació de Clark Gable com a Rhett Butler, Flinn sentia que la caracterització estava «tan propera a la concepció de Miss Mitchell —i a la del públic— com es podria imaginar», una visió amb la qual Nugent va coincidir, tot i que Hoellering considerava que Gable no va acabar de convèncer en les escenes finals, ja que Rhett deixa a Scarlett amb disgust. Dels altres membres principals del repartiment, tant Hoellering com Flinn van trobar a Leslie Howard «convincent» com el feble-voluntariós Ashley, amb Flinn identificant Olivia de Havilland com a «destacada» com Melanie; «una joia amable, digna i tendra de la caracterització». L'actuació de Hattie McDaniel com a Mammy va ser escollida per molts elogis per a lloar: Nugent creia que va donar la millor actuació a la pel·lícula després de Vivien Leigh, mentre Flinn la col·locava en tercer lloc després de les actuacions de Leigh i Gable. Oscars Als 12ens Premis Oscar, Allò que el vent s'endugué va establir el rècord de guanys i nominacions dels Oscar, guanyant en vuit de les categories competitives en què va ser nominada, d'un total de tretze nominacions. Va guanyar a la millor pel·lícula, a la millor actriu, a la millor actriu de repartiment, al millor director, al millor guió, a la millor fotografia, a la millor direcció artística i a la millor edició, i va rebre dos premis honorífics per l'ús d'equips i color (també es va convertir en el primer color pel·lícula per guanyar la millor pel·lícula). Reaccions dels afroamericans Diversos comentaristes, des del llançament de la pel·lícula, van criticar la pel·lícula per la seva representació de les persones negres, i per ser en certa manera una glorificació de l'esclavitud. Inicialment, els diaris dirigits als americans blancs no informaven sobre aquestes crítiques. Carlton Moss, un dramaturg negre, va observar en una carta oberta que mentre que El naixement d'una nació va ser un “atac frontal a la història nord-americana i al poble negre”, Gone with the Wind va ser-ne un “atac posterior”. Va continuar caracteritzant el film com una “petició nostàlgica de simpatia per una causa encara viva de la reacció del sud”. Moss va criticat a més les caracteritzacions negres estereotipades com ara el «porc sense canvis i sense enginy», la “indolent i totalment irresponsable Prissy”, la “radiant acceptació de l'esclavitud” de Big Sam i Mammy amb la seva “complacència a cada desig de Scarlett”. Després que Hattie McDaniel guanyés l'Oscar, Walter Francis White, líder de l'Associació Nacional per al Progrés de les Persones de Color, la va acusar de ser un “oncle Tom”. McDaniel va respondre que “preferiria guanyar set-cents dòlars a la setmana interpretant a una minyona que set dòlars”; va qüestionar a més la qualificació de White per parlar en nom dels negres, ja que era de pell clara i només tenia un vuitena part negra. L'opinió de la comunitat negra estava dividida generalment en estrenar-se, amb la qualificació de la pel·lícula per alguns “arma de terror contra l'Amèrica negra” i un insult al públic negre, i es van fer manifestacions a diverses ciutats. Tot i això, algunes seccions de la comunitat negra van reconèixer els èxits de McDaniel com a representatius de la progressió: alguns afroamericans van creuar les línies de piquets i van elogiar la càlida i enginyosa caracterització de McDaniel, i altres van esperar que el reconeixement de la indústria del seu treball conduiria a una major visibilitat de pantalla per a altres actors negres. En la seva felicitació editorial a McDaniel per guanyar el seu Oscar, Opportunity: A Journal of Negro Life va fer servir la pel·lícula com a recordatori del "límit" que els vells prejudicis posaven a l'aspiració negra. Malcolm X va recordar més tard que «quan Butterfly McQueen va començar a actuar, em venia de gana arrossegar-me sota la catifa». Resposta del públic Després del seu llançament, Allò que el vent s'endugué va batre rècords d'assistència a tot arreu. Només al Capitol Theatre de (Nova York), va fer una mitjana d'onze mil entrades al dia a finals de desembre, i en un termini de quatre anys el llançament havia venut uns seixanta milions de bitllets als Estats Units, unes vendes equivalents a poc menys del la meitat de la població de l'època. Va repetir el seu èxit a l'estranger i va tenir un èxit sensacional durant el Blitz a Londres, obrint-se a l'abril de 1940 i mantenint-se durant quatre anys. Quan MGM la va retirar de la circulació, a finals de 1943, la seva distribució mundial havia retornat 32 milions de dòlars nord-americans en taquilla (la quota de taquilla bruta de l'estudi), cosa que la converteix en la pel·lícula més rendible fins ara. Finalment es va obrir al Japó el setembre de 1952 i es va convertir en la pel·lícula estrangera amb més recaptació allà. Tot i que va fer guanyar als seus inversors aproximadament el doble que l'anterior titular del rècord, El naixement d'una nació, les taquilles de les dues pel·lícules probablement estaven molt més a prop. El gruix dels ingressos dAllò que el vent s'endugué provenia de la seva exposició en carretera i els seus primers compromisos, on el distribuïdor rebia el 70% i el 50% del brut de taquilla respectivament, en lloc del seu llançament general, que el temps normalment va veure com la quota del distribuïdor es fixava en un 30-35 per cent del brut. En el cas de "El naixement d'una nació", el seu distribuïdor, Epoch, va vendre molts dels seus territoris de distribució en funció dels "drets dels estats", que normalment representaven el 10 per cent del total de la taquilla, i els comptes d'Epoch només són indicatius dels seus propis beneficis de la pel·lícula, i no dels distribuïdors locals. Carl E. Milliken, secretari de la Motion Picture Association, va estimar que "El naixement d'una nació" havia estat vist per cinquanta milions de persones el 1930. Quan es va reestrenar el 1947, va tenir un impressionant lloguer de 5 milions de dòlars als Estats Units i al Canadà i va ser un dels deu principals llançaments de l'any. Les reedicions reeixides el 1954 i el 1961 li van permetre mantenir la seva posició com a màxim guanyador de la indústria, malgrat els forts desafiaments de pel·lícules més recents com Ben-Hur , però finalment va ser superada per Somriures i llàgrimes el 1966. Referències Notes Referències Vegeu també Allò que el vent s'endugué (novel·la) Bibliografia Enllaços externs Pàgina de la pel·lícula a DeCine21 Pàgina de la pel·lícula a AlohaCriticón Pel·lícules dels Estats Units del 1939 Pel·lícules de drama romàntic de la dècada del 1930 Pel·lícules de drama bèl·lic Pel·lícules del 1939 doblades al català Pel·lícules guanyadores de l'Oscar a la millor pel·lícula Pel·lícules guanyadores de l'Oscar al millor director Pel·lícules guanyadores del premi Oscar a la millor direcció artística Pel·lícules basades en novel·les Pel·lícules sobre la Guerra de Secessió Pel·lícules dirigides per Victor Fleming Pel·lícules guanyadores de l'Oscar a la millor fotografia Pel·lícules de la dècada del 1930 doblades al gallec


source: wikipedia

text: Annie Hall és una pel·lícula de Woody Allen del 1977. Ha estat doblada al català. Argument Alvy Singer és un comediant de clubs nocturns que als 40 anys fa un repàs de la seua vida després d'haver trencat amb la seua nòvia, Annie. Conta els seus amors, els seus matrimonis i la seua relació amb ella, a qui coneix després d'un partit de tennis. Alvy és una persona especial, una mica neuròtic, dominat per una sèrie d'obsessions que acaben per destruir cadascuna de les seues relacions. Repartiment Woody Allen.... Alvy Singer Diane Keaton.... Annie Hall Carol Kane.... Allison Portchnick Paul Simon.... Tony Lacey Shelley Duvall.... Pam Janet Margolin.... Robin Colleen Dewhurst.... Mrs Hall. Christopher Walken.... Duane Hall Donald Symington.... Mr Hall Helen Ludlam.... Grammy Hall Mordecai Lawner.... Mr.Singer Joan Neuman.... Mrs Singer Jonathan Munk.... Alvy Singer Ruth Volner.... Tia d'Alvy. Premis i nominacions Premis 1978: Oscar a la millor pel·lícula 1978: Oscar al millor director per Woody Allen 1978: Oscar a la millor actriu per Diane Keaton 1978: Oscar al millor guió original per Woody Allen i Marshall Brickman 1978: Globus d'Or a la millor actriu musical o còmica per Diane Keaton 1978: BAFTA a la millor pel·lícula 1978: BAFTA a la millor direcció per Woody Allen 1978: BAFTA a la millor actriu per Diane Keaton 1978: BAFTA al millor guió per Woody Allen i Marshall Brickman 1978: BAFTA al millor muntatge per Ralph Rosenblum i Wendy Greene Bricmont Nominacions 1978: Oscar al millor actor per Woody Allen 1978: Globus d'Or a la millor pel·lícula musical o còmica 1978: Globus d'Or al millor director per Woody Allen 1978: Globus d'Or al millor actor musical o còmic per Woody Allen 1978: Globus d'Or al millor guió per Woody Allen i Marshall Brickman 1978: BAFTA al millor actor per Woody Allen 1978: César a la millor pel·lícula estrangera Referències Pel·lícules del 1977 doblades al català Pel·lícules dirigides per Woody Allen Pel·lícules de comèdia romàntica dels Estats Units Pel·lícules dels Estats Units del 1977 Pel·lícules guanyadores de l'Oscar a la millor pel·lícula Pel·lícules guanyadores de l'Oscar al millor director Guanyadors del Globus d'Or


text: Alp és un municipi de la comarca de la Baixa Cerdanya. És el municipi més oriental de la Baixa Cerdanya i connecta amb el Ripollès per la Collada de Toses. Etimologia En la documentació antiga es troba Albi (), probablement prové del llatí albu que vol dir blanc. L'evolució coneguda seria: Albi , X, 1050; villa Albii 1043, 1069; Alb 1077, s. XII, XIII, XIV; Alp 1033, 1163, S. XIII, XIV, XVI, XVII, XVIII. Geografia o medi físic Llista de topònims d'Alp (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Té una elevació de 1.159 m d'altitud, a la vall de la ribera d'Alp. S'estén des del pla fins a la Collada de Toses. El municipi limita al N i NE amb el de Fontanals de Cerdanya, mentre que pel sector alt de la vall ho forma amb Puigcerdà. És un municipi amb grans extensions de boscos a les muntanyes d'Alp, la Comella i el Saltèguet, encara que els boscos d'avets d'aquest lloc pertanyen a Puigcerdà des del . S'hi pot arribar amb ferrocarril, mitjançant l'estació Urtx-Alp de la línia Barcelona - Puigcerdà - la Tor de Querol. El terme municipal integra una petita part del Parc Natural Cadí-Moixeró i de la Reserva Nacional de Caça de la Cerdanya. Hi ha diferents refugis de muntanya com el des Pas de Roc, de la Pleta, de les Vaques, dels Ocells, i el del Medi Rural. També hi passa un itinerari de gran recorregut (GR-4). Alp té al sud del seu terme dues estacions d'esports d'hivern: la Molina a llevant i Masella a ponent. Climatologia El clima d'Alp es classifica com càlid i temperat. Alp té una quantitat significativa de pluja durant l'any. Això és cert fins i tot per al mes més sec. El clima aquí es classifica com Clima temperat marítim (Cfb) pel sistema Köppen-Geiger. Hi ha al voltant de precipitacions de 929 mm. La menor quantitat de pluja es troba al mes de gener, amb una mitjana de 54 mm. Pel resta de l'any, hi ha una mitjana de 106 mm, la major precipitació cau al maig. La variació en la precipitació entre els mesos més secs i més humits és de 52 mm. La temperatura mitjana a Alp és 9,2 °C. Les temperatures són més altes de mitjana al juliol, al voltant de 17,6 °C. gener té la temperatura mitjana més baixa de l'any. És 2,2 °C. Durant l'any, les temperatures mitjanes varien en 15,4 °C. Demografia |} Història Alp ja existia al com a parròquia del Bisbat d'Urgell, quan el monjo Eudald de Conques hi passà amb les relíquies de sant Vicenç d'Osca, en el seu camí des de València i Saragossa cap al cenobi de Castres (França) al qual estava adscrit. Les notícies sobre Alp no comencen a ser abundoses fins al . A començaments d'aquell segle, les seves terres estaven repartides entre els barons d'Urtx, els vescomtes de Castellbò i el rei. En el decurs del segle, els reis d'Aragó compraren les terres dels Urtx (1316), i vengueren les seves als Mataplana (1368). Aquests se'n desfarien venent-les a Joan de Lussana (1373), i el fill d'aquest a la vila de Puigcerdà (1393). Mentrestant, les terres dels Castellbò passaren a començaments del mateix segle a un altre particular. De l'església del no queden més que les referències. L'actual església parroquial de Sant Pere, datada del , mostra al gruix dels seus murs la necessària fortificació que degueren suposar les escomeses occitanes de l'època. La Torre de Riu, vora la riba del riu d'Alp, és una antiga torre fortificada que modernament s'ha vist convertida en castell neogòtic de ressons romàntics. Al costat de la Torre hi ha una capella dedicada a la Divina Pastora. Economia Gairebé la meitat del terme és terreny forestal, majoritàriament bosc d'utilitat pública no consorciada que s'estén per la Molina, el Sitjar, el Paborde, Sagramorta, la Pia, Masella i per la vall de Saltèguet, d'on queda exclosa la baga del dit nom, que pertany a Puigcerdà. De la resta de sòl agrari, la major part són pastures permanents i de les de conreu es troben algunes de regadiu per cereals (blat, civada i sègol), patates i farratge. En ramaderia, hi ha bestiar boví, oví i equí. En la indústria el sector dominant són la construcció, la reparació de vehicles, de maquinària agrícola i de les instal·lacions de La Molina i Masella. L'activitat terciària més important és el turisme. Política i administració El municipi comprèn el poble d'Alp, cap del terme, a més de les estacions d'esquí de La Molina i de Masella. Antigament hi havia alguns altres nuclis menors, avui despoblats, com Saltèguet, Ovella, Comadovella i Sagramorta. Llocs d'interès Turó Rodó (Alp). Font de Sant Isidre Capella de la Divina Pastora Capella de la Mare de Déu de les Neus Capella de la Mare de Déu de Montserrat Capella de Santa Maria d'Ovella Església parroquial de Sant Pere La Torrassa Mas Sant Josep Monestir de Sant Esteve i Sant Hilari Refugi de muntanya de Sagramorta Avetar de Sagramorta Safareig Torre del Riu Xalet de la Molina, o Xalet del CEC Entitats i associacions Fires i festes Festa Major 29 de Juny Persones il·lustres Jacint Béjar i Salvadó (1935-), escriptor català Referències Enllaços externs Pàgina web de l'ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Patrimoni històric i artístic d'Alp


text: L'alfa és la primera lletra de l'alfabet grec. S'escriu Α en majúscula i α en minúscula. Té un valor numèric d'1. Equival a la A de l'alfabet llatí i deriva de la lletra fenícia àlef. El seu origen gràfic és el cap d'un bou invertit. Vegeu també Alfa llatina Alfa i omega. A, alfabet llatí Referències Lletres gregues


text: Alemanya (en alemany Deutschland ), anomenat oficialment República Federal d'Alemanya (en alemany Bundesrepublik Deutschland ), és un estat de l'Europa central que forma part de la Unió Europea. Alemanya es limita al nord amb el mar del Nord, Dinamarca i el mar Bàltic; a l'est amb Polònia i Txèquia; al sud amb Àustria i Suïssa i a l'oest amb França, Luxemburg, Bèlgica i els Països Baixos. Durant la major part de la seva història, Alemanya va ser un terme geogràfic utilitzat per designar una àrea ocupada per diversos estats. Es va convertir en un estat unit durant 74 anys (1871-1945), però va ser dividit al terme de la Segona Guerra Mundial en la República Federal d'Alemanya (RFA —BRD—, coneguda com a Alemanya Occidental) i la República Democràtica Alemanya (RDA —DDR—, coneguda com a Alemanya Oriental). El 3 d'octubre del 1990, l'RDA i l'RFA es reunificaren, de manera que Alemanya va tornar a ser una nació unida. Berlín n'és la capital i la ciutat més important. També passen del milió d'habitants les ciutats d'Hamburg, Múnic i Colònia. La República Federal d'Alemanya en l'actualitat és una potència econòmica, membre de les Nacions Unides, l'OTAN, i del Grup dels vuit. Alemanya és la tercera economia més gran en termes del producte interior brut nominal, i l'exportador més gran i el segon importador més gran de béns. Toponímia Atesa la localització geogràfica d'Alemanya al centre d'Europa i la seva història com a regió no unificada i habitada per distintes tribus i posteriorment per diversos petits Estats, el nom d'Alemanya ha passat a les diverses llengües a partir de diferents arrels. En general són tres les arrels per al nom de l'Estat en les diverses llengües del món: De l'alt alemany antic diutisc. D'aquesta arrel es deriva el nom en alemany contemporani, Deutschland. Del llatí Germania. D'aquesta arrel es deriva, per exemple, el nom en anglès, Germany. Del nom de la tribu dels alamans. D'aquesta arrel es deriva el topònim català, Alemanya. El nom de la tribu dels alamans prové del protogermànic Alamanniz que pot tenir dos significats de la derivació del prefix Al-. Si Al- significa «tots», llavors el nom significa «tots els homes», una al·lusió al fet que la tribu era una confederació de diversos grups. Si Al-, per contra, prové del llatí alius, «altres» o «els altres», llavors el nom significa «forans» o «homes estrangers». Geografia física Alemanya es troba a l'Europa occidental i central, amb fronteres amb Dinamarca al nord, Polònia i Txèquia a l'est, Àustria al sud-est, Suïssa al sud-sud-oest, França, Luxemburg i Bèlgica a l'oest i els Països Baixos al nord-oest. Principalment es troba entre les latituds 47° i 55 °N i les longituds 5° i 16 °E. Alemanya també està vorejada pel mar del Nord al nord, i pel mar Bàltic al nord-est. Juntament amb Suïssa i Àustria, Alemanya comparteix frontera al llac de Constança, el tercer llac més gran de l'Europa Central. El territori alemany té una extensió de 357.021 km2, 349.223 km2 dels quals de terreny i 7.798 km2 d'aigua. És el setè país més gran per superfície a Europa i el 62è més gran del món. Les elevacions van des de les muntanyes dels Alps (on es troba el Zugspitze, el punt més alt del país a 2.962 metres) al sud fins a les costes del mar del Nord (Nordsee) al nord-oest i el mar Bàltic (Ostsee) al nord-est. Les terres altes boscoses de l'Alemanya central i les terres baixes del nord d'Alemanya (on es troba Wilstermarsch, el punt més baix del país a 3.54 metres sota el nivell del mar) són travessades per rius tan importants com el Rin, el Danubi o l'Elba. Les glaceres alpines d'Alemanya estan experimentant un cert desglaç. Entre els recursos naturals significatius del país hi ha ferro, carbó, potassi, fusta, lignit, urani, coure, gas natural, sal, níquel, terra llaurable i aigua. Clima La major part d'Alemanya té un clima estacional temperat dominat pels vents humits de l'oest. El país està situat entre el clima oceànic de l'Europa occidental i el clima continental de l'Europa occidental. El clima és moderat pel corrent de l'Atlàntic nord, l'extensió septentrional del corrent del Golf. Aquesta aigua més càlida afecta les àrees que voregen el mar del Nord, i conseqüentment, al nord-oest i el nord el clima és oceànic. Alemanya té una mitjana de 789 mm de precipitació per any; no hi ha una estació seca constant. Els hiverns són frescos i els estius tendeixen a ser càlids: les temperatures poden superar els 30 °C. L'est del país té un clima més continental: els hiverns poden ser molt freds i els estius molt càlids, i hi pot haver llargs períodes secs. El centre i el sud d'Alemanya són regions de transició que oscil·len de clima oceànic a continental. A més dels climes marítims i continentals que predominen a la major part del país, les regions alpines a l'extrem sud i, en menor mesura, algunes àrees de les terres altes centrals alemanyes tenen un clima de muntanya, amb temperatures més baixes i més precipitació . Política i govern Estructura política Alemanya és una república federal, parlamentària, representativa i democràtica. El sistema polític alemany va ser establert en el document constitucional de 1949 conegut com el Grundgesetz (Llei Bàsica). Les esmenes a la Llei Bàsica requereixen una majoria de dos-terços d'ambdues cambres del Parlament, encara que els articles que garanteixen els drets fonamentals, l'Estat democràtic i el dret a resistir els intents per revocar la constitució són vàlids en perpetuïtat i no poden ser esmenats. La Llei Bàsica es va conservar en efecte, amb esmenes menors, després de la Reunificació alemanya de 1990, malgrat la intenció d'alguns polítics de reemplaçar-la amb una constitució. El canceller, Kanzler en alemany (actualment Olaf Scholz), és el cap de govern i dirigeix el poder executiu, amb un paper similar al d'un primer ministre o president de govern. El poder legislatiu recau sobre el Parlament, que està integrat pel Bundestag (la Dieta Federal) i el Bundesrat (el Consell Federal), tots dos formant un cos legislatiu únic. Els membres del Bundestag s'elegeixen directament per mitjà d'un sistema de representació proporcional per un període de quatre anys; els membres del Bundesrat representen els governs dels setze estats federats i són membres dels gabinets estatals, els quals els designen i destitueixen en qualsevol moment. El Bundesrat —depenent de l'afer en discussió— pot guanyar la paraula en el procediment legislatiu. Ocasionalment es produeixen conflictes entre el Bundestag i el Bundesrat, creant dificultats en l'administració. Des de 1949, el sistema de partits ha estat dominat per la Unió Demòcrata Cristiana i el Partit Socialdemòcrata Alemany, encara que altres partits més petits, com ara el Partit Lliure Democràtic i l'Aliança '90/Els Verds també han tingut un paper polític important. El cap d'estat alemany és el Bundespräsident (President Federal), elegit per l'Assemblea federal, una institució integrada per membres del Bundestag i per un nombre igual de ciutadans delegats pels estats federals. El segon càrrec més alt en ordre de precedència és el President del Bundestag, electe pel Bundestag mateix, qui és responsable de la supervisió de les sessions diàries del cos legislatiu. El tercer càrrec més important és el cap de govern, el Canceller d'Alemanya, qui és nomenat pel President d'Alemanya i elegit pel Bundestag. Si cal, pot ser destituït per mitjà d'una moció de censura constructiva del Bundestag. L'adjectiu «constructiva» significa que el Bundestag n'elegeix el successor. En l'àmbit de la Unió Europea, Alemanya té la representació més nombrosa al Parlament Europeu en virtut de la seva condició de país més poblat de la Unió. A més, actualment un dels vicepresidents de la Comissió Europea és alemany. Alguns partits polítics alemanys són: CDU, SPD, CSU, Els Verds, AfD, FDP i el Linkspartei. Seguretat Alemanya és membre de l'Organització del Tractat de l'Atlàntic Nord (OTAN) des de maig de 1995. Fins a la dissolució del Pacte de Varsòvia, la República Federal d'Alemanya n'era l'únic membre que compartia frontera amb dos països del bloc comunista, i per tant, l'estratègia mateixa de l'OTAN es va desenvolupar a partir de la seva vulnerabilitat. El cos militar alemany, el Bundeswehr, és una força de defensa constituïda per l'Exèrcit Alemany (Heer), la Marina Alemanya (Marine), la Força Aèria Alemanya (Luftwaffe), els Serveis Mèdics Centrals (Zentraler Sanitätsdienst) i les branques del Servei de Suport (Streitkräftebasis). El servei militar obligatori, introduït l'any 1956, s'ha suspès l'1 de juliol de 2011. El 2003, les despeses militars constituïren l'1,5% del Producte interior brut de l'Estat. En temps de pau, el Bundeswehr és comandat pel Ministre de Defensa; en temps de guerra, i segons la constitució actual, només en casos de defensa, el canceller es converteix en el cap del Bundeswehr. L'octubre del 2006, les forces alemanyes tenien 9.000 tropes estacionades en països estrangers, com a part de les forces internacionals de pau, incloent-hi tropes a Bòsnia i Hercegovina, Kosovo, la República Democràtica del Congo i Afganistan. Alemanya no té cap policia en l'àmbit nacional, llevat de les Forces Federals de la Frontera, encarregades dels afers i emergències externes a la jurisdicció de les policies de cada un dels estats o Länder de la federació. La policia de cada estat està encarregada de l'aplicació de la llei amb l'ús de les forces municipals. Tot i així, el govern federal pot investigar alguns afers o accions relacionades amb la seguretat interna de la república i dels crims que transcendeixen les fronteres dels estats. Les agències federals són el Servei Federal d'Intel·ligència (Bundesnachrichtendienst), amb la seu a Múnic, l'Oficina Federal per a la Protecció de la Constitució (Bundesamt für Verfassungsshutz), amb seu a Colònia, i l'Oficina Federal d'Investigació Criminal (Bundeskriminalamt), amb seu a Wiesbaden. Dret El Tribunal de Justícia és independent del poder executiu i el legislatiu. Alemanya té un estatut civil que es basa en el dret romà amb algunes referències al dret germànic. El Bundesverfassungsgericht (Tribunal Constitucional Federal), amb seu a Karlsruhe, és el Tribunal Suprem alemany responsable d'assumptes constitucionals, amb el poder de realitzar processos de revisió judicial. Actua com l'autoritat més alta jurídica i s'assegura que les pràctiques dels poders legislatiu i judicial s'ajusten a la pràctica la Llei Fonamental per a la República Federal d'Alemanya (Llei Fonamental). Actua amb independència dels altres òrgans de l'Estat, però no pot actuar en el seu propi nom. El sistema del tribunal suprem d'Alemanya, anomenat Oberste Gerichtshöfe des Bundes, compta amb dependències especialitzades. Per a les causes civils i penals, el tribunal d'apel·lació més alt és el Tribunal Federal de Justícia, amb seu a Karlsruhe i Leipzig. La sala és d'estil inquisitorial. Altres tribunals federals són el Tribunal Federal del Treball a Erfurt, el Tribunal Social Federal de Kassel, el Tribunal Federal d'Hisenda a Múnic i el Tribunal Administratiu Federal a Leipzig. El dret penal i dret privat estan codificades en el pla nacional en el Strafgesetzbuch i el Bürgerliches Gesetzbuch, respectivament. El sistema penal alemany es dirigeix cap a la rehabilitació del criminal, el seu objectiu secundari és la protecció del públic en general. Para aconseguir aquest últim, el condemnat penal pot ser posat en presó preventiva (Sicherheitsverwahrung), a més de regular la pena sí que es considera una amenaça per al públic en general. El Völkerstrafgesetzbuch regula les conseqüències dels crims contra la humanitat, genocidi i crims de guerra. El poder legislatiu està dividit entre la federació i els estats. La Llei Fonamental estipula que els estats deuen seguir les disposicions del poder legislatiu en l'àmbit estatal, llevat de casos designats per la mateixa Llei Fonamental. La llei federal preval sobre la llei de cada estat, ja que el poder legislatiu rau en el nivell federal. El Bundesrat és l'òrgan federal a través del qual els estats participen en la legislació nacional. Cada estat té els seus propis tribunals constitucionals. Subdivisió administrativa Article principal: Organització territorial d'Alemanya L'organització territorial d'Alemanya té quatre nivells bàsics: El govern federal, Bundesstaat o Bundesebene. Els estats federats, o Länder. Els districtes, o Kreise. (Vegeu la Llista de districtes rurals alemanys) Les ciutats de més de 100.000 habitants (i algunes excepcions més) estan exemptes de formar part d'un districte, i l'ajuntament assumeix les competències dels districtes. (Vegeu la Llista de districtes urbans alemanys) Els municipis, o Gemeinden. Després de la Segona Guerra Mundial, els Länder en la regió occidental del Tercer Reich es van constituir com a regions administratives primerament, i després es van unir com a federació en el Bund o la República Federal d'Alemanya. Aquest procés va ser diferent del d'Àustria, en què el Bund es va formar primerament, i després es van crear els estats individuals com a unitats del sistema federal. L'ús del terme Länder, que literalment vol dir «països» en comptes del terme Staaten, «estats», presenta la tradició política alemanya, en què el concepte d'«Alemanya» com a entitat sempre ha existit com a confederació o com a aliança de diversos regnes i ducats independents des del . La majoria dels Länder actuals tenen els mateixos noms i ocupen gairebé els mateixos territoris que els antics països sobirans. Economia Article principal: Economia d'Alemanya Alemanya és una de les economies de mercat més desenvolupades del món. És la tercera economia més gran del món, en termes del Producte Intern Brut calculat basant-se en les taxes de canvi euro-dòlar, i la cinquena basant-se en la paritat de poder adquisitiu. És l'economia més gran d'Europa. L'acompliment recent, però, no ha estat dinàmic, i l'economia alemanya ha estat marcada per la seva vulnerabilitat als xocs externs, als problemes estructurals interns, i les dificultats relacionades amb la Reunificació alemanya. A causa de la crisi econòmica de finals de la dècada del 2000, Alemanya va aprovar en juny del 2010 el pla d'austeritat més sever des de la Segona Guerra Mundial amb l'objectiu d'estalviar 80.000 milions d'euros. Indicadors econòmics Durant la Segona Guerra Mundial es va destruir bona part de la infraestructura del país. Amb els esforços de reconstrucció que van seguir al fi de la guerra, la indústria i amb això l'economia del país es van desenvolupar ràpidament, donant lloc al fenomen històric conegut com a «miracle alemany». La qualitat dels productes alemanys mai no va perdre el seu renom en l'àmbit mundial, i la nació es va imposar en menys d'una dècada com a primera potència econòmica d'Europa, posició que conserva fins avui. Alemanya és focus de riquesa i això es reflecteix en la creixent economia del centre d'Europa. Amb una infraestructura de carreteres àmplies i un bon nivell de vida, Alemanya és un dels països més industrialitzats del món. Alemanya és l'economia més gran d'Europa i la tercera més gran del món segons el seu Producte interior brut (PIB). L'economia va créixer 2,8% el 2006, i espera un creixement similar els pròxims anys. Des de l'era de la industrialització el país ha estat un motor, innovador i beneficiari de l'economia global. Alemanya és la primera potència exportadora de l'ón amb 1.333 bilions de dòlars de béns exportats el 2006, incloent-hi les exportacions als països de l'Eurozona, i genera un superàvit de 165.000 milions d'euros. El sector terciari contribueix amb el 70% del PIB, la indústria amb el 29,1% i l'agricultura amb el 0,9%. La majoria dels productes de l'Estat són productes d'enginyeria, principalment automòbils, maquinària, metalls i químics. Alemanya és el primer productor mundial de turbines de vent i d'equip d'energia solar. Les fires i congressos de comerç internacional més grans del món es realitzen a Alemanya, a les ciutats de Hannover, Frankfurt i Berlín. De les empreses més grans que cotitzen en borses, 37 són alemanyes. Les deu més grans són Daimler, Volkswagen, Allianz, Siemens, Deutsche Bank, E.ON, Deutsche Post, Deutsche Telekom, Metro i BASF. Alemanya advoca per una integració econòmica i política major per a Europa, i les seves polítiques comercials són cada vegada més, determinades pels acords entre els membres de la Unió Europea. Alemanya fa ús de la moneda única europea, l'euro i la seva política monetària és establerta pel Banc Central Europeu, la seu del qual és a Frankfurt. Després de la Reunificació alemanya el 1990, l'estàndard de vida i la renda anual encara és major a l'oest del país. La modernització i integració d'Alemanya Oriental encara està en procés, que s'espera que acabi el 2019, amb transferències monetàries anuals de l'oest a l'est estimades en 80.000 milions de dòlars. La taxa d'atur ha disminuït constantment des del 2005, i va a arribar a un mínim que no s'havia vist des de fa 14 anys, del 8,1%. L'últim govern del canceller Gerhard Schröder va implementar una sèrie de reformes extenses del mercat laboral i de les institucions de benestar. El govern actual ha mantingut una política fiscal restrictiva, va reduir el nombre d'empleats del sector públic per tal d'aconseguir un pressupost balancejat el 2008. Infraestructura El 2002, Alemanya fou el quint consumidor més gran d'energia, i dos-terços de la seva energia primària es va importar. El mateix any, Alemanya va ser el consumidor més gran d'electricitat d'Europa; el consum d'electricitat de l'any va ser de 512.900 milions de quilowatts-hores. La política del govern emfatitza la conservació i el desenvolupament de fonts d'energia renovable, com ara l'energia solar, l'energia eòlica, la biomassa, l'energia hidràulica i l'energia geotèrmica. Com a resultat de les polítiques de conservació d'energia, l'eficiència energètica—la quantitat d'energia requerida per a produir una unitat de Producte interior brut—ha millorat des del començament de la dècada de 1970. El govern s'ha posat com a meta proveir la meitat de les demandes energètiques amb fonts renovables el 2050. El 2000, el govern i la indústria d'energia nuclear d'Alemanya van acordar eliminar les plantes nuclears el 2021. Tanmateix, l'energia renovable encara té un paper modest en el consum d'energia. El 2006, el consum d'energia es va satisfer amb les següents fonts: petroli (35,7%), carbó, incloent-hi lignit (23,9%), gas natural (22,8%), nuclear (12,6%), hidràulica i eòlica (1,3%), altres (3,7%). Amb una posició cèntrica a Europa, Alemanya és un centre de transportació important, amb una xarxa de transportació densa i moderna. La xarxa d'autopistes (Bundesautobahn) és la tercera més extensa del món. Alemanya també ha establert una xarxa policèntrica de trens d'alta velocitat. El InterCityExpress (ICE) connecta les ciutats més importants d'Alemanya i algunes ciutats dels Estats veïns. La velocitat del tren varia de 160 a 300 km/h i és el més avançat del Deutsche Bahn. Geografia humana i societat Demografia Amb més de 82 milions d'habitants, Alemanya és l'Estat més poblat de la Unió Europa. Tanmateix, la seva taxa de fecunditat, d'1,39 nens per mare, és una de les més baixes del món, i les estadístiques oficials estimen que la població decreixerà a 69 o 74 milions per al 2050 (69 suposant una taxa neta de migració de 100.000 persones a l'any; 74 milions suposant una taxa neta de migració de 200.000 a l'any). Chemnitz és considerada la ciutat amb la taxa de natalitat més baixa del món. Alemanya té un gran nombre de ciutats grans; les més poblades són Berlín, Hamburg, Múnic, Colònia, Frankfurt i Stuttgart. La conurbació més gran del país (i d'Europa) és la regió del Rhine-Ruhr, al nord-oest, amb gairebé 11 milions d'habitants, i que inclou les ciutats de Düsseldorf, Colònia, Essen, Dortmund, Duisburg i Bochum. Des de desembre del 2004, al voltant de set milions d'estrangers s'han registrat a Alemanya, i el 19% dels residents de l'Estat són d'origen estranger totalment o parcialment. El grup més gran (2,3 milions). prové de Turquia, i la resta principalment d'Itàlia, Sèrbia, Grècia, Polònia i Croàcia. En el Report de l'Estat de la Població Mundial del 2006, les Nacions Unides reporten que Alemanya té el tercer percentatge més gran d'immigrants internacionals del món, amb el 5% o 10 milions dels 191 immigrants del món. Com a conseqüència de les restriccions a les polítiques migratòries, el nombre d'immigrants a la recerca d'asil polític es va reduir constantment des del 2000.; tot i que s'ha incrementat des de 2010 arran conflictes a l'Orient Mitjà (concretament Siria i Irak). Etnografia Els alemanys, com a grup ètnic, i atesos els canvis constants en llur territori, es van relacionar amb altres pobles des de temps antics. Per exemple, van entrar en contacte amb els celtes i els eslaus, dels quals van adoptar els noms de rius i muntanyes, i alguns cognoms; de fet es creu que els noms del Rin, el Danubi i el Neckar són d'origen celta. Alemanya també va rebre un gran nombre d'immigrants francesos hugonots fugint de la persecució religiosa durant el així com polonesos durant el . La minoria més gran, abans de l'Holocaust, eren els jueus. En l'actualitat la població d'origen eslau s'estima entre 30.000 i 100.000. Una minoria nombrosa són els turcs que hi van immigrar des de la dècada de 1950 per mitjà del programa de «treballadors convidats» (Gastarbaiter) del govern. Al començament del s'estima que el 10% de la població alemanya és estrangera. S'estima també que hi ha 30.000 danesos, 200.000 sòrabs i 40.000 gitanos. Llengua La llengua oficial de l'Estat és l'alemany, del qual hi ha diverses divisions dialectals de les diverses regions ètniques i culturals del territori, sobretot a les àrees rurals. Les tres divisions dialectals més grans de l'alemany —que coincideixen amb tres regions topogràfiques definides— són el baix alemany, l'alemany central i l'alt alemany. Tot i així, el danès, el baix alemany, el romaní i el frisó són reconeguts i protegits oficialment per la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries. Religió Els protestants (concentrats al nord i a l'est) i els catòlics (concentrats al sud i a l'oest) representen el 62% de la població alemanya, el 31% per cada grup. En total, 55 milions de persones pertanyen oficialment a una denominació cristiana. El grup de persones no religioses, incloent-hi els ateus i agnòstics agrupen al 28,5% de la població total, especialment en la regió de l'exRDA. Prop de 3 milions musulmans viuen a Alemanya, principalment de Turquia. L'1,7% de la població declara ser cristiana ortodoxa, la majoria de Sèrbia i Grècia. Alemanya té el tercer nombre més gran de població jueva del món. El 2004 més del doble de jueus de l'exUnió Soviètica van emigrar a Alemanya que no pas a Israel; la població jueva d'aquell any era de 200.000 persones, molt superior als 30.000 abans de la reunificació. Educació La responsabilitat de l'educació alemanya és prerrogativa dels Länder amb un paper petit del govern central. L'educació de kindergarten no obligatòria s'ofereix per als nens entre els tres i els sis anys, i després l'educació és obligatòria pels següents 10 anys. L'educació primària té una duració de quatre anys sense cap tipus d'estratificació. Per contra l'educació secundària és estratificada en quatre tipus d'escoles depenent de l'habilitat de l'estudiant segons les recomanacions dels seus instructors: el gimnàs prepara als nens més dotats per als estudis universitaris i té una duració de vuit o nou anys, depenent del Land; el Realschule té un èmfasi més ample per als estudiants intermedis i té una duració de només sis anys; el Hauptschule prepara els estudiants per a l'educació vocacional i el Gesamtschule o escola ampla combina les tres anteriors. Sanitat i benestar social Alemanya fou un Estat pioner en l'establiment dels beneficis de benestar social: el govern imperial de finals del va ser el primer a proveir als ciutadans d'assegurances de sanitat i d'accidents. El sistema de seguretat i benestar social d'Alemanya ha estat, al llarg de la històrica, un model per als models dels altres països. Cultura i oci Alemanya sovint és considerada Das Land der Dichter und Denker (la terra dels poetes i els pensadors). La cultura alemanya va florir molt abans de la conformació d'Alemanya com a Estat i s'estenia per tots els països de parla alemanya. Des de les seves arrels, la cultura alemanya ha estat influïda pels corrents intel·lectuals i populars d'Europa, tant religiosos com seculars. Com a resultat, és difícil identificar una tradició alemanya separada de l'estructura de la cultura europea. Per les circumstàncies territorials i polítiques de l'època, alguns personatges històrics importants com ara Wolfgang Amadeus Mozart, Franz Kafka i Paul Celan tot i que no eren ciutadans d'alemanya en el sentit modern, van pertànyer a l'ambient cultural alemany. Alemanya va ser la llar d'alguns dels compositors de música clàssica més reconeguts, incloent-hi Ludwig van Beethoven, Johann Sebastian Bach, Johannes Brahms i Richard Wagner. Nombrosos pintors alemanys han gaudit de prestigi internacional a través de llurs obres en diversos corrents artístics. Hans Holbein el Jove, Matthias Grünewald, i Albrecht Dürer foren artistes importants del renaixement; Caspar David Friedrich, del romanticisme, i Max Ernst del surrealisme. Les contribucions arquitectòniques d'Alemanya inclouen l'arquitectura carolíngia i l'arquitectura ottoniana, precursores importants de l'arquitectura romànica. Altres estils s'hi van desenvolupar, com ara l'arquitectura gòtica, l'arquitectura renaixentista i l'arquitectura barroca. Alemanya va ser un catalitzador important de l'arquitectura moderna, especialment a través del moviment del Bauhaus, fundat per Walter Gropius. Ludwig Mies van der Rohe va esdevenir un dels arquitectes més reconeguts de la segona meitat del ; els gratacels amb façanes de cristall foren idea seva. La literatura alemanya comença durant l'edat mitjana amb les obres de diversos escriptors com ara Walther von der Vogelweide i Wolfram von Eschenbach. Diversos autors i poetes alemanys també són reconeguts, com ara Johann Wolfgang von Goethe i Friedrich Schiller. La col·lecció d'obres dels germans Grimm van popularitzar el folklore alemany en l'àmbit internacional. Alguns autors importants del són Thomas Mann, Berthold Brecht, Hermann Hesse, Heinrich Böll, i Günter Grass. Dels escriptors més aviat actuals hi ha la Cornelia Funke, en Michael Ende, la Josephine Siebe, la Mira Lobe i d'altres. La contribució alemanya a la filosofia ha estat molt significativa des de l'edat mitjana. Les contribucions de Gottfried Leibniz al racionalisme, les contribucions d'Immanuel Kant, Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Friedrich Wilhelm Jospeh Schelling i Johann Gottlieb Fichte a l'establiment de l'idealisme alemany, les formulacions de la teoria comunista de Karl Marx i Friedrich Engels, les composicions d'Arthur Schopenhauer al pessimisme metafísic, el desenvolupament del perspectivisme de Friedrich Nietzsche, les obres sobre l'ésser de Martin Heidegger i les teories socials de Jürgen Habermas van ser molt significatives en la història de la filosofia. Història Article principal: Història d'Alemanya Les tribus germàniques Article principal: Germànics Els historiadors suggereixen que l'etnogènesi dels pobles germànics va ocórrer en algun moment entre l'Edat de Bronze Nòrdica i l'Era de Ferro Preromana. Des del sud d'Escandinàvia i el nord d'Alemanya, les tribus van començar a emigrar i estendre llur territori cap al sud, est i oest durant el primer segle aC, entrant en contacte amb les tribus celtes de Gàl·lia, i els pobles iranians del Bàltic, i les tribus eslaves d'Europa oriental. Se sap molt poc sobre la història antiga dels pobles germànics, llevat de llurs interaccions amb l'Imperi Romà, de la recerca etimològica i dels descobriments arqueològics. Sota l'emperador August, el general romà Publi Quintili Var va començar a envair la Germània, terme utilitzat pels romans que corresponia als territoris des del Rin cap als Urals. Va ser en aquest període que les tribus germàniques es van familiaritzar amb les tàctiques de guerra romanes i alhora mantenint llur identitat tribal. El 9 dC les legions romanes encapçalades per Var van ser derrotades pel líder querusc Armini, en la Batalla del bosc de Teutoburg. El territori de l'Alemanya moderna, per tant, va quedar fora de l'Imperi Romà. El 100 dC, durant el temps de l'escriptura del llibre Germania de Tàcit, les tribus germàniques es van establir als costats del Rin i el Danubi (les Limes Germanicus), ocupant la major part de l'àrea de l'Alemanya contemporània. En el van emergir un gran nombre de tribus germàniques occidentals: els alamans, els francs, els cats, els saxons, els frisis, els sicambres i els turingis. Cap al 260, les tribus germàniques van sortir de la frontera de les Limes Germanicus ocupant els territoris romans. Després de la caiguda de l'imperi Romà d'Occident, els francs van crear un imperi sota la dinastia merovíngia i hi van subjugar les altres tribus germàniques. Suàbia va esdevenir un ducat depenent de l'imperi Franc el 496, després de la Batalla de Tolbiac. El rei Clotar I va governar la major part del que en l'actualitat és Alemanya, i va enviar expedicions cap a la Saxònia, mentre que el sud-est de l'actual Alemanya encara es trobava sota la influència dels ostrogots. El 531 els saxons i els francs van destruir el Regne de Turíngia. Els saxons van habitar l'àrea al sud del riu Unstrut. Durant la partició de l'Imperi Franc, llurs territoris germànics eren part d'Austràsia. El 718, el majordom de palau franc Carles Martell va començar una nova guerra contra Saxònia el 743, ja que els saxons havien donat suport al duc Odiló de Baviera. El 751 Pipí III, majordom de palau, sota el rei merovingi, va assumir el títol de rei ell mateix i va ser ungit per l'Església. Els reis francs eren, a partir de llavors, els protectors del papa. Carlemany va començar una sèrie de campanyes militars llargues en contra dels rivals pagans, els saxons i els àvars. Els saxons i els avars van ser derrotats i forçats a convertir-se al final de les Guerres saxones (772-804) i llurs terres van ser annexades a l'imperi Carolingi. El Sacre Imperi Romanogermànic Article principal: Sacre Imperi Romanogermànic El Sacre Imperi Romanogermànic es va originar a partir de la divisió de l'Imperi Carolingi el 843, fundat per Carlemany el 25 de desembre, 800 i va existir, sota diverses formes fins al 1806. El seu territori s'estenia des del riu Eider al nord a la mar Mediterrània al sud. Sovint conegut com el Sacre Imperi Romà (o l'Imperi Antic), va ser oficialment anomenat el Sacre Imperi Romà de la Nació Germànica (Sacrum Romanum Imperium Nationis Germanicæ) des del 1448, per a ajustar el títol al seu aleshores reduït territori. Sota el regnat dels emperadors otonians (919-1024), els ducats «arrel» de Lorena, Saxònia, Francònia, Suàbia, Turíngia i Baviera es van consolidar i el rei germànic va ser coronat com a «Sacre emperador romà» d'aquestes regions el 962. Sota el regnat dels emperadors sàlics (1024-1125), el Sacre Imperi Romà va absorbir el nord d'Itàlia i la Borgonya, tot i que els emperadors van perdre el poder després de la Querella de les investidures. Sota la dinastia de Hohenstaufen (1138-1254), els prínceps germànics van augmentar llur influència al sud i a l'est sobre els territoris habitats pels eslaus. Les viles germàniques del nord van prosperar com a membres de la Lliga Hanseàtica. L'edicte de la Butlla d'Or el 1356, va servir de constitució bàsica de l'imperi fins a la seva dissolució. Aquest edicte codificava l'elecció de l'emperador pels set prínceps-electors que governaven alguns dels principats i arquebisbats més poderosos. A partir del els emperadors eren elegits exclusivament de la dinastia dels Habsburg d'Àustria. El religiós Martí Luter va escriure les seves 95 tesis, qüestionant l'Església Catòlica Romana el 1517, començant així la Reforma Protestant. Amb el temps es va reconèixer una església luterana separada com a nova religió oficial de molts dels estats germànics després del 1530. El conflicte religiós va dur a la Guerra dels Trents Anys (1618-1648) que va devastar les terres alemanyes. La Pau de Westfàlia va posar fi a la guerra religiosa entre els estats germànics, però l'imperi va ser dividit, de facto, en nombrosos principats independents. A partir de 1740, el dualisme entre el monarca austríac i el Regne de Prússia va caracteritzar la història alemanya. El 1806, l'Imperi va ser dissolt com a resultat de les Guerres napoleòniques. Restauració i revolució Després de la caiguda de Napoleó Bonaparte, el Congrés de Viena, reunit el 1814, va fundar la Confederació Alemanya (Deutscher Bund), una lliga dèbil de 39 estats sobirans. Els desacords amb les polítiques de restauració europees van propiciar els moviments liberals alemanys que demanaven unitat i llibertat. Tanmateix, aquests moviments van ser corresposts amb noves mesures de repressió de Klemens Wenzel von Metternich. El Zollverein, una unió duanera, va propiciar la unitat econòmica entre els estats alemanys. Durant aquest període molts alemanys van ser motivats pels ideals de la Revolució Francesa, i el nacionalisme va esdevenir el moviment més dominant, sobretot entre els intel·lectuals joves. Per primera vegada, els colors negre, vermell i daurat van ser triats per representar el moviment, colors que més tard esdevindrien la Bandera d'Alemanya. Durant la sèrie de moviments revolucionaris d'Europa, que van establir reeixidament una república francesa, els intel·lectuals i els comuners van començar una revolució en els estats alemanys el 1848. Els monarques van cedir, al començament, a les demandes liberals dels revolucionaris. Van proposar el títol d'emperador a Frederic Guillem IV de Prússia, però amb una pèrdua de poder, per la qual cosa va rebutjar la corona i la constitució proposada. El conflicte entre Guillem I de Prússia i el parlament, cada vegada més liberal, va esclatar en les discussions sobre les reformes militars el 1862, i el rei va designar Otto von Bismarck com a nou primer ministre de Prússia. Bismarck va lliurar reeixidament la Segona Guerra de Schleswig contra Dinamarca el 1864. La victòria prussiana en la Guerra Austro-prussiana de 1866 va permetre-li crear la Confederació Alemanya del Nord (Norddeutscher Bund) excloent l'Àustria que abans era l'estat germànic dominant, dels afers de la resta dels estats germànics. Imperi Alemany (1871-1918) Article principal: Imperi Alemany L'Estat conegut com a «Alemanya» es va unificar com a estat-nació moderna el 1871, amb la creació de l'imperi Alemany, en què el Regne de Prússia n'era el membre més gran. Després de la derrota francesa en la Guerra francoprussiana, l'Imperi Alemany (Deutsches Kaiserreich) va ser proclamat al Palau de Versalles el 18 de gener, 1871. La dinastia dels Hohenzollern de Prússia va regnar en el nou imperi, la capital del qual era Berlín. 'L'imperi va néixer com la unificació dels diversos estats alemanys llevat d'Àustria (Kleindeutsche Lösung o Kleindeutschland, l'«Alemanya Petita»). A partir de 1884, Alemanya va començar a establir diverses colònies fora d'Europa. En el període de Gründerzeit que va seguir la unificació d'Alemanya, la política exterior de l'emperador Guillem I va afermar la posició alemanya forjant aliances i aïllant França per mitjà de la diplomàcia sense recórrer a la guerra. Sota el regnat de Guillem II, tanmateix, i a causa del nacionalisme de l'època, Alemanya va entrar en conflicte amb els seus veïns. La majoria de les aliances anteriors no es van renovar i les noves aliances ara excloïen l'Imperi. Específicament, França va establir noves relacions en signar el Entente Cordiale amb el Regne Unit i establint relacions amb l'imperi Rus. Llevat dels seus contactes amb Àustria-Hongria, Alemanya va quedar cada vegada més aïllada. L'imperialisme alemany, com altres potències d'Europa, va reclamar porcions de l'Àfrica. La Conferència de Berlín va dividir Àfrica entre les potències europees. La tensió sobre la possessió d'aquest continent va produir gran tensió entre elles que possiblement va contribuir a les condicions que durien a la Primera Guerra Mundial. L'assassinat de l'arxiduc Francesc Ferran d'Àustria el 28 de juny, 1914 va desencadenar la Primera Guerra Mundial. Alemanya, com a membre de les Potències Centrals va ser derrotada pels Aliats en un dels conflictes armats més sagnants de la història de la humanitat. La Revolució Alemanya va esclatar el novembre de 1918, i l'emperador Guillem II i tots els prínceps regnants van abdicar. L'armistici va posar fi a la guerra l'11 de novembre i Alemanya va ser forçada a signar el Tractat de Versalles el juny de 1919. La seva negociació, contràriament a la diplomàcia tradicional, va excloure les Potències Centrals derrotades. El tractat va ser vist a Alemanya com a continuació humiliant de la guerra per altres mitjans i la seva severitat sovint és considerada com a propiciadora del sorgiment del nazisme. La República de Weimar Després de la Revolució Alemanya de 1918, es va proclamar la república. La Constitució de Weimar va entrar en vigor amb la signatura del president alemany Friedrich Ebert l'11 d'agost, 1919. El Partit Comunista d'Alemanya va ser fundat per Rosa Luxemburg i Karl Liebknecht el 1918, i el Partit dels Obrers Alemanys, més tard conegut com el Partit Nacional Socialista dels Obrers Alemanys, es va fundar el gener de 1919. Patint la Gran Depressió, les seves condicions establertes en el Tractat de Versalles, i la successió perllongada de governs inestables, les masses polítiques alemanyes no s'identificaven amb el sistema polític del parlamentarisme, situació exacerbada per la llegenda política proposada per l'extrema dreta, que Alemanya havia perdut la guerra a causa de la Revolució Alemanya i no pas per la derrota militar. Per altra banda, els comunistes radicals, com ara la Lliga Espartaquista, volien abolir allò que percebien com el govern capitalista en favor d'un comunisme consellista. Diversos partits van formar tropes parlamentàries i van ocórrer milers d'assassinats motivats per qüestions polítiques. Els grups paramilitars intimidaven els votants i van sembrar la violència i la por entre el poble, que patia a causa de les altes taxes d'atur i la pobresa. Després d'una successió de gabinets, el president Paul von Hindenburg, amb cap altra alternativa aparent, i pressionat pels consellers de dreta, va designar Adolf Hitler com a canceller d'Alemanya el 30 de gener, 1933. El Tercer Reich El 27 de febrer, 1933, es va incendiar el Reichstag. Alguns drets democràtics bàsics van ser abrogats en un decret d'emergència. L'Acte de 1933 va donar a Hitler poder legislatiu il·limitat. Només el Partit Social Demòcrata d'Alemanya va votar-hi en contra; els comunistes no van presentar cap oposició viable car la majoria dels seus diputats havien estat assassinats o empresonats. Es va establir un Estat centralitzat i totalitari per mitjà d'una sèrie de moviments i decrets que convertiren Alemanya en un estat unipartidista. La indústria va ser regulada estrictament per mitjà de quotes i requeriments, per tal de canviar l'economia cap a la producció d'armament militar. El 1936, les tropes alemanyes van entrar a la zona desmilitaritzada de Rhineland, i les polítiques d'apaivagament del primer ministre britànic Neville Chamberlain van ser insuficients i inadequades. Hitler, a partir de 1938, va continuar amb una política d'expansionisme per tal d'establir la «Alemanya Gran» (Großdeutschland). Per tal d'evitar una guerra de dos fronts, Hitler va signar el Pacte Molotov-Ribbentrop amb la Unió Soviètica que més tard trencaria. El 1939 les tensions del nacionalisme, militarisme i els conflictes territorials van dur a la invasió de Polònia l'1 de setembre, per la qual cosa el Regne Unit i França van declarar la guerra, començant així la Segona Guerra Mundial. Alemanya, ràpidament va guanyar el control directe o indirecte de la major part d'Europa. El 22 de juny, 1941, Hitler va trencar el pacte amb la Unió Soviètica, obrint el Front Oriental envaint-lo. Poc després de l'atac del Japó a Pearl Harbor, una base estatunidenca al Pacífic, Alemanya va declarar la guerra als Estats Units. Encara que Alemanya va avançar ràpidament en la guerra contra la Unió Soviètica al començament, la Batalla posterior de Stalingrad va ser el punt de canvi en la guerra. Alemanya va començar a sortir del Front Oriental, i amb els atacs dels Aliats a l'oest, Alemanya va ser derrotada el 1945. En allò que es coneix com l'Holocaust, el Tercer Reich va concentrar i exterminar diversos grups de la societat, com ara els jueus, eslaus, comunistes, gitanos, homosexuals, dissidents polítics i persones amb discapacitat. Durant l'era nazi, al voltant d'onze milions de persones foren assassinades en l'Holocaust, incloent-hi sis milions de jueus i tres milions de polonesos. En total, 35 milions d'europeus van morir a la Segona Guerra Mundial. Divisió i reunificació Van morir en la guerra gairebé 10 milions d'alemanys. A més, Alemanya va perdre territoris i 15 milions d'alemanys van ser expulsats dels territoris orientals i altres països. Alemanya i Berlín van ser dividits pels Aliats en quatre zones d'ocupació militar. Els sectors controlats per França, el Regne Unit i els Estats Units es van unificar el 23 de maig, 1949 per formar l'República Federal d'Alemanya; el 7 d'octubre de 1949, la Unió Soviètica va establir la República Democràtica Alemanya, conegudes respectivament com a Alemanya Occidental i Alemanya Oriental. Alemanya Occidental es va establir com a república parlamentària liberal amb una economia social de mercat. Va ser un Estat aliat als Estats Units, el Regne Unit i França. Va experimentar una època de creixement sorprenent i perllongat durant la dècada de 1950, conegut com el Wirtschaftswunder. L'Alemanya Occidental es va unir a l'OTAN el 1955 i va ser membre fundador de la Comunitat Econòmica Europea el 1958. Per altra banda, l'Alemanya Oriental va ser ocupada per l'URSS i a partir de 1955 van ser-ne aliats. Alemanya Oriental, tot i l'estil autoritari de govern, va esdevenir el país més ric i més avançat del bloc soviètic, encara que molts dels seus ciutadans volien les llibertats polítiques i la prosperitat econòmica de l'Oest. El mur de Berlín, construït el 1961 per impedir que els alemanys orientals escapessin a l'Alemanya Occidental, va esdevenir el símbol de la Guerra Freda. Tanmateix, les tensions entre les dues Alemanyes es van reduir durant la primera meitat de la dècada de 1970 gràcies a la política de Willy Brandt, lOstpolitik', que incloïa el reconeixement de facto'' de les pèrdues territorials d'Alemanya després de la Segona Guerra Mundial. Atesa la creixent immigració d'alemanys orientals a Alemanya Occidental per Hongria i les manifestacions massives durant l'estiu de 1989, les autoritats d'Alemanya Oriental van eliminar moltes de les restriccions frontereres el novembre, permetent que els alemanys orientals viatgessin a l'Oest. Tot i que la intenció era proveir una vàlvula d'escapament per tal de conservar la independència de l'Estat d'Alemanya Oriental, l'obertura de les fronteres de fet va dur a l'acceleració dels processos de reforma la qual cosa va concloure amb el Tractat Dos Més Quatre un any després, el 12 de setembre, 1990 la Reunificació alemanya el 3 d'octubre, 1990. Segons el Tractat, les quatre potències aliades d'ocupació renunciaven a llurs drets sobre Alemanya que havien adquirit en la Rendició, i l'Estat recuperava la sobirania plena. Des de la seva reunificació, Alemanya ha tingut un paper prominent en la Unió Europea i l'OTAN. Alemanya va enviar una força de pau per assegurar l'estabilitat dels Balcans i una altra força a l'Afganistan. A l'Alemanya oriental hi hagué durant el 2016 un augment de la influència de la xenofòbia i l'extrema dreta. Vegeu també Gastronomia d'Alemanya Germànics Història d'Alemanya Imperi Alemany Llista de peixos d'Alemanya Sacre Imperi Romanogermànic Unificació alemanya Noms d'Alemanya Referències Enllaços externs Portal Oficial d'Alemanya .


text: Desperta’t! ("Awake!" en anglès) és una revista publicada pels Testimonis de Jehovà. Juntament amb La Torre de Guaita constitueix un dels mitjans més importants de divulgació de les doctrines dels Testimonis de Jehovà. Aquestes dues són les publicacions més distribuïdes i traduïdes del món. En surten 3 números a l'any. Línia editorial La revista afirma voler informar i orientar les persones i abraça diversos assumptes sobre cultura general i actualitat. La seua línia editorial és de neutralitat política i ètnica. Defensa la creença en un Creador i l'esperança en l'establiment d'una nova societat humana, sots el Regne de Déu. Fa servir fonts convencionals de notícies, però també té els seus corresponsals. Els articles de Desperta't incentiven els lectors a reconèixer que els esdeveniments mundials compleixen profecies bíbliques. Pretén convèncer-los que vivim en els "Darrers Dies" i que aviat el Regne de Déu durà beneficis eterns per aquells que aprenguin i facin la voluntat de Déu. Història Al principi, la revista duia el títol The Golden Age (L'Edat d'Or). La primera edició fou l'1 d'octubre de 1919. Era una revista que tractava moltes àrees distintes de l'actualitat. Alertava les persones del que passava en el món i els mostrava que la verdadera solució als problemes de la humanitat era el Regnat Mil·lenari de Crist, que segons la creença dels Testimonis de Jehovà introduiria una nova etapa per a la humanitat. Al llarg dels anys, la coberta de la revista ha tingut canvis, però l'orientació bàsica ha continuat sent la mateixa. En l'edició del 6 d'octubre del 1937, el títol fou canviat pel de Consolation (Consol) i a partir de l'edició del 22 d'agost del 1946 es va adoptar el títol Awake!, en català Desperta't, que es manté fins avui. Pretenia fer èmfasi en el fet que les persones han de despertar en entendre el significat dels esdeveniments mundials. Amb alguns canvis al llarg dels anys, especialment pel que fa a la part gràfica, la revista ha mantingut durant molts de temps un tiratge quinzenal en diversos idiomes i mensual en altres. Actualment surten 3 números diferents a l'any. Distribució Els Testimonis de Jehovà ofereixen als interessats la revista Desperta't en la seva tasca d'evangelització casa per casa, mitjançant expositors públics, així com en altres situacions diàries. Normalment, solen oferir-la juntament amb la revista La Torre de Guaita, també publicada pels Testimonis de Jehovà. Les revistes no es venen. Tanmateix, s'accepten donacions voluntàries que es fan servir per ajudar amb l'obra mundial, que inclou la producció, traducció, impressió i distribució de Bíblies i publicacions religioses. També les donacions serveixen per cobrir altres despeses com l'ajuda dels equips de rescat davant desastre naturals. Actualment es publica en 225 idiomes i se n'imprimeixen quasi 93,35 milions per cada número.També està disponible en la seva edició de (MP3). Autoria En totes les seves edicions, els drets d'autor pertanyen a la Societat Torre de Guaita de Bíblies i Tractats de Pennsilvània (Watch Tower Bible and Tract Society of Pennsylvania), als Estats Units d'Amèrica. Com és habitual en totes les publicacions d'aquesta societat actualment, els articles no van firmats per cap dels seus autors. Tanmateix, la autoria doctrinal correspon al Consell Rector. Referències Enllaços externs Pàgina oficial dels Testimonis de Jehovà Desperta't en català Testimonis de Jehovà Revistes