text: Els artiodàctils (Artiodactyla) formen un clade de mamífers euteris herbívors (alguns omnívors) amb extremitats acabades amb unglots. Tenen membres plantígrads, digitígrads o ungulígrads, un nombre parell de dits (dos o quatre), absència de tercer trocànter en el fèmur, calcani articulat amb la fíbula, nasals posteriorment amples i molars bunodonts o selenodonts. Als Països Catalans hi habiten diverses espècies de manera natural: porc domèstic, senglar (súids), cérvol, daina, cabirol (cèrvids), cabra salvatge, cabra domèstica, be domèstic, bou domèstic, isard, be de Barbaria, moltó de Còrsega, bisó europeu (bòvids). Entre les espècies extintes hi ha Myotragus i l'ur (Bos primigenius). Taxonomia La descripció original del clade Artiodactyla, feta per Richard Owen el 1848, no incloïa els cetacis, que en aquell temps eren considerats un grup completament diferent. Tanmateix, amb l'avenç de la taxonomia dels mamífers i el desenvolupament de les anàlisis moleculars, els mastòlegs s'adonaren que el clade Artiodactyla, tal com se'l definia aleshores, era parafilètic. Els primers intents de fer quadrar la taxonomia amb els nous descobriments consistiren a abandonar el clade Artiodactyla i crear un grup que englobés tant els «artiodàctils tradicionals» com els cetacis. Aquest nou clade fou batejat amb el nom «Cetartiodactyla». Tanmateix, aviat sorgí un consens que redefinir Artiodactyla per incloure-hi els cetacis era preferible a crear un clade de bell nou i es recuperà l'ús d'Artiodactyla, aquesta vegada amb el mateix significat que Cetartiodactyla («artiodàctils tradicionals» + cetacis). Així doncs, segons el punt de vista més estès, els cetacis formen part del grup dels artiodàctils, que actualment es considera monofilètic. Cladograma Relacions evolutives dels artiodàctils per subordre: Filogènia dels grups actuals Les relacions filogenètiques entre els subgrups serien les següents: Classificació Aquesta classificació es basa en l'anàlisi de Spaulding et al., 2009 i les famílies actuals reconegudes a l'obra Mammal Species of the World publicada el 2005. Actualment, els cetacis i els artiodàctils han estat situats a Cetartiodactyla com a grups germans, encara que l'anàlisi d'ADN ha mostrat que de fet els cetacis van evolucionar directament dels Artiodactyla, per la qual cosa s'han d'incloure en aquest ordre. Cetartiodactyla és sinònim d'Artiodactyla. La teoria més recent dels orígens de la família Hippopotamidae suggereix que els hipopòtams i balenes comparteixen un ancestre comú semiaquàtic que va divergir dels altres artiodàctils fa prop de 60 milions d'anys. Aquest grup hipotètic ancestral probablement es va dividir en dues branques fa uns 54 milions d'anys. Una d'aquestes branques evolucionaria en els cetacis, possiblement iniciant amb la protoballena Pakicetus fa 52 milions d'anys, juntament amb altres balenes primitives conegudes col·lectivament com els Archaeoceti, les quals finalment desenvoluparien adaptacions cap a la vida completament aquàtica que tenen els cetacis moderns. Ordre Artiodactyla/Cetartiodactyla Subordre Tylopoda Família †Anoplotheriidae Família †Choeropotamidae Família †Cainotheriidae Família †Merycoidodontidae Família †Agriochoeridae Família Camelidae: camells i llames (seis espècies) Família †Oromerycidae Família †Xiphodontidae Subordre Suina Família Suidae: porcs, por fers, i facoquers (19 espècies) Família Tayassuidae: pecaris (cuatro espècies) Família †Sanitheriidae Subordre Ruminantia Infraordre Pecora Família Bovidae: antílops, cabres, ovelless, vaques o toros, búfals i bisons (135 espècies) Família Antilocapridae: berrendos (una espècie) Família Giraffidae: jirafes i okapis (dos espècies) Família Moschidae: cérvols almizcleros (siete espècies) Família †Leptomerycidae Família Cervidae: cérvols i rens (49 espècies) Família †Gelocidae Família †Climacoceratidae Família †Palaeomerycidae Família †Hoplitomerycidae Infraordre Tragulina Família †Amphimerycidae Família †Prodremotheriidae Família Tragulidae: tragúlids o cérvols ratolí (deu espècies) Família †Protoceratidae Família †Hypertragulidae Família †Praetragulidae Família †Archaeomerycidae Família †Lophiomerycidae Subordre Whippomorpha Gènere †Andrewsarchus Família †Entelodontidae Família †Raoellidae Família †Dichobunidae Família †Helohyidae Família †Cebochoeridae Infraordre Hippopotamorpha Família †Anthracotheriidae Família Hippopotamidae: hipopòtams (dos espècies) Infraordre Cetacea: (inclosos recentment recientemente) Parvorden Mysticeti Família Balaenidae: balenes franques (cuatro espècies) Família Balaenopteridae: rorcuals i yubartes (nueve espècies) Família Eschrichtiidae: balenes grises (1 espècie) Família Neobalaenidae: balenes pigmees (1 espècie) Parvorden Odontoceti Família Delphinidae: dofins oceànics i orques (34 espècies) Família Iniidae i Platanistidae: dofins de riu (seis espècies) Família Phocoenidae: marsopes (seis espècies) Família Physeteridae: catxalots comuns (1 espècie) Família Kogiidae: catxalots pigmeu i nans (dos espècies) Família Ziphiidae: zifis (21 espècies) Família Monodontidae: belugues i narvals (dos espècies) Parvorden †Archaeoceti Família †Pakicetidae Família †Ambulocetidae Família †Remingtonocetidae Família †Protocetidae Família †Basilosauridae Referències


source: wikipedia

text: L'anglès o anglés (English) és una llengua germànica occidental de la família de les llengües indoeuropees. És la llengua amb més parlants del món, així com la tercera en parlants que la tenen com a llengua materna. Pertany a la branca germànica occidental de la família indoeuropea, encara que ha estat molt influenciada per llengües llatines, principalment pel normand arran la conquesta del seu territori pel ducat de Normandia. La llengua actual que li és més propera és el frisó. L'escocès té un estatus ambigu; hi ha qui el considera una llengua separada de l'anglès, i hi ha qui el veu com un dialecte. És la primera llengua de la majoria dels habitants de diversos estats sobirans, incloent-hi el Regne Unit, els Estats Units, el Canadà, Austràlia, Irlanda, Nova Zelanda i diversos països del Carib. És la tercera llengua més parlada al món com a llengua nadiua, després del xinès mandarí i el castellà. Hi ha molta gent que l'aprèn com a segona llengua i és un dels idiomes oficials de la Unió Europea, de molts estats de la Commonwealth i de les Nacions Unides, així com de moltes altres organitzacions internacionals. L'anglès va sorgir als regnes anglosaxons d'Anglaterra i el que avui dia és el sud-est d'Escòcia. Gràcies a la gran influència de Gran Bretanya i el Regne Unit entre el i mitjans del , a través de l'Imperi Britànic, i a la influència dels Estats Units des de mitjans del , s'ha estès arreu del món i s'ha convertit en l'idioma principal de les relacions internacionals i la lingua franca de moltes regions. Històricament, l'anglès té el seu origen en una fusió de dialectes molt propers entre si, que actualment es coneixen amb el nom col·lectiu d'«anglès antic». Aquests dialectes van arribar a la costa oriental de Gran Bretanya al de la mà de colons germànics (anglosaxons). Tant el nom català «anglès» com el nom nadiu English deriven del nom dels angles i, en última instància, del seu territori nadiu d'Angeln (a l'actual Schleswig-Holstein). Una part important del lèxic anglès es basa en arrels llatines, car el llatí en les seves diverses formes era la lingua franca de l'Església i de la vida intel·lectual europea. Més endavant, l'anglès va rebre la influència de l'antic nòrdic a causa de les invasions vikingues dels segles i . Al , la conquesta normanda d'Anglaterra va engegar un procés pel qual l'anglès va manllevar moltes paraules del normandofrancès i va alterar el seu vocabulari i les seves convencions ortogràfiques per fer la impressió d'una relació propera entre les llengües romàniques i allò que en aquell temps ja havia esdevingut l'anglès mitjà. El gran desplaçament vocàlic, que té el seu origen al sud d'Anglaterra durant el , és un dels esdeveniments històrics que marquen la transició de l'anglès mitjà a l'anglès modern. A causa de l'assimilació de paraules de molts altres idiomes al llarg de la història, l'anglès d'avui en dia té un vocabulari molt extens i una ortografia complexa i irregular, especialment pel que fa a les vocals. L'anglès modern no només ha assimilat paraules d'altres llengües europees, sinó d'arreu del món. L’Oxford English Dictionary conté més de 250.000 paraules diferents, tot i que no inclou molts termes tècnics, científics i d'argot. Etimologia El nom «anglès» prové en última instància de l'epònim angle, que es refereix a una tribu germànica que es creu que provenia de l'àrea d'Angeln, a Jutlàndia, que actualment pertany al nord d'Alemanya. Importància L'anglès modern, que a vegades és descrit com la primera lingua franca global, és la llengua dominant o, en alguns casos, fins i tot la llengua internacional obligatòria en els àmbits de la comunicació, la ciència, la tecnologia de la informació, els negocis, la navegació, l'aviació, l'espectacle, la ràdio i la diplomàcia. Va començar a estendre's més enllà de les Illes Britàniques amb l'expansió de l'Imperi Britànic, i a finals del ja havia assolit un abast global. Amb la colonització britànica entre els segles i XIX, es va convertir en la llengua dominant dels Estats Units, el Canadà, Austràlia i Nova Zelanda. El creixement de l'economia i la influència cultural dels EUA i la seva condició de superpotència global des de la Segona Guerra Mundial han accelerat significativament la dispersió de l'idioma arreu del planeta. L'anglès va substituir l'alemany com a llengua dominant dels guanyadors de premis Nobel de la ciència durant la segona meitat del s. XX. L'anglès va igualar i, possiblement, superar el francès com a llengua dominant del món diplomàtic durant la segona meitat del . Tenir un nivell decent d'anglès s'ha convertit en una necessitat en diversos àmbits, ocupacions i professions, com ara la medicina i la informàtica. Com a resultat, més de mil milions de persones tenen com a mínim un nivell d'angles bàsic. És una de les sis llengües oficials de les Nacions Unides. D'altra banda, la gran varietat interna de l'anglès, juntament amb els criolls i els pidgins podria crear noves llengües a partir de l'anglès amb el pas del temps. Una de les conseqüències del creixement de l'anglès és la reducció de la diversitat lingüística nadiua de molts llocs del món. La seva influència continua tenint un paper important en l'atrició lingüística. Les llengües reben constantment la influència de l'anglès tècnic, i especialment, del vocabulari d'origen anglosaxó utilitzat per definir nous conceptes, i els noms d'alguns invents i desenvolupaments nous solen ser molt difícils de traduir i, per tant, és més senzill mantenir el nom original en anglès. Extensió L'anglès és el primer idioma a Austràlia, les illes Bahames, Barbados, les illes Bermudes, Guyana, Jamaica, Nova Zelanda, Antigua i Barbuda, Saint Kitts i Nevis, Trinitat i Tobago, el Regne Unit i els Estats Units d'Amèrica, encara que a aquest país no és oficial, sinó de facto, i cada estat pot escollir les llengües oficials per als seus territoris. També és un dels idiomes principals a Belize (amb el castellà), el Canadà (amb el francès), Camerun (amb el francès i diverses llengües africanes), Dominica (amb el francès i el crioll), Saint Lucia, Saint Vincent i les Grenadines (amb el francès i el crioll), els Estats Federats de Micronèsia, Irlanda (amb el gaèlic), Libèria (amb diverses llengües africanes), Singapur i Sud-àfrica (amb l'afrikaans i diverses llengües africanes). És oficial (però sense ser pas un idioma nadiu) a les illes Fiji, Ghana, Gàmbia, l'Índia, Kiribati, Lesotho, Kenya, Namíbia, Nigèria, Malta, les illes Marshall, el Pakistan, Papua Nova Guinea, les illes Filipines, les illes Solomon, Samoa, Sierra Leone, Swazilàndia, Tanzània, Zàmbia i Zimbàbue. A més a més és la principal llengua de treball en les relacions internacionals i una de les traduccions obligades dels documents de la Unió Europea. És considerat per molts com la lingua franca moderna, per això han sorgit versions simplificades, com el Basic English, per usar-se només entre persones de llengües diferents. Ha rebut també crítiques per imperialisme lingüístic. Classificació genètica L'anglès pertany al subgrup de les llengües àngliques, una família que agrupa els diferents dialectes anglesos i les llengües que n'han derivat, especialment els criolls en països colonitzats pels britànics, on han sorgit nous idiomes que barregen l'anglès amb la parla autòctona. Aquesta inclusió, però, és controvertida, ja que el lèxic sol ser de base anglosaxona però no la gramàtica. Dins les llengües àngliques s'inclou el yola i el fingaliè, antigues llengües parlades a Irlanda. Les llengües àngliques són, al seu torn, una branca de les llengües anglofrisones, a les quals pertany també el frisó. Aquestes pertanyen al grup ingaevònic de les llengües germàniques occidentals, marcades per innovacions com l'ús del gerundi o canvis fonològics respecte als seus parents orientals i del nord. Remuntant la classificació, pertany a les llengües germàniques, un dels grups principals de les llengües indoeuropees. Per tant es pot dir que l'anglès és una llengua indoeuropea germànica occidental ingaevònica anglofrisona ànglica. Història L'anglès és el tercer idioma amb més parlants nadius (entre 300 i 400 milions de persones) i el segon més parlat del món després del xinès. Uns 200 milions de persones el parlen com a segona llengua. L'anglès s'ha convertit en llengua franca a causa de l'expansió anglesa (Imperi Britànic) per tot el món i la conversió dels Estats Units d'Amèrica en la potència econòmica i militar del món. Tot i que hi ha idiomes com ara l'esperanto o interlingua que busquen un ús més neutral de la llengua, l'anglès és el principal idioma de comunicació internacional. Això s'ha produït a causa de la imposició de l'anglès durant les èpoques de conquesta anglesa. Per aquesta mateixa raó, a molts països europeus es parlen llengües derivades del llatí (idioma oficial de l'Imperi Romà). Avui en dia existeixen propostes per la neutralitat en l'ús d'una llengua auxiliar internacional, però en l'àmbit econòmic es perdrien molts diners que cal gastar durant el procés d'aprenentatge. Per això hi ha una negativa a l'adopció d'una llengua internacional diferent de l'anglès pels que obtenen profit d'aquest negoci. Orígens L'anglès és un idioma que prové dels idiomes parlats per les tribus germàniques que emigraren de l'actual nord d'Alemanya i Dinamarca a Anglaterra. Aquestes tribus són identificades amb el nom de frisis, angles, saxons i juts. La seva llengua es denomina anglès antic o anglosaxó. Segons la Crònica anglosaxona, aproximadament l'any 449, Vortigern, rei de les Illes Britàniques, va invitar uns angles dirigits per Hengist i Horsa perquè l'ajudessin en contra els pictes. A canvi, els angles posseirien terres al sud-est. Es va buscar més ajuda i van fer cas a la crida els angles, saxons i juts. La crònica diu que després de l'arribada dels colons es van establir en set regnes: Northúmbria, Mèrcia, Ànglia de l'Est, Kent, Essex, Sussex i Wessex. Alguns estudiosos moderns diuen que aquesta història anglosaxona és llegendària i de motivació política. Anglès antic Aquests invasors germànics van dominar els habitants de parla celta britònica. Les llengües que parlaven aquests invasors germànics van formar el denominat anglès antic, emparentat amb el frisó. L'anglès antic va tenir una forta influència d'un altre dialecte germànic, el nòrdic antic, parlat pels vikings que es van assentar principalment al nord-est de Gran Bretanya. Les paraules angleses Englisch (anglès) i England (Anglaterra) provenen de paraules referides als angles: englisc i England. L'anglès antic no era un idioma unificat, sinó que es distingeixen quatre dialectes: mercià, northumbrià, kèntic i saxó occidental. L'anglès antic presenta moltes semblances tipològiques amb les llengües indoeuropees antigues com ara el llatí, el grec i l'alemany. Una de les semblances és la presència de cas morfològic en el nombre i la diferència de gènere gramatical. El sistema verbal era més sintètic que l'anglès modern, que utilitza perífrasi verbal i verbs auxiliars. Anglès mitjà L'anglès mitjà del i presenta importants canvis tipològics respecte a l'anglès antic. L'anglès mitjà està tipològicament més a prop de l'anglès modern i les llengües romàniques que l'anglès antic. La principal diferència entre l'anglès mitjà i l'anglès modern és la pronúncia. Concretament, el gran desplaçament vocàlic va modificar l'inventari de vocals, produint diftongs a partir de vocals llargues i canviant el grau d'obertura de moltes vocals. La influència de la noblesa normanda, arribada a l'illa al voltant d'aquesta època, va deixar també efectes en el lèxic de l'anglès mitjà que es conserva encara avui. Això dona origen, per exemple, a la distinció entre pig (porc) i pork (carn de porc), sent la primera d'origen germànic i la segona d'origen francès (les classes baixes cridaven pigs convertits en pork per les classes altes). A partir del la pronúncia de l'anglès va ser molt similar a la de l'anglès modern. A partir d'aquesta època es van començar a produir la major part dels canvis fonètics que són avui la base dels dialectes moderns. Anglès modern primerenc L'anglès modern primerenc (Early Modern English) és la forma antiga de l'anglès actual, com una variant de l'idioma anglosaxó i de l'anglès mitjà en particular que es practicava en aquella època. Es tracta de l'anglès que es parlava principalment durant el Renaixement, i més normalment associat al llenguatge literari de William Shakespeare. Cronològicament es localitza entre els segles XVI i en les zones poblades pels anglonormands (aproximadament de 1450 a 1700). Es considera la fase més evolucionada i propera a l'anglès de l'actualitat, i es va consolidar en gran manera a causa de l'auge de les lletres britàniques en aquell període històric i a l'aportació donada per les altres llengües estrangeres. Fonologia L'inventari de consonants de l'anglès consta de 25 elements (algunes varietats d'Escòcia i Amèrica del Nord arriben a les 27 en incloure dues fricatives sordes addicionals): Els fonemes amb asterisc (*) només estan presents en algunes varietats d'anglès (especialment a l'anglès escocès i algunes varietats dels Estats Units i el Canadà), la resta són universals i apareixen en totes les varietats. Cadascun d'aquests fonemes pot presentar variacions al·lofòniques segons el context fonètic. Per exemple: Les oclusives sordes sonen fortament aspirades a principi de paraula i menys aspirades precedides de s-. Comparant pin [] / spin [], Kate []/ skate [], tone [] / stone [] l'aproximant lateral // té un so "clar" (no velaritzat) en la posició d'atac sil·làbic (left [], blow []) i un so "fosc" (velaritzat) en posició de coda sil·làbica (milk []). Vocals Els símbols de la llista d'aquí a sota són els de l'alfabet fonètic internacional tal com s'utilitzen en la transcripció de l'anglès (llevat dels Estats Units) per la major part dels diccionaris, especialitzats o no, des de finals dels anys 1970. Vocals breus : fifteen (quinze), fish (peix), chips (patates fregides) : men (homes), to let (deixar) : man (home), cat (gat) : hot (calor) : goods (mercaderies), to put (posar) : sun (sol), drunk (ebri, borratxo) : sister (germana), the dog (el gos) Vocals llargues : sea (mar), to read (llegir) : car (cotxe), dark (fosc) : wall (mur), law (llei) : moon (lluna) : first (primer), bird (ocell) Diftongs : five (cinc), high (alt) : snake (serpent, serp), name (nom), Shakespeare : oil (oli), boy (noi) : cow (vaca), to count (comptar) ou : road (ruta, camí), old (vell) : hair (cabells), bear (ós) : beer (cervesa) : poor (pobre) Triftongs : fire (foc), liar (mentider) : flour (farina), flower (flor) : layer (capa), player (jugador) Les seqüències anomenades triftongs estan constituïdes de vegades per dues síl·labes: a saber un diftong seguit de . Gramàtica L'anglès presenta molts dels trets típics de les llengües europees. El nom presenta diferència entre singular i plural. En anglès modern, a diferència del seu antecessor, l'anglès antic, el nom no fa distincions de gènere o cas. Les diferències de cas es restringeixen en anglès modern al pronom, tal com succeeix per exemple en les llengües romàniques. En el sistema verbal l'anglès, igual que l'alemany i les llengües romàniques, ha sofert una evolució similar. S'han creat "formes compostes de perfecte" per expressar l'aspecte perfecte i "formes perifràstiques" amb el verb sr per expressar l'aspecte progressiu o continu. Una altra similitud és el desenvolupament de formes de futur a partir de verbs auxiliars. Una diferència important entre l'anglès i altres llengües germàniques i romanços és el debilitament del mode subjuntiu. Igualment l'anglès, igual que l'alemany, el neerlandès o les llengües romàniques, ha creat articles definits genuïns a partir de formes demostratives. Temps verbals En anglès hi ha quatre temps fonamentals: present, passat, futur i condicional. Aquests quatre temps es combinen amb tres aspectes (imperfectiu, continu, perfectiu). Les combinacions d'aspecte possible són quatre ([-perf] [-cont], [-perf] [- cont], [-perf] [-cont] i [-perf] [-cont]). Les combinacions de temps i aspecte anteriors donen lloc a un nombre important de temps verbals: Simples que sintàcticament no tenen auxiliar i que inclouen els següents: Simples no continus: present simple, que es reconeix perquè no duu sufixos TAM a l'arrel; past simple, que inclou una marca de passat en l'arrel, usualment -ed en els verbs regulars i pot incloure -en i fins i tot umlaut en els verbs irregulars o forts; future simple, marcat regularment mitjançant un auxiliar (will, shall o les seves formes negatives); conditional, marcat regularment per l'auxiliar en temps passat would (o la seva forma negativa). Continus, equivalents en general a "auxiliar (ser) + gerundi" en català, denoten accions que s'estan realitzant en el moment en què es parla. Morfològicament els temps continus acaben en-ing: present continuous; past continuous Compostos, que denoten accions acabades i per tant aspecte perfectiu: Compostos no-continus: present perfect; past perfect; future perfect. Continus, similars als simples continus: present perfect continuous; past perfect continuous El següent quadre resumeix els temps anteriors, per al verb write, 'escriure': {| class=wikitable |- align=center ! rowspan=2| ! colspan=2| Temps simples (Simple tenses) ! colspan=2| Temps compostos (Perfect tenses) |- align=center ! - continuous ! + continuous ! - continuous ! + continuous |- align=center ! Present | I write | I am writing | I have written | I have been writing |- align=center ! Past | I wrote | I was writing | I had written | I had been writing |- align=center ! Future | I shall/will write | I shall/will be writing | I shall/will have written | I shall/will have been writing |- align=center ! Conditional | I would write | I would be writing | I would have written | I would have been writing |} Verbs en passat Depenent de si són regulars o no, els verbs tenen diferents passats, que són dos: Past simple, equivalent a qualsevol passat simple en català (ex: I arrived / "Jo arribava", "Jo arribí", "Jo vaig arribar") Past participle, equivalent al participi en català. (ex: arrived / "arribat") El passat simple gairebé sempre va acompanyat d'expressions de temps com: yesterday, last (month, week, year, etc.), a week ago. Tant el passat com el participi dels verbs regulars acaba en '-ed'. Les regles per formar el passat simple d'aquests verbs són les següents: Si el verb acaba en '-y' després d'una consonant, canvia la '-y' a 'i' i agrega '-ed': cry / cried. Si el verb és d'una síl·laba i acaba en una consonant després d'un vocal, dobla l'última consonant i afegeix '-ed', excepte quan el verb acaba en 'x': plan / planned, però ax / axed. Si el verb té accent en la síl·laba final dobla l'última consonant i afegeix '-ed': permit / permitted. Si el verb acaba en '-e', només afegeix '-d': love / loved. Afegeix '-ed' a tota la resta de verbs: play / played. Verbs irregulars L'ús de gotten ha disminuït al Regne Unit durant els últims segles, però continua als Estats Units. Atès que en realitat no hi ha regles definitives sobre "què cal afegir" o "què cal treure" en una paraula del grup de "verbs irregulars", als que estudien anglès com a llengua estrangera se'ls recomana que se'ls aprenguin tal com s'escriuen, ja que com es va esmentar abans, no hi ha un referent definitiu en els "verbs irregulars". Infinitiu Pel que fa als verbs infinitius, aquests comencen amb la paraula to, per exemple: To bite - mossegar To jump - saltar To speak - parlar To walk - caminar Verbs preposicionals Molts verbs tenen altres significats quan se'ls afegeix una preposició o un adverbi (around, down, in, out, up , etc.) després. Coneguts també com a phrasal verbs, canvien la definició del verb, o donen informació sobre la direcció. De vegades el seu significat es pot inferir de la preposició que els acompanya. Per exemple to go vol dir "anar" i to go up literalment vol dir "anar amunt", o sigui "pujar". Per contra, altres vegades la preposició no proporciona cap pista al parlant no nadiu sobre el nou significat del verb. Per exemple: "to run" vol dir "córrer" i "to run out" no vol dir "córrer cap a fora" sinó "acabar-se, exhaurir-se". Heus ací uns exemples de com pot afectar l'addició d'una preposició al significat del verb to look" ("mirar") To look after - tenir cura To look around - mirar per tot arreu To look at - mirar (alguna cosa, a algú) To look back - mirar cap enrere To look for - buscar To look over - revisar To look up - buscar al diccionari / a un llistat Pronoms personals Els pronoms personals en anglès són: Notes: Al contrari que en català, en anglès el seu ús és obligatori i gairebé sempre precedeixen el verb. Exemple: She is blonde («[Ella] és rossa»). Tanmateix, sobretot col·loquialment, hi ha ocasions en què es prescindeix del pronom per a preguntes i respostes ( el·lipsi): (Have you) Finished? - («(¿Has) acabat?») o How are you? - (I'm) Fine. thanks. («¿Com estàs? - (Estic) bé, gràcies.») Es refereix a objectes. No es fa servir. De vegades es fa servir you all («tots vosaltres», «tots vostès») o alguna variant per distingir-lo del you en singular. De vegades s'empra amb valor singular quan no es desitja revelar el sexe del subjecte. per exemple, If a customer requires help, they should contact... («Si un client necessita ajuda, s'han de posar en contacte amb...»). Conjugació del temps present Al present simple, el verb segueix en infinitiu, però s'elimina la paraula to en les formes I, you, we i they . Exemple: I: I eat You: You eat We: We eat They: They eat No obstant això, en les formes it, he i she, s'afegeix una -s al verb (sense to). Exemple: He: He stops (Ell para). She: She stops (Ella para). Si el verb acaba en -y s'elimina la y i s'afegeix -ies; per exemple, He carries his suitcase. ("Ell porta la seva maleta.") (vegeu normes de pluralització). Gairebé sempre cal escriure o dir un subjecte en cada oració, encara que la frase no requereixi un subjecte en català; per exemple, en català és acceptable dir "Són les dues de la tarda" per indicar les 14 hores, però en anglès és normalment necessari usar el pronom it al capdavant de la frase: It is two (o'clock). Tot i que per contestar a la pregunta What time is it? (Quina hora és?), es pot contestar simplement two, en lloc de It's one. Gairebé tots els verbs són regulars en el present, però hi ha notables excepcions en to be ("ésser" i "estar") → I am, you/we are, he/she is; to have ("tenir" i "haver" en temps perfectes) → I/we/they have, he/she has; y to do ("fer") → I/you/we/they do, he/she does. En el passat, un verb és regular si el seu passat simple i de participi acaben en -ed. Per exemple: arrive ("arribar") → arrived ("va arribar, arribat"). Amb l'excepció del verb to be cada verb usa la mateixa conjugació per a cada forma en el passat. Un verb és irregular si el seu passat simple i / o de participi no acaba en -ed. Per exemple: write ("escriure") → wrote ("va escriure", en passat simple), written ("escrit", en passat de participi). Els verbs irregulars anglesos més importants són (infinitiu → passat simple → passat participi) to be → I/he/she was, we/they/you were → been; to do → did → done; to eat → ate → eaten ("menjar"); to give → gave → given ("donar"); to go → went → gone ("anar"); to have → had → had ("haver/tenir"); to make → made → made ("fer, fabricar"); to speak → spoke → spoken ("parlar"); to spend → spent → spent ("gastar"). Per formar un verb en futur s'afegeix el verb auxiliar will abans de l'infinitiu del verb (sense to). Per exemple: You will eat spaghetti. ("Menjaràs espaguetis"). Per formar el condicional s'afegeix la paraula would abans de l'infinitiu del verb (sense to): You would eat spaghetti. ("Menjaries espaguetis"). El temps progressiu de l'anglès, en el present i el passat, usa el verb to be seguit del gerundi del verb principal: I am thinking ("Estic pensant"); You are winning ("Estàs guanyant"); We were talking about baseball ("Estàvem parlant de beisbol" o "Parlàvem de beisbol"). Noteu que l'imperfecte en català es tradueix al passat progressiu en anglès quan indica una acció en progrés en el passat. El temps perfecte de l'anglès usa el verb auxiliar have seguit del participi del verb principal. Per exemple, I have doni the work ("Jo he fet la feina"), They had seen the movie ("Havien vist la pel·lícula"). Per escriure un verb en el negatiu en un temps simple, s'usa una forma del verb auxiliar do seguit de la paraula "not" i l'infinitiu del verb principal (sense to); per exemple: We do not have any money ("No tenim gens de diners"), She does not dance ("Ella no balla"). En el passat es fa servir did not en totes les formes: He did not write the essay ("Ell no va escriure l'assaig"), You did not finish your homework ("No vas acabar els teus deures"). Nota: el temps del verb do indica el temps de la frase; el verb principal sempre està en la forma infinitiu, malgrat el temps de la frase. El negatiu de temps composts també usa la paraula not, però aquests temps mantenen la forma del verb auxiliar original; es posa la paraula not darrere del verb auxiliar. Per exemple, I am not running ("Jo no estic corrent"); They had not made the clothes ("No havien fet la roba"). La paraula not també es pot contraure en n't i afegida al final del verb auxiliar (com do not, had not, is not, were not, etc., no es pot fer això amb I am not, que es contrau en I'm not.) En preguntes amb la forma del verb auxiliar do, l'ordre és do + subjecte + infinitiu del verb principal sense to (+ substantiu o una altra paraula). A més només s'escriu un signe d'interrogació al final de la pregunta. Aquest ordre ocorre en les interrogacions simples. Per exemple: Does she draw? ("Dibuixa ella?"), Do you understand me? ("M'entens?") Did you have a question? ("Tenies una pregunta? "). Quan la pregunta fa servir l'auxiliar be, no s'utilitza l'auxiliar do. Per exemple: Is she happy? ("Està ella feliç?"). Altres oracions més compostes utilitzen adverbis interrogatius (quant, com, on ...) al principi de la pregunta. Els adverbis més importants són who (qui), what (què), where (on), when (quan), why (per què) i how (com). Quan s'usen aquests adverbis, s'utilitza el verb auxiliar, per exemple do, després de l'adverbi. Per exemple: When did he buy the car? ("Quan va comprar el cotxe?"). Per respondre a una pregunta simple (sense adverbi interrogatiu), s'usa yes ('sí') o no ('no') seguit d'una coma i la forma apropiada del verb auxiliar, acompanyada del pronom personal. En el negatiu també s'afegeix la paraula not després del verb auxiliar en la resposta. Per exemple: Do they go to school? Yes, they do. ("Van a l'escola? Sí."), Is she eating? No, she is not (is not). ("Està ella menjant? No, no està menjant."). Normes de pluralització 1.- Als substantius acabats en o, s, ss, sh, ch, x i z, se'ls afegeix -es. 2.- Als substantius acabats en y, però precedits d'una lletra consonant, es canvia la y per i i s'afegeix -es. 3.- Als substantius acabats en y, però precedits d'una vocal, només s'afegeix -s. 4.- Per a substantius acabats en f o fe, aquestes s'intercanvien per ves. NOTA: El plural de chief (cap) és chiefs. 5.- Casos especials: plurals irregulars. 6.- Per a la resta de casos només s'afegeix -s. (*) S'admet també la forma regular "fishes" Comparacions Quan la comparació és entre un substantiu i un altre: Més (adjectiu) que ...: Aquest tipus de comparació depèn del nombre de síl·labes de l'adjectiu que s'usa per comparar. Si l'adjectiu té d'una a dues síl·labes en anglès (per exemple happy), se li afegeix l'adjectiu la terminació -er, seguit de than: She is happier than me→ Ella és més feliç que jo. En canvi, si l'adjectiu té més de dues síl·labes (per exemple beautiful), es deixa l'adjectiu com està i primer s'escriu la paraula more: She is more beautiful than me → Ella és més maca que jo. En aquest cas, en comptes de more (més) podem escriure less (menys) per a indicar el contrari. Quan s'indica la major magnitud d'un substantiu. Simplement s'escriu the + (adjectiu + -est). Per exemple: El més gran de tots → The biggest of all. Això només passa quan l'adjectiu té d'una a dues síl·labes. Si té més, l'adjectiu s'escriu de manera normal, però primer s'escriu (entre the i l'adjectiu) la paraula most. Per exemple: The most peaceful → El més plàcid. Cal tenir en compte els adjectius irregulars. Per exemple: happy + -er = happier (en aquest cas se substitueix la -i per -ier en comptes de -yer). Això passa només amb alguns adjectius. Quan es comparen dos substantius per igual.En aquest cas, l'adjectiu s'escriu de forma normal sense tenir en compte el seu nombre de síl·labes, i va acompanyat davant i darrere de la paraula as. Per exemple: As fast as'''... → Tan ràpid com ... Vocabulari El lèxic de l'anglès actual està format per un nucli de paraules patrimonials directament heretades de l'anglès antic, entre les quals es troben la major part de paraules purament gramaticals així com la major part de les paraules més freqüents. No obstant això, entre les formes lèxiques de freqüència mitjana o petita predominen els manlleus del llatí i del francès, que freqüentment són cultismes, encara que també tenen penetració en el lèxic freqüent. En efecte entre les deu mil paraules més freqüents poc més d'una tercera part són paraules d'origen germànic, mentre que més del 60% són paraules d'origen llatí o romànic. La següent taula mostra la preponderància de diferents procedències del lèxic en termes de freqüència. Les paraules derivades de l'anglès antic, popularment anomenades "germàniques", connoten seriositat i dedicació. Quan Winston Churchill va dir, en el seu primer discurs com a Primer Ministre del Regne Unit (1940), que la sola cosa que podria oferir al seu poble en guerra era "blood, toil, tears, and sweat" (sang, treball, llàgrimes i suor). El fet de prendre seriosament la situació és palesa per l'ús de paraules exclusivament germàniques. En canvi, un ús abundant de paraules romàniques, en general derivades del francès, indica trivialitat o burocràcia. En documents legals del passat era freqüent l'ús de parells de paraules sinònimes, un d'origen anglosaxó i un altre romànic, com "last will and testament" (darrer testament), per evitar malentesos. L'ascendència de les paraules en anglès pot facilitar conclusions antropològiques: els animals sheep, pig, i cow (ovella, porc, vaca) són germànics, mentre els noms de les carns derivades d'aquests animals són romànics: mutton (no usat als EUA), pork, beef. La qual cosa indica la classe social que tenia cura dels animals - els conquistats anglosaxons - i els que gaudien de les seves carns: els conqueridors normands (francesos). En la llengua anglesa moderna és comú trobar parells de sinònims, l'un d'origen germànic (German words), i l'altre d'origen llatí (Latin words). German words Begin Go on Find out End Give back Build Deadly Flood Height Old Selfsame Teach Wage Yearly Latin words Commence Continue Discover Finish Return Construct Mortal Inundate Altitude Ancient Identical Educate Salary Annual Tal com s'ha esmentat, el mot germànic és d'ús més comú i col·loquial, i el mot llatí es reserva per a situacions més formals. Tanmateix, la forta influència del francès normand en la moderna llengua anglesa fa que hom trobi paraules llatines arreu, i no sempre en contextos formals. Sistema d'escriptura L'anglès utilitza l'alfabet llatí, que va substituir les runes anglosaxones al voltant del . L'ortografia de l'anglès és etimològica i no pas fonètica, especialment per a les paraules d'origen llatí o recentment incorporades del francès. Existeixen regles d'escriptura per a les paraules d'origen germànic i les adaptades antigament del francès, i per tant, un angloparlant pot deduir la pronunciació d'aquestes, encara que hi ha excepcions. L'alfabet anglès actual conté 26 lletres llatines: la a, la b, la c, la d, la e, la f, la g, la h, la i, la j, la k, la l, la m, la n, la o, la p, la q, la r, la s, la t, la u, la v, la w, la x, la y i la z (que també tenen formes majúscules: A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, K, L, M, N, O, P, Q, R, S, T, U, V, W, X, Y i Z). Altres símbols que es fan servir en l'anglès escrit inclouen les lligadures æ and œ (tot i que ja no són d'ús comú). També es fan servir alguns símbols diacrítics, sobretot en manlleus d'altres llengües (com ara l'accent tancat de café i exposé), així com l'ús ocasional de dièresis per indicar que dues vocals formen un hiat (per exemple, a naïve o Zoë). L'ortografia anglesa funciona a diversos nivells, amb elements d'ortografia francesa, llatina i grega superposats al sistema germànic original. També s'han produït canvis fonètics que no es reflecteixen en l'ortografia, cosa que encara embolica més la troca. Així doncs, a diferència de moltes altres llengües, l'anglès escrit no és un indicador fiable de l'anglès parlat, i viceversa (és a dir, no té una ortografia fonèmica). Aquest estat s'il·lustra en la paraula ghoti, proposada des del com a ortografia alternativa de fish en utilitzar de manera irònica les irregularitats de l'ortografia. Tot i que no sempre hi ha una correspondència lletra-so directa, les normes ortogràfiques que tenen en compte l'estructura sil·làbica, la fonètica i els accents tenen una fiabilitat del 75% o més. Alguns proponents de l'ortografia fonèmica diuen que l'anglès és més d'un 80% fonètic. Dialectes regionals L'anglès ha estat subjecte a un ampli grau de variacions regionals dialectals durant molts segles. La seva propagació mundial actual implica que s'hagin desenvolupat un gran nombre de dialectes i llengües criolles i pidgins1 basats en l'anglès, arreu del món. Els principals dialectes nadius d'anglès sovint es divideixen pels lingüistes en tres categories generals: Dialectes de les Illes Britàniques Dialectes d'Amèrica del Nord Dialectes d'Australàsia A part d'aquests grans dialectes, existeixen moltes altres variants de l'anglès, que inclouen, en la majoria dels casos, diverses subvariants, com ara el cockney, scouse i geordie a l'anglès britànic; l'anglès és una llengua pluricèntrica, sense una autoritat central com a llengua, a diferència del que passa a França amb lAcadémie française o a Catalunya amb l'Institut d'Estudis Catalans; i per tant cap varietat es considera "correcta" o "incorrecta", excepte pel que fa a les expectatives de l'audiència en particular als que es dirigeix l'idioma. Els angloparlants tenen molts diferents accents, que sovint assenyalen el dialecte o llengua materna del parlant La següent llista presenta algunes de les variants dialectals més conegudes de l'anglès: Certificats de coneixement de l'anglès Cambridge English Language Assessment International English Language Testing System (IELTS) Test of English as a Foreign Language (TOEFL) English Proficiency Test (Amir) GMAT Referències Bibliografia This textbook includes chapters by David Crystal, David Graddol, Dick Leith, Lynda Mugglestone, and Joan Swann. The survey of the Germanic branch languages includes chapters by Winfred P. Lehmann, Ans van Kemenade, John Ole Askedal, Erik Andersson, Neil Jacobs, Silke Van Ness, and Suzanne Romaine. Vegeu també Globish Llista de falsos amics del català amb l'anglès Anglicisme Característiques lingüístiques de l'anglès parlat per catalanòfons Llengua Gayle Enllaços externs Diccionari anglès-català i català-anglès en línia Vocabulari molt extens anglès - català per categories, amb imatge i so Diccionari Anglès-Català de Codi Obert (DACCO) Diccionari anglès-català Cambridge, extens i de gran qualitat Diccionari català-anglès/anglès-català de locucions i frases fetes


text: L'alemany (Deutsch [dɔʏtʃ] ) és una llengua germànica occidental parlada principalment a l'Europa Central. És la llengua oficial o cooficial i la més parlada d'Alemanya, Àustria, Suïssa, el Tirol del Sud (Itàlia), la Comunitat Germanòfona de Bèlgica i Liechtenstein. També és una de les tres llengües oficials de Luxemburg i llengua cooficial al Voivodat d'Opole a Polònia. Les llengües més semblants a l'alemany són els altres membres de la branca de llengua germànica occidental: l'afrikaans, el neerlandès, l'anglès, el frisó, el baix alemany, el luxemburguès i l'ídix. També n'hi ha similituds rellevants de vocabulari amb el danès, el noruec i el suec, tot i que pertanyen al grup germànic septentrional. L'alemany és el segon idioma germànic més difós després de l'anglès. El nom en català prové del francès medieval, llengua que va acabar donant a la totalitat dels alemanys una designació que originàriament només era vàlida per al poble dels alamans. És una de les principals llengües del món: l'alemany és la primera llengua de gairebé 100 milions de persones en tot el món i la llengua materna més parlada a la Unió Europea. Juntament amb el francès, l'alemany és la segona llengua estrangera més freqüent a la UE després de l'anglès, i és la segona llengua més parlada de la UE quant a parlants globals. L'alemany també és la segona llengua estrangera més àmpliament ensenyada a la UE després de l'anglès a l'escola primària (però la tercera després de l'anglès i el francès en un nivell secundari inferior), la quarta llengua no anglesa més estesa als Estats Units (després de l'espanyol, el francès i la llengua de signes americana), i el segon idioma científic més utilitzat, així com el segon idioma més utilitzat en llocs web després de l'anglès. Els països de parla alemanya ocupen el cinquè lloc quant a la publicació anual de nous llibres, i una desena part de tots els llibres (inclosos els llibres electrònics) es publiquen en alemany. Al Regne Unit, l'alemany i el francès són les llengües estrangeres més sol·licitades per les empreses (amb un 49% i un 50% d'empreses que identifiquen aquestes dues llengües com les més útils, respectivament). L'alemany és un llengua fusional amb quatre casos per a substantius, pronoms i adjectius (nominatiu, acusatiu, genitiu i datiu), tres gèneres (masculí, femení i neutre), dos números (singular i plural) i verbs forts i febles. La majoria del vocabulari de l'alemany deriva de l'antiga branca germànica de la família lingüística indoeuropea. A més a més, una part de les paraules alemanyes deriven del llatí i el grec, i en una escala menor, del francès i l'anglès modern. Amb tres variants estandarditzades lleugerament diferents, l'alemany és un llenguatge pluricèntric. També és notable pel seu ampli espectre de dialectes, amb moltes varietats úniques existents a Europa i també en altres parts del món. A causa de la limitada intel·ligibilitat entre certes varietats i l'alemany estàndard, així com la manca d'una diferència científica indiscutible entre un «dialecte» i una «llengua», algunes varietats alemanyes o grups dialectals (per exemple, el baix alemany o el plautdietsch) en alguns casos es consideren «llengües» o en d'altres «dialectes». Origen Fins ben entrat el , en tot l'àmbit alemany i neerlandès s'ha parlat una munió de dialectes germànics relacionats entre si, formant el que s'anomena un continu lingüístic. Aquest continu es divideix en dues grans àrees dialectals: el baix alemany, al nord, i l'alt alemany, al sud, separades per l'anomenada línia de Benrath, que marca el límit septentrional del fenomen de la segona mutació consonàntica. La llengua estàndard alemanya està basada en l'alt alemany. Els dialectes es continuen parlant avui en dia, encara que en algunes zones estan quasi extints, mentre que en altres, com a Suïssa, encara conserven molta vitalitat. L'alemany actual és una mena d'invenció culta destinada a ser la llengua escrita i normalitzada dels múltiples dialectes. Sempre s'ha pres la traducció de la Bíblia feta per Luter, basada en el dialecte alt saxó, com una peça clau en la normativització de l'alemany. Aquesta normativització es va refermar a la fi del amb les obres dels que es consideren com a clàssics alemanys (Goethe, Friedrich von Schiller, Lessing, etc.) i fou consolidada amb la creació de l'Imperi alemany el 1871. Aquesta unió política va fer possible l'adopció d'una normativa unificada, que amb el canvi de segle fou acceptada també per Àustria i Suïssa amb molt poques variacions. Aquest model estàndard està basat en la llengua utilitzada a la fi del a la cancelleria de Saxònia, i després va ser molt influït pel model de la cancelleria de Viena. Pel que fa a la pronunciació, el model adoptat fou el del nord, ja que Prússia va ascendir meteòricament a partir dels segles i fins a una posició que la va convertir en potència hegemònica per a bona part del territori germanòfon. A partir del , el nord d'Alemanya començà a viure un procés de substitució lingüística, que avui en dia encara no ha conclòs del tot, per mitjà del qual el sassesch o, sigui, el baix alemany, fou gradualment substituït per l'alemany en un procés sociolingüístic que va anar -i va- de dalt cap a baix. Els parlants de sassesch que volien avançar socialment aprenien l'alemany com una llengua estrangera, i una de les conseqüències que aquest fet va tenir és que van cenyir la pronunciació que donaven a l'alemany a la seva ortografia; de manera que el lema ideal era per a ells pronuncia així com escrius. Així, doncs, podem dir que l'alemany estàndard actual està basat en el model de la cancelleria de l'antic Regne de Saxònia (que més o menys correspon a l'actual estat federat de Saxònia), després d'haver estat molt influït pel model de la cancelleria imperial situada a Viena i haver sofert importants modificacions lexicals, sintàctiques i morfològiques com a fruit dels debats teòrics duts a terme en el si de les Sprachgesellschaften o Societats de la Llengua a partir de la Pau de Westfàlia. Conseqüència de la posició cada cop més hegemònica de Prússia a partir de la Guerra dels Trenta anys, però, i sobretot, conseqüència de la seva posició hegemònicament única a partir de la fundació del Reich alemany el 1871, és l'adopció de la pronúncia de l'alemany pels habitants del nord d'Alemanya com a model ortoèpic. L'abolició de l'estat de Prússia després de la II Guerra Mundial no va afectar pas el model ortoèpic que, fins al dia d'avui, continua sent el model donat per la pronúncia del nord. Tot i que s'escrivia, l'alemany estàndard no es començà a parlar de manera habitual fins al , quan es va introduir obligatòriament a les escoles. Cal deixar clar, però, que aquest estàndard era només un estàndard escrit, no pas parlat: cada regne hi donava la pronunciació subjacent del seu dialecte o idioma. L'any 1898, una comissió d'experts va redactar la Deutsche Bühnenaussprache (pronunciació alemanya per al teatre). Com el nom indica, no pretenia ser res més que una pronúncia que permetés als actors poder representar les obres teatrals sense haver d'adaptar-ne la pronúncia a la de la ciutat on les representarien. A falta d'una altra proposta, aquesta pronunciació fou adoptada pels locutors de ràdio després de la seva implantació, la qual cosa ajudà a donar-la a conèixer i a afermar-la en el si de la societat alemanya. Quan es va inventar el cinema parlat, aquest també hi va recórrer i, finalment, quan, a la fi de la II Guerra Mundial, milions de desplaçats foren reassentats en territori alemany, aquesta mateixa pronúncia, per bé que amb alguna modificació, es va convertir realment en la pronunciació ortoèpica de l'estàndard alemany. Sense exagerar podem dir, doncs, que la història de l'alemany actual comença, realment, a partir del 1945. Classificació L'alemany forma part de la branca occidental de les llengües germàniques, que alhora forma part de les llengües indoeuropees. En el si de les llengües germàniques, és una de les llengües del germànic meridional. Estatus oficial [[Fitxer:D-A-CH Flag.svg|miniatura|La bandera D-A-CH, una bandera no oficial que comprèn les banderes dels tres estats dominants de [[Sprachraum|lSprachraum]] alemany]] L'alemany estàndard és l'única llengua oficial a Liechtenstein i Àustria; comparteix l'estatus oficial a Alemanya (amb el danès, frisó i sòrab com a llengües minoritàries), Suïssa (amb el francès, italià i romanx), Bèlgica (amb el neerlandès i francès) i Luxemburg (amb el francès i luxemburguès). L'alemany fou llengua oficial de Namíbia fins al 1990 juntament amb l'anglès i l'afrikaans. Amb l'assoliment de la independència el 1990, l'anglès esdevingué l'única llengua oficial de Namíbia; l'alemany hi continua gaudint de l'estatus de llengua nacional. L'alemany té ús reconegut de llengua oficial local en regions germanòfones de Dinamarca, Itàlia i Polònia. És també una de les 23 llengües oficials de la Unió Europea. És també una llengua minoritària a l'Argentina, Brasil, Camerun, Canadà, Xile, Croàcia, a la República Txeca, Estònia, França, Hongria, al Kazakhstan, Letònia, Lituània, Mèxic, Namíbia, Paraguai, Polònia, Romania, Rússia, Sèrbia, Eslovàquia, Tadjikistan, Togo, Ucraïna, a l'Uruguai i als Estats Units. L'alemany va ser la lingua franca d'Europa central, de l'est i nord d'Europa i continua sent una de les llengües estrangeres més populars d'Europa. El 32% dels ciutadans de l'Europa dels 15 diuen que poden parlar en alemany (tant com a llengua materna o segona com en qualitat de llengua estrangera). Existeix una gran possibilitat de veure canals de televisió en alemany per satèl·lit o per cable. Varietats de la llengua Llengua estàndard Encara que s'utilitzi el terme "alemany" per a referir-se a l'idioma escrit, al terreny parlat hi ha una àmplia varietat de dialectes al llarg i ample del territori germanoparlant. L'alemany estàndard (dit Hochdeutsch) no es va originar a partir d'un dialecte concret, sinó que es creà a partir dels diversos dialectes (sobretot els centrals) com a llengua escrita. A la major part de les regions, la gent ha abandonat els seus dialectes i parlen col·loquialment una barreja entre l'alemany estàndard i el dialecte autòcton. Açò no succeeix a Suïssa, on l'alemany estàndard amb prou feines es parla, un fet que té clarament l'origen en el rebuig social vers la norma alemanya que es va produir quan es van conèixer les atrocitats comeses pels alemanys durant la II Guerra Mundial i que va estar a punt de generar una nova llengua -cosa que sí que va passar, i per les mateixes raons, a Luxemburg-. En certes regions alemanyes, sobretot en algunes grans ciutats del nord, una gran part de la població només parla la llengua estàndard. A Westfàlia, el procés de substitució lingüística del baix alemany per l'alemany està pràcticament acabat després que, en els anys 60, la generació fèrtil deixés de transmetre la llengua als seus fills, engendrant una generació que, com a màxim, ja només entén passivament el baix alemany, i produint una fractura lingüística entre la generació dels avis i les generacions dels nets i posteriors. Grosso modo es calcula que a Westfàlia ja només parla activament el baix alemany entre el 6 i el 8% de la població, de tipus exclusivament rural. A la resta del territori baix alemany, el procés de substitució lingüística no està tan avançat com a Westfàlia. El territori que millor ha conservat fins al dia d'avui el baix alemany com a llengua parlada és el territori de Frísia Oriental. La llengua estàndard té diferències regionals, especialment en vocabulari, tot i que també en pronúncia i gramàtica. Aquestes diferències són molt menors que les que existeixen entre els Dialekte, autèntiques llengües convertides en dialectes en el procés del seu arraconament a partir del . Tanmateix, l'alemany es considera una llengua pluricèntrica, perquè certes varietats dels tres majors països germanoparlants són considerades estàndard de la mateixa manera. Dialectes Les variacions entre els diferents “dialectes” (aquest mot és tot un clàssic de la sociolingüística: reflecteix la conversió de totes les llengües diferents de l'alemany en “dialectes” de l'alemany com a part del mecanisme social que els vol destruir) són considerables; la intel·lecció mútua entre parlants de diferents dialectes no és possible sense recórrer a l'alemany estàndard. A més a més, els “dialectes” alemanys tampoc no solen ser entesos per algú que només conegui l'alemany estàndard. Podem dividir els “dialectes” entre els dialectes del baix alemany i els de l'alt alemany. Tant uns com els altres es consideren, socialment parlant, “dialectes” de l'alemany, encara que, lingüísticament parlant, no ho siguin pas. La separació entre ambdues zones ve donada per l'anomenada línia de Benrath (alemany: Benrather Linie), que separa les zones que presenten la segona mutació consonàntica alemanya dels territoris que no la presenten. Aquesta mutació es registra al voltant de l'any 500 dC al sud-oest de l'àrea de parla germànica i, en la teoria monofocal del seu origen, va estenent-se a poc a poc cap al nord des del focus originari d'irradiació, afectant les zones en major o menor grau i donant com a resultat les parles actuals. Els “dialectes” afectats en major o menor mesura per aquest canvi formen el bloc anomenat alt alemany, mentre que les parles al nord d'aquesta línia, que no quedaren afectades per cap d'aquests canvis consonàntics, van donar lloc, amb el decurs del temps, a l'anglès, el neerlandès, el frisó occidental i els diferents dialectes del baix alemany. Una altra segona línia destacable seria la marcada pel riu Main (també anomenada línia d'Espira; alemany: Speyerer Linie), al sud de la qual la segona mutació es dona totalment (alemany superior o Oberdeutsch), i al nord només parcialment (alemany central o Mitteldeutsch, dels quals es deriva l'alemany estàndard). Ras i curt: La línia de Benrath separa el baix alemany de l'alt alemany. La línia d'Espira separa l'alemany central de l'alemany superior. Un exemple de les variacions fonètiques es veu tot seguit: Aquestes enormes diferències entre els dialectes del baix alemany i de l'alt alemany han dividit la comunitat filològica. Algunes teories sostenen que el neerlandès no és més que un altre dialecte del baix alemany, que a pesar d'haver adoptat una normativa pròpia, no deixa de ser un dialecte alemany. Altres teories prefereixen considerar el baix alemany i el neerlandès com a idiomes distints. L'alemany suís L'alemany suís - SchwyzerdütschEs dona el cas curiós dels dialectes d'alemany suís. Hi ha diverses modalitats, depenent de la regió geogràfica. Per exemple, el Züridütsch (alemany suís de Zuric), Bärndütsch (de Berna), Urnerdüütsch (d'Uri), Luzärnerdütsch, (de Lucerna), Baseldiitsch (de Basilea), Sanggallerdüütsch (de Sankt Gallen), Wallisertiitsch (del Valais), etc. En tots aquests casos es tracta de dialectes parlats. És a dir, el seu parlar és dialectal, però normalment escriuen en alemany estàndard, encara que també hi ha una tendència minoritària que intenta reflectir la parla dialectal en edicions escrites (email, sms). El principal problema que es troben en aquesta empresa és la gran quantitat de variacions dialectals, que en molts casos difereixen significativament unes de les altres. Per exemple, els alemanys no entenen l'alemany suís gaire fàcilment, però els suïssos, contràriament, entenen els alemanys sense problema. Exemples de variacions lèxiques dialectals Grüezi (en alemany suís de Zuric zürituusch) > Hallo (en Hochdeutsch) > 'hola' (si bé el seu origen és Grüß dich en alemany estàndard que significa 'salutació') rüebli (en alemany suís) > Mohrrübe o Karotte (en Hochdeutsch) > 'carlota, pastanaga' merci vill mal (en alemany suís) > Danke schön (en Hochdeutsch) > 'moltes gràcies' schnufe (en alemany suís) > atmen (en Hochdeutsch) > 'respirar' nöd (en alemany suís) > nicht (en Hochdeutsch) > 'no' chli (en alemany suís) > klein (en alemany estàndard) > glõa (en dialecte bavarès) > lütt (en Niederdeutsch) > 'xicotet' Weggli (en alemany suís) > Semmel (en Niederdeutsch) > Brötchen (en Hochdeutsch) > 'panet' Sonnabend (en Niederdeutsch) > Samstag (en Hochdeutsch) > 'dissabte' Segons la regió, la tardor pot rebre els noms Herbst, Spätjahr, Spätling, entre altres. En alguns casos, els dialectes suïssos difereixen considerablement els uns dels altres, tal com es pot observar en aquest exemple:és mödeli ankä (en alemany suís de Berna Bärndütsch) >> e stückli butter (en alemany suís de Zuric züritüütsch) >> ein Stückchen Butter (en Hochdeutsch) >> 'un poc de mantega' Exemples de variacions morfològiques En alemany suís empren -li com a sufix diminutiu en compte de -chen de l'alemany estàndard. Exemples de variacions fonològiques En alemany de Zúric es pronuncia una vibrant, com en català, quan es realitza el fonema corresponent amb la lletra «r». La seqüència ei que es pronuncia o en alemany estàndard, es pronuncia en alemany suís, quan el diftong gràfic <ei> procedeix de la vocal <î> de l'alemany antic i mitjà. Gramàtica Flexió nominal Els substantius alemanys es flexionen: En un dels quatre casos gramaticals: nominatiu, genitiu, datiu i acusatiu. En un dels tres gèneres en singular: masculí, femení o neutre; en plural hi ha una única forma en què el gènere queda neutralitzat. Les terminacions de les paraules de vegades reflecteixen el gènere gramatical; per exemple, els noms acabats en ...ung, ...schaft o ...heit són femenins, mentre els noms que acaben en ...chen o ...lein (formes diminutives) són neutres; tot i això la majoria de les paraules no tenen regles i el vocabulari s'ha d'aprendre junt amb el gènere corresponent. En dos nombres: singular i plural. La generació del plural és també irregular i pot comportar canvis a l'arrel principal de la paraula, com l'addició d'un "umlaut" (canvi vocàlic). Encara que l'alemany sigui citat com a exemple de llengua amb un grau de flexió alt (amb 100 milions de parlants nadius, l'alemany és gairebé la llengua més parlada amb el grau de flexió més alt de les llengües germàniques arreu), el grau de flexió és considerablement menor al de l'alemany antic o altres llengües indoeuropees antigues com el llatí, grec antic o el sànscrit. Els tres gèneres del singular es converteixen en un en el plural, considerant-se, a vegades, el plural com a quart gènere. Amb quatre casos i tres gèneres més el plural, hi ha 16 possibles combinacions de casos i gènere/nombre, tanmateix només hi ha 6 formes de l'article definit per a les 16 possibilitats. Normalment la declinació dels noms no es produeix en el substantiu mateix sinó en l'article o determinant i en els adjectius acompanyants. Tot i això, els noms només es flexionen en cas del neutre i masculí en el genitiu (afegint una –s o -es), en el plural en el datiu (afegint una –n) i en el cas de l'anomenada n-deklination (masculins acabats en –e, -and/-ant, -ent, -ist, -oge, -an entre altres, i neutres com Herz (cor) afegint una –n o –ns si és en genitiu). En cas del genitiu, el seu ús és escàs en la llengua informal i se substitueix per von+datiu. En l'ortografia alemanya, els substantius s'escriuen en majúscula; açò facilita al lector la funció sintàctica de les paraules de dins de l'oració ("Es war einmal ein König" – 'Una vegada hi havia un rei'). Com altres llengües germàniques, l'alemany forma paraules compostes per l'esquerra en què la primera paraula modifica la segona: "Nachttisch" (nit+taula) és 'tauleta de nit' i en la composició de paraules normalment no hi ha cap mena de separació entre elles com en altres llengües germàniques. Moltes vegades, l'addició de paraules no té per què significar una suma de significats i se'n genera una de nova amb un significat nou com en: "frigorífic" és Kühlschrank (literalment, 'armari fresc'); televisor és Fernseher (literalment, 'visor llunyà'); telescopi és Fernrohr (literalment, 'tub llunyà'). Aquesta capacitat fa que l'alemany sigui una llengua molt flexiva quant a la generació de noves paraules i aquestes poden arribar a ser molt llargues. La paraula més llarga en alemany d'ús és Rindfleischetikettierungsüberwachungsaufgabenübertragungsgesetz ('Llei sobre la transferència de les obligacions de vigilància de l'etiquetatge de la carn de boví i la designació dels bovins'). Flexió verbal Els verbs en l'alemany estàndard es flexionen en: Un dels dos tipus de conjugacions, dèbil i fort (com a altres llengües germàniques). (Hi ha també una tercera classe de verbs, coneguda com a mixta, que combina característiques d'ambdues conjugacions.) Tres persones: 1a, 2a i 3a. Dos nombres: singular i plural. Tres modes: indicatiu, subjuntiu (Konjunktiv I und II) i imperatiu. Dues veus verbals: activa i passiva; la passiva es compon de passiva estàtica i passiva dinàmica. Dos temps simples (present i pretèrit) i quatre temps composts (perfet, plusquamperfet, futur I i futur II). La distinció entre aspectes gramaticals es crea mitjançant la combinació del subjuntiu i el pretèrit, o mitjançant prefixos verbals. La distinció entre l'aspecte continu i no continu no existeix en l'alemany com en altres llengües com el català o l'anglès. Tanmateix, es pot fer èmfasi en la continuïtat d'un verb mitjançant la construcció: "sein" + am/beim + verb substantivat. (Ich bin am/beim Lesen 'Estic llegint'). Hi ha diverses maneres per a expandir, sovint radicalment, el significat de l'arrel d'un verb mitjançant l'addició de prefixos. Alguns dels prefixos tenen significat (per exemple: zer- es refereix a la destrucció de coses, com a zerreißen=destrossar, zerbrechen=trencar en trossos, zerschneiden=tallar a trossos); altres no tenen significat per ells mateixos i no hi ha relació entre verbs modificats amb el mateix prefix (com ara: ver-, com a versuchen=intentar, vernehmen=interrogar, verteilen=distribuir, verstehen=entendre). Més exemples: haften=enganxar, verhaften=empresonar; kaufen=comprar, verkaufen=vendre; hören=sentir, aufhören=deixar de; fahren=conduir, erfahren=aprendre. Aquests verbs compostos poden ser separables o no. En els separables, el prefix i el verb se separen quan es conjuguen amb el prefix al final de la frase i, per a formar el participi passat, el prefix ge-, que marca el participi, va entre el prefix i el verb (prefix + ge+ verb en forma de participi). En els composts no separables, el prefix i el verb no se separen mai i per a formar el participi passat no hi ha l'afix ge. Sintaxi L'ordre de l'oració alemanya és lleugerament flexible, però compta amb alguns punts fixos: El verb conjugat d'una oració enunciativa sempre va en la 2a posició de l'oració i si hi ha el cas que hi ha més d'un verb, els verbs no conjugats van al final. El subjecte d'una oració només pot anar o en 1a posició (Vorfeld) o tot seguit del verb (3a posició) si la 1a posició està ocupada per un complement circumstancial (Ergänzung) o un adverbi. En cas de l'ordre en l'oració interrogativa és així: Només un verb: (Partícula interrogativa) + verb + subjecte + complements? Més d'un verb: (Partícula interrogativa) + verb conjugable o auxiliar + subjecte + complements + verb principal? En cas de les oracions subordinades, en la clàusula subordinada el verb conjugat sempre va al final. De tota manera, la posició de la clàusula subordinada dins de l'oració principal pot anar en el Vorfeld o al final de la frase, però sempre està separada de la clàusula principal mitjançant una coma. Molts verbs alemanys tenen prefix separable, sovint amb funció adverbial. Quan aquests verbs es conjuguen, el prefix se separa i va al final de la frase. Per exemple: mitgehen (lit. amb anar, anar-se'n amb algú) dona Gehst du mit? (lit. "vas tu amb?", Te'n vens (amb mi, amb nosaltres)?) Vocabulari La major part del vocabulari alemany prové del germànic, tot i que hi ha un important nombre de préstecs del francès, de l'anglès (més recentment) i, sobretot, del llatí. De fet, qualsevol paraula procedent del llatí pot ser convertida en paraula alemanya seguint unes regles definides i el parlant que usa paraules construïdes d'aquesta manera partint del llatí sol ser considerat culte pels alemanys. Sistema d'escriptura i ortografia L'alemany s'escriu usant l'alfabet llatí. A més de les vint-i-sis lletres bàsiques, l'alemany inclou tres vocals amb trema, ä, ö i ü, que representen les vocals metafonitzades o vocals amb Umlaut (metafonia). Potser el tret més característic de l'escriptura alemanya sigui l'existència del caràcter ß, anomenat Eszett o scharfes S (S picant) -sense relació amb la beta grega-, que a Suïssa no s'utilitza i és substituït per 'ss'. Aquesta lletra fou comuna a totes les llengües europees, inclòs el català, fins al . Fins al 1941, l'alemany es va imprimir majoritàriament amb els caràcters tipogràfics de l'escriptura de fractura (en alemany: Frakturschrift), que se sol designar, a tort, amb el terme de lletra gòtica o escriptura gòtica. L‘escriptura de fractura es va desenvolupar a Alemanya com a lletra d'impremta a partir del . El nom li'n ve del fet que les rodonors de l'escriptura gòtica medieval foren "fracturades" pels mestres impressors per fer que els mots compostos ocupessin menys espai i cabessin en una mateixa línia. El govern nacionalsocialista la va suprimir pels caràcters tipogràfics de tipus "llatí" i, un cop acabada la guerra, ja no es va recuperar. La versió manuscrita cursiva de l'escriptura de fractura es deia deutsche Kurrentschrift; l'última variant de la qual fou la Sütterlinschrift. El govern nacionalsocialista va suprimir l'escriptura Sütterlin el 1944. Després de la guerra, ja no es va tornar a recuperar. La majoria d'autors alemanys dels segles XIX i XX (fins al 1950, si fa no fa) van escriure els seus manuscrits en aquest tipus de lletra cursiva, la qual cosa els fa totalment il·legibles per als investigadors moderns si, abans, no aprenen aquest tipus d'escriptura. El 1901 es va convocar una conferència internacional que va redactar la Rechtschreibung der Deutschen Sprache (Ortografia de la llengua alemanya). L'última revisió va ser-ne el 1996, quan es van canviar prou aspectes de l'ortografia alemanya i fou molt polèmica pels lingüistes més conservadors. Aquesta reforma va ser consensuada per tots els estats germanoparlants en l'anomenada Rechtschreibreform. El procés d'adaptació d'aquesta reforma va ser des del 1996 fins al 2004, i tots els escrits han d'escriure's amb la nova reforma. Aquesta reforma consisteix en: La completa regularització de la es-zett "ß" i la "ss". Ara totes les vocals abans de "ß" són llargues. Es canvia la "ß" per "ss" en totes les paraules on la vocal anterior és curta. daß → dass (que -conjunció-). der Fluß → der Fluss (el riu). La separació d'alguns verbs compostos formats per un substantiu o verb + verb. kennenlernen → kennen lernen (conèixer). radfahren → Rad fahren (anar amb bici). Regulació de paraules amb múltiples consonants seguides. Schiffahren → Schifffahren (anar amb vaixell) perquè Schiff (vaixell) + fahren (anar, conduir). As → Ass (as) perquè el plural és Asses. Adaptació de paraules estrangeres arrelades en l'alemany Els sufixos: -phon, -graph i -phot poden ser escrits amb f en comptes de ph. Aclareix el criteri de posar majúscula: Es pot posar majúscula després d'una coma. La majúscula en textos formals dels pronoms personals du, dein, ihr, ihn desapareix. Fonologia Vocals En l'àmbit fonològic, l'alemany coneix l'existència de vocals breus i llargues, les quals, en l'àmbit fonètic, es poden realitzar sia com a vocals curtes, sia com a vocals duratives. Aquesta taula mostra les vocals excloent els diftongs (vegeu més avall): Com a norma, la e breu es pronuncia en síl·labes tòniques (incloent-hi l'accent secundari) però en síl·labes àtones. Cal dir que la e breu tònica representa alhora la realització fonològica de i ä (hätte 'que jo tinguera' i Kette 'cadena'). Generalment, les vocals breus són obertes (‘no tenses’) i les llargues són tancades (‘tenses’). L'única excepció és en la Ä llarga, que és una e oberta ""; en algunes varietats de l'alemany estàndard, i s'han fusionat en , eliminant aquesta anomalia. En aquest cas, parelles com Bären ['b̥ɛ:ʁǝn] o ['b̥ε͡:ɐ̯n]/Beeren ['b̥e:ʁǝn] o ['b̥e͡:ɐ̯n] 'ossos/baies' o Ähre ['ʔɛ:ʁǝ]/Ehre ['ʔe:ʁǝ] 'espiga/honor' esdevenen homòfons). A la major part del territori alemany, la terminació -er àtona no es pronuncia , sinó que es vocalitza en una a relaxada . Com per exemple: Vater —pare— es pronuncia . Un cas de divergència sociofonètica és el representat per la pronúncia dels prefixos ver- i er àtons. Col·loquialment i en situacions de parla no formals, no es pronuncien i , com exigeix la pronúncia estàndard, sinó que es vocalitzen en una a relaxada . A tall d'exemple: verloren ‘perdut’ esdevé així , però aquesta pronúncia està estigmatitzada en situacions de parla formal i entre les classes mitjana-alta. També s'ha d'esmentar que les terminacions <-el>, <-em> i <-en> se solen pronunciar com a [-m̩], [-n̩] i [-l̩] en l'estàndard, donant origen d'aquesta manera a tres sonants, consonants que formen nucli de síl·laba. La terminació <-en> precedida de vocal (tipus: sehen ‘veure’, geschehen ‘passar, ocórrer’) es pot pronunciar de dues maneres: amb manteniment de la vocal [ə] ([ˈz̊eːən] / [ɡ̊əˈʃeːən]) -com exigeix l'estàndard- o amb pèrdua d'aquesta vocal ([ˈz̊eːn] / [ɡ̊əˈʃe:n]). L'anàlisi dels enregistraments musicals anteriors a 1950 palesa que el cantant o la cantant pronunciaven la [ə] o no depenent de la partitura més que no pas com a fruit d'una decisió pròpia condicionada pel seu origen diatòpic i/o social. Que una vocal sigui breu o llarga és quasi sempre predictible; amb tot, sempre hi ha excepcions puntuals i també depèn de la regió: Si una vocal (diferent de i) és al final de síl·laba o seguida d'una consonant simple, es pronuncia normalment llarga (per exemple Hof [hoːf]). Si la vocal va seguida d'una consonant doble (ff, ss or tt), ck, tz, o un cúmul consonàntic (st o nd), és sempre curta (hoffen [ˈhɔfn̩] o, amb assimilació labiodental [hɔfɱ̍]). Les consonants dobles s'usen només per a aquesta funció; l'alemany només presenta consonants fonèticament geminades (o "llargues", com també se'ls sol designar popularment) en les juncions, com ara annehmen, einen Sack kaufen, etc. Ambdues regles tenen excepcions (hat [hath] 'té' és curta malgrat la primera regla; Kloster 'monestir' i Mond 'lluna' són llargues malgrat la segona regla). Per al cas de la i que no estigui en la combinació ie (fent-la llarga) ni seguida per una doble consonant o cúmul (fent-la breu), no hi ha cap regla general. En molts casos, hi ha diferències regionals: a l'Alemanya central (Hessen), la o en el cognom "Hoffmann" es diu llarga quan la resta d'alemanys la pronunciarien curta; també passaria el mateix amb la e en el nom de la regió "Mecklenburg" amb la gent que hi viu. La paraula Städte 'ciutats', és pronunciada amb una vocal llarga en l'estàndard (Marietta Slomka, ZDF Television), tot i que se sent pronunciada amb una vocal breu en boca d'alguns (Jan Hofer, ARD Television). Finalment, una vocal seguida per ch pot ser tan curta (Fach 'assignatura', Küche 'cuina'), tan llarga (Suche 'buscar', Bücher 'llibres') gairebé a l'atzar. Així, Lache 'toll' i Lache 'riure' (subst.), 'ric' (1a pers. sg. pres. ind. de riure), 'riu!' (Imp.) són homògrafs, però no pas homòfons. Les vocals alemanyes poden formar aquests dígrafs (en escriptura) i diftongs (en pronunciació); cal tenir en compte que la pronunciació d'alguns d'ells (ei/ai, äu/eu) és molt diferent del que un s'espera: A banda, el dígraf ie generalment representa el fonema /i:/ i el so o , però no és cap diftong en la llengua estàndard actual. En la major part de les varietats alemanyes, una /r/ al final de la síl·laba, si va precedida de vocal llarga, es vocalitza. Tanmateix, aquesta seqüència de vocal llarga seguida de /r/ vocalitzada no és considerada com a diftong per la fonologia; per aquesta raó, en fonètica alemanya hom els designa amb el terme de diftong impropi: Bär 'os', er 'ell', wir 'nosaltres', Tor 'porta d'entrada', però, per contra, kurz 'curt', Wörter 'paraules'. En alemany estàndard, els mots que comencen grafemàticament amb vocal tònica es pronuncien amb una oclusiva glotal sorda [ʔ] inicial. Així, Ähre ‘espiga’ es pronuncia ['ʔɛ:ʁǝ] en la pronúncia estàndard i Ehre ‘honor’, ['ʔe:ʁǝ]. Aquests diftongs no són pas els únics diftongs de l'alemany estàndard. Al seu costat cal esmentar encara d'una banda els nombrosíssims diftongs creixents de l'alemany: així, un mot com ara <Namibia> [nɑˈmi:bi̯͡ɑ] és trisil·làbic en alemany però tetrasíl·lab en català; un mot com ara <Legion> [leˈgi̯o:n] és bisíl·lab en alemany, però trisíl·lab en català. I, finalment, els denominats diftongs impropis de l'alemany, que són diftongs reals en l'àmbit fonètic, però fruit de la vocalització d'una antiga <r>, un tret evolutiu de la llengua moderna que no es reflecteix pas en l'ortografia: així, el mot <Kondor> ‘còndor’ [ˈkhɔndo͡ɐ̯] acaba fonèticament en un diftong, encara que, ortogràficament, ho faci amb la seqüència <-or>. Consonants C per si mateixa no és una lletra alemanya. En paraules de préstec, es pronuncia normalment [ʦ] (abans de ä, äu, e, i, ö, ü, y) o [k]/[kh] (abans de a, o, u, o abans de consonants). Ch es pronuncia [ç] (després de ä, ai, äu, e, ei, eu, i, ö, ü i després de consonants) o [x] (després a, au, o, u). En alguns dialectes (especialment, a Renània (oest d'Alemanya)) es pronuncia sempre com a [ɕ], un so que els alemanys d'altres contrades solen sentir com a [ʃ], incapaços tot sovint de sentir la diferència entre Kirche [ˈkhɪʁɕǝ] (estàndard: [ˈkhɪʁçǝ]) ‘església’ i Kirsche [ˈkhɪʁʃǝ] ‘cirera’). Gent d'aquestes regions solen ultracorregir-se quan parlen alemany estàndard, pronunciant algunes [ʃ] com a [ç]. En una paraula patrimonial alemanya el grup grafemàtic ch mai no es troba en inici de mot. En mots de préstec, el grup consonàntic Ch en inici de mot no té una pronunciació concreta, podent-se pronunciar [ç], [k] o [ʃ] depenent del dialecte. Per exemple, la paraula Chemie (química) es pot pronunciar [keˈmiː] (sud d'Alemanya, Àustria i Suïssa-estàndard), [çeˈmiː] (nord d'Alemanya), [χeˈmiː] (Suïssa-schwyzertüütsch) i, fins i tot, [ʃeˈmiː]. H es pronuncia aspirada com en anglès a començament de síl·laba. Després d'una vocal generalment no es pronuncia. En aquesta posició sol tenir un ús purament grafemàtic per a indicar que la vocal precedent és fonològicament llarga (gehen (anar) = o , kahl (calb) = ). Cal dir que la <h>, quan es pronuncia en posició intervocàlica dins la cadena fònica, no sol pronunciar-se com a [h], sinó com a la sonora [ɦ]. Així, un mot com a Uhu (duc, ocell) es pronuncia [ˈʔu:ɦu], Bahnhof (estació de tren), es pronuncia [ˈb̥ɑ:nɦof]. W es pronuncia [v] com v en valencià o balear (was (què) [v̥as]), per bé que en alemany estàndard aquest so s'hi realitza com a fortament dessonoritzat, és a dir, [v̥], depenent de la posició. S es pronuncia de quatre maneres diferents: Tant la [s] sorda alemanya com la [z] sonora i la [z̊] sonora dessonoritzada es pronuncien diferents de la s sonora i de la s sorda del català i del castellà (zebra, casa vs. caça). Per això, en estudis de fonètica contrastiva i en els treballs de didactització de la fonètica alemanya per a catalanoparlants i castellanoparlants, les sibilants del català i del castellà s'hi representen mitjançant [σ] i [ζ]. [z̊], és a dir, com una s sonora dessonoritzada si es troba a començament de paraula seguida de vocal: v.g. Sohn ‘fill’ ['z̊oːn]). [z], és a dir, com a s sonora, quan es troba entre dues vocals: v. g. Hase ‘llebre’ [ˈhɑːzǝ]); [s], és a dir, com a s sorda, en tots els altres casos (és a dir, a final de síl·laba i de mot): v. g. Bus ‘autobús’ ['b̥ʊs]). En interior de paraula entre vocals, les grafies ss i ß també s'usen per a representar grafemàticament la [s] sorda. La s sonora i la s sorda en alemany només poden trobar-se en oposició fonològica en interior de mot entre dues vocals: v. g. Hase [ˈhɑːzǝ] ‘llebre’ vs. hasse [ˈhasǝ] ‘odio’). [ʃw], és a dir, com una [ʃ] fortament labialitzada en els grups st i sp en inici de mot. Sch es pronuncia [ʃ] (com a "Xàtiva", però en alemany és labialitzada!). Dsch es pronuncia [d͡ʒ] (com a "platja"): Dschungel [ˈd͡ʒʊŋl̩]. Z es pronuncia sempre [t͡s] (zog [ˈt͡soːkh]). F es pronuncia [f]. V es pronuncia [f] en paraules d'origen germànic (Vater ‘pare’ [ˈfɑːtʿɐ]) i en paraules d'origen al·loglòtic, però integrades d'antic en l'alemany (Vers [ˈfɛʁs] ‘vers’) i [v] o [v̥] en els altres casos (Vase ‘gerro’ [ˈv̥ɑːzǝ]). ß (mai no és a començament de paraula. Es pronuncia sempre [s]. El nom de la lletra és Eszett [ɛsˈt͡sɛth]. Cal indicar, finalment, que l'alemany coneix una consonant [ʔ], oclusiva glotal sorda, que no té representació grafemàtica, però que apareix davant tota vocal tònica que es trobi en inici absolut de mot. Si el mot comença amb vocal, però aquesta no és tònica, la [ʔ] no apareix pas en la pronúncia. Noms de l'alemany en altres llengües Arran de la història turbulenta tant d'Alemanya com de la llengua alemanya, els noms que els altres pobles escolliren per a referir-s'hi varien més que per a la majoria d'altres llengües. En general, els noms de la llengua alemanya es poden classificar en cinc grups d'acord amb el seu origen: El laosià és únic en el sentit que sota la influència tant de l'anglès "German" com del francès (la llengua colonial) "Allemand", escollí un entremig: ພາສາເຢຍລະມັນ (phaxa yeylaman), que tant podria aparèixer en la categoria 2 com en la 5. Diverses altres llengües tenen també noms alternatius pertanyents a una altra categoria, si bé no són tan corrents com els mostrats a la llista anterior: En català i castellà, els mots tudesc i tudesco, respectivament, pertanyerien a la primera categoria. El romanès emprava tradicionalment el terme eslau "nemţeşte" (grup 4), però "germană" (grup 2) és ara àmpliament utilitzat. L'hongarès "német" és un manlleu eslau, i el nom en àrab d'Àustria, النمسا ("an-namsa"), en deriva. El suahili, arran de les influències colonials, té dos noms per a anomenar l'alemany: kidachi (grup 1) i kijerumani (grup 2). En tots dos casos, la partícula inicial ki indica que és el nom d'una llengua. Kidachi és una forma arcaica i rara, explicable per la colonització alemanya de Tanzània fins al final de la Primera Guerra Mundial. Kijerumani prové de la colonització anglesa. Vegeu també Llengua fusional. Referències Enllaços externs Diccionari alemany-català i català-alemany en línia. Diccionari català-alemany lliure GPL. Frases i exercicis de vocabulari del català a l'alemany. Algunes diferències de vocabulari de l'alemany d'Àustria i de Suïssa. El lèxic d'origen germànic en el llatí medieval de Catalunya, Joan Maria Jaime Moya (tesi doctoral). Lerne Deutsch en línia.


text: L'Oleo-Ceratonion litoral, situat immediatament enrere de la cintura de camèfits halòfils, mostra a Menorca característiques talment especials que és tractat com un grup a part. L'endèmic aladern menorquí és la planta dominant. A les zones més ventoses adopta un modelat aerodinàmic molt ajupit i fusiforme.Forma que pren una tofa de Phillyrea a l'illa d'en Colom. Puntejat: situació dels matolls de Daphne rodrigezii Daphne rodriguezii és un petit arbust tortuós i poc lignificat endèmic de Menorca que es troba quasi exclusivament associat a aquesta associació vegetal. Es troba junt a l'aladern menorquí, però només en el costat interior del matoll, on es troba protegit de la violència extrema del vent. Les aràcies Arum pictum i Dracunculus muscivorus semblen igualment lligades a aquesta màquia litoral. No s'observen més enllà d'alguns centenars de metres allunyades del mar. Són doncs caràcteristiques de l'associació. Una altra diferència amb l'ullastrar típic que té aquesta associació és la gran riquesa de geòfits. En una situació menys extrema que la descrita (menys exposició al vent) s'hi troben dues variants més d'aquesta associació (la variant amb Daphe rodriguezii seria la més pura amb aladern menorquí): Variant amb Aetheorrhiza bulbosa Variant amb Clematis flammula Associacions vegetals de les Illes Balears


text: Albinyana és un municipi de la comarca del Baix Penedès, a la falda de la Serra del Quadrell. És molt proper a les viles del Vendrell i Valls. Geografia Llista de topònims d'Albinyana (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Demografia i entitats de població El municipi d'Albinyana comprèn a part del cap del municipi, el llogaret de les Peces, el veïnat de les masies del Torrent, el lloc de Tomoví així com les urbanitzacions de Bonaterra (I i II), la papiola i el molí Blanquillo. |} Història El topònim Albinyana (en català oriental [əlβi'ɲanə]), que en la documentació antiga (s. XI) apareix com a Albignana (i també Albiniana, Albinana), sembla tenir el seu origen etimològic en l'antropònim llatí Albinius. Altres explicacions apunten al seu origen àrab, partint del mot bina, que construeix el seu plural en bina ina "construccions i edificacions"; o bé un derivat d'alp "muntanya enlairada". Al , el vescomte Guitard va construir el seu castell en aquestes terres. El seu fill Adalbert, mort durant la Reconquesta, va deixar en testament l'edifici al Monestir de Sant Cugat l'any 1010, el primer document on es té constància escrita del nom de la població. El 1040, l'abat del cenobi va cedir els terrenys a Bernat Otger amb la condició que reconstruís el castell i s'encarregués de la seva defensa. En trobar-se en terreny fronterer i per temor dels atacs sarraïns, el castell va quedar durant molt de temps deshabitat. Va pertànyer als monjos de Sant Cugat fins al final de les senyories. No queden restes d'aquest castell encara que es creu que estava situat al mateix lloc en el qual avui en dia es troba el nucli del poble. Van existir unes altres dues fortificacions també desaparegudes. Una d'elles és l'antic castell de Schena Rosa (Esquenosa) que apareix citat en documents de 1173. L'altra fortificació és el castell de Tomoví, encara que pels documents conservats sembla que es tractava més d'una mansió fortificada (potser una vila romana, Domus Albini) que d'un castell per si mateix. Cultura La població celebra la festa major el 24 d'agost, festivitat de Sant Bartomeu. Tot i així, la de Bonaterra I, Bonaterra II, la Papiola, el Molí del Blanquillo i les Peces se celebren durant tot el mes d'agost (l'última durant el darrer cap de setmana d'agost). La localitat també compta amb una altra festa popular el 16 de juliol, coincidint amb la Mare de Déu del Carme. Llocs d'interès Església de Sant Bartomeu L'església parroquial, dedicada a Sant Bartomeu, apareix documentada el 1120 com a possessió del monestir de Sant Cugat, tot i que la construcció actual és del . Té un absis semicircular amb fris i finestra. La torre del campanar és de base quadrada i està coronada per l'estàtua d'un àngel. També hi és present la imatge de la Mare de Déu del Roser, de l'any 1582. Cal Pau Magí Es tracta d'una construcció del de tres plantes que es troba a la Plaça Major. A l'interior hi ha un vestíbul cobert amb volta d'arc així com una escala d'accés a la zona d'habitatges on es pot veure inscrita la data de la construcció (1637). És l'antiga residència de l'administrador de Sant Cugat. Cal Gener És una construcció de grans dimensions situada a l'agregat de Les Peces, datada dels segles XV-XVI, i reconstruïda en el XVIII. Les finestres estan envoltades de pedra i la façana presenta uns interessants esgrafiats restaurats el 1984. Representen figures humanes i diversos elements arquitectònics i geomètrics. Actualment funciona com a casa-museu dedicada al turisme rural. Ermita de Sant Antoni El Santuari de Sant Antoni de Pàdua és un edifici del , de planta rectangular i amb una coberta a dues aigües, situat als afores de la població, a 383 metres d'altitud. Té volta de canó i contraforts exteriors. Té també una torre adossada que funciona com a campanar. Es creu que formava part de l'estructura de defensa de l'antic castell. Està situada sobre un petit turó i ofereix una vista excepcional de la plana de la comarca fins a la costa. Ruïnes del castell El Castell d'Albinyana, segurament construït pels àrabs, és un antic castell del qual només en queden els fonaments, la base rodona i algun mur de pedra que n'expandeix l'estructura, indicatiu que es tractava d'una construcció un punt més complexa que no pas una simple torre de vigilància. Cova de Vallmajor La Cova de Vallmajor té pintures rupestres catalogades per la UNESCO com a Patrimoni de la Humanitat dins del conjunt d'Art Rupestre a la Mediterrània. Cal Mata Masia i baluard amb portal d'arc rebaixat (1616). També hi ha un celler del 1762. És a prop de la carretera de Valls al Vendrell. Cal Groc Casa al número 9 del Carrer Major, propietat de l'escriptor Joan Perucho, que hi passà temporades des de mitjans anys seixanta i hi ambientà algunes obres. La família hi conserva la seva biblioteca. El 1998, Perucho va demanar que les seves cendres fossin dipositades al cementiri d’Albinyana, però directament al terra, no pas un nínxol. No hi ha hagué entesa amb l'ajuntament i l'escriptor va marxar i no tornà al poble; en morir el 2003, les seves cendres es van escampar per la serra de Prades. Economia La principal activitat econòmica és l'agricultura de secà. Els principals cultius són la vinya, els cereals, ametllers i avellaners. A la zona de la canal hi ha regadiu, bàsicament dedicat a horta. Fins a mitjan va existir una important indústria de fabricació de cabassos i senalles de margalló. Actualment el safari - parc aquàtic Aqualeón, l'explotació de flors i una petita indústria tèxtil, són també una font d'ingressos i una atracció turística per a la població. Política Llista d'alcaldes i nombre de regidors per partit Referències Enllaços externs Enllaç pàgina web d'Albinyana Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Eleccions Locals 2015, resultats i composició del Ple Municipal amb regidors i regidores


text: Lalfabet hebreu, també conegut com a àlef-bet en hebreu a partir del nom de les primeres dues lletres, és un conjunt de 22 lletres usades en l'escriptura del llenguatge hebreu. A banda de per l'idioma hebreu, aquest alfabet també ha estat usat i s'usa, amb algunes adaptacions, per l'escriptura de diferents llengües de la diàspora jueva, com ara el judeoàrab, el judeoespanyol (o sefardita), l'ídix, el judeoprovençal (o shoadit), i fins i tot el català. Alguns dels seus caràcters també s'usen en el domini de les matemàtiques. Estrictament, l'alefat és un abjad (és a dir un sistema d'escriptura on les vocals no estan representades) com l'àrab. Igual que aquest, l'escriptura es fa de dreta a esquerra, les lletres no tenen una forma majúscula i algunes poques d'elles canvien de forma d'acord amb la seva posició. També com a l'àrab, existeix una forma d'impremta i una de cursiva. Per la representació dels sons vocals, tret de determinats casos en què una consonant pren un so vocal, es fa servir un sistema de diacrítics anomenat נקוד - niqqud (= puntuació), que fou inventat i incorporat molt més tardanament. Els diacrítics normalment no es fan servir fora dels diccionaris, textos infantils i d'aprenentatge, i en la lectura de la Bíblia. En aquest últim cas, el niqqud es complementa amb un conjunt de marques de tˁeʕamim (= gustos de) cantil·lació, o entonació per la lectura correcta dels textos masorètics (= tradicionals, o traspassats per tradició, referint-se als textos sagrats del Judaisme). Una dificultat en la lectura de l'hebreu per als no nadius rau en el fet que les lletres representen diferents sons en funció de la seva posició a la paraula, així com en alguns casos en funció de les lletres precedents o següents. També existeix el problema invers, quan, a l'hebreu modern, dues lletres es pronuncien igual (dit homofonia). Cal tenir en compte que l'hebreu no fou parlat quotidianament durant més de dos mil anys, i fou conservat principalment en lectures religioses, i per tant alguns sons originals han desaparegut en algunes comunitats jueves d'Europa (on no existien aquells sons) i en el parlar normal de gran part dels israelians. De totes maneres, encara pot sentir-se molta gent (normalment d'origen asiàtic) que segueix emprant els sons originals. Caràcters de l'alfabet hebreu En aquesta taula es mostren les lletres de l'alfabet hebreu, en les seves formes estàndard i final on correspon el nom de la lletra en català i la pronunciació (H.T.: hebreu tiberienc; H.M.: hebreu modern; H.M.I.: hebreu modern israelià). La columna "Derivades" no s'aplica, de fet, a l'hebreu tiberienc. En aquesta columna hi trobem les lletres ת,פ,כ,ד,ג,ב (anomenades begadkefat per mnemotècnia) que poden presentar una realització oclusiva (b, g, d, k, p, t) o fricativa (v, ɣ, ð, x, f, θ) segons llur posició en la paraula o segons determinades formes gramaticals. En regla general, una begadkefat es pronuncia oclusiva a principi de síl·laba si no va precedida de vocal. Amb la invenció del sistema massorètic per a fixar la pronunciació de l'hebreu apareix el dagueix (דגש), mena de punt volat. Aquest signe, quan és present en una begadkefat, ens indica que aquesta consonant s'ha de pronunciar oclusiva. Diacrítics La vocalització de l'hebreu modern, coneguda com a niqqud en hebreu, obeeix al sistema de vocalització masorètica tiberienca. Aquest sistema és el que es fa servir en els textos sagrats i en hebreu modern. En la taula que es mostra a continuació, apareixen en fons groc les vocals considerades gramaticalment com a vocals molt breus, en verd les vocals breus, i en blau les vocals llargues. S'hi han emprat les lletres ח i ס per fer de suport a les vocals presentades. Vocals Altres diacrítics Es posa un punt sobre la lletra ש per a indicar si s'ha de pronunciar [ʃ] o [s]. שׁ: [ʃ] שׂ: [s] El dagueix (דגש) permet d'indicar si una begadkefat és oclusiva o fricativa (vegeu taula de consonants). Alfabet hebreu adaptat a l'ídix En aquesta taula es mostren les lletres de l'alfabet hebreu usades en ídix. En fons groc apareixen les variacions de les lletres de base. Valor numèric dels caràcters hebreus Cada lletra de l'alefat té un valor numèric associat (similar a l'alfabet grec), cosa que va donar lloc a tota una disciplina mística dedicada a l'estudi del valor numèric dels mots, anomenada Guematria. Així es dona, per exemple, que el nom Avraham representa 248 (1+2+200+5+40). En temps moderns, però, l'hebreu fa servir les xifres europees. Per determinar el valor numèric d'un grup de lletres, simplement se sumen els seus valors individuals. Quan un nombre consta de només una lletra, es fica un "guéreix" (en hebreu , mena d'accent agut) després de la lletra. Per exemple, correspon al nombre 9. Si el nombre consta de més d'una lletra, es fica un "guerxàïm" (doble guéreix) entre la penúltima i l'última lletra. Per exemple, correspon al nombre 32 (30+2) i al nombre 188 (100+80+8). L'ús del guéreix i del guerxàïm indica que es tracta d'un nombre i no d'una paraula. Per a escriure un nombre, posem primer (de dreta a esquerra) els valors més grans. És convenció fer servir la menor quantitat de lletres possible. Per als nombres superiors a 799, s'usen dues taus ת que equivalen així a 800. Tot i això, en la tradició cabalística s'usen les formes finals de les lletres khet ך, mem ם, nun ן, pe ף i tsade ץ per a transcriure els nombres 500, 600, 700, 800 i 900 respectivament. Per als milers existeixen dos sistemes. El més freqüent, el que serveix per exemple per a escriure dates, consisteix a separar la lletra que representa el miler de la resta amb un guéreix. Per exemple, l'any 5769 del calendari hebreu s'escriu , o sigui 5×1000+400+300+60+9. L'altre sistema, molt menys freqüent, consisteix a ficar dos punts damunt d'una lletra (com una dièresi) per indicar que es tracta d'un miler. Les excepcions més habituals a aquest sistema són les combinacions de lletres que resultarien en una abreviació del tetragrama, o sia el 15 i el 16, que s'escriuen i respectivament (9+6 i 9+7, en comptes de 10+5 i 10+6). També s'eviten les combinacions que es podrien llegir com a paraules negativament connotades canviant l'ordre de les lletres. Per exemple, forma la paraula , que significa "destruiràs" o "destruirà", aquesta lectura s'evita canviant l'ordre de les dues últimes lletres: . La taula a continuació mostra el valor numèric associat a cada caràcter.


text: L'alfabet castellà és el sistema d'escriptura de la llengua castellana, basat en una variant de l'alfabet llatí, i fixat en l'actualitat per la institució reguladora de la llengua, la Reial Acadèmia Espanyola. Està format per 27 lletres: A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, (K), L, M, N, Ñ, O, P, Q, R, S, T, U, V, (W), X, Y, Z Les lettres K i W només s'utilitzen en préstecs estrangers i en noms propis. Té les mateixes lletres de l'alfabet català i a més a més la lletra Ñ (eñe). Antigament els dígrafs Ch (che o ce hache) i Ll (elle) eren considerats com a lletres de l'alfabet. La lletra ñ representa un so palatal (corresponent al representat pel dígraf ny en català). El dígraf ch correspon al català tx, i els dígrafs ll i rr (doble erre) representen els mateixos sons que en català. Cal tenir en compte l'especial situació dels dígrafs ch i la ll. Tradicionalment s'alfabetitzaven després de la c i la l, respectivament, però el 1994 la Reial Acadèmia Espanyola, juntament amb les diverses acadèmies dels països castellanoparlants, va canviar aquesta regla amb la intenció d'apropar l'ordre dels diccionaris als de les altres llengües amb el mateix alfabet, per tal de facilitar l'aprenentatge de la llengua castellana. A part del que s'ha dit, en castellà s'utilitzen les cinc vocals amb accent agut per trencar diftongs i per assenyalar la vocal tònica (á, é, í, ó, ú). També s'utilitza la lletra u amb dièresi (ü) a les síl·labes güe i güi, per indicar de manera paral·lela a com es fa en català que aquestes u es pronuncien, ja que gue i gui són dos dígrafs que representen un so davant e, i diferent de ge, gi. Referències Lingüística castellana Castella


text: L'atzur és el color blau en heràldica. Es tracta d'un blau intens, que pot arribar a ser blau marí. En el gravat, es representa mitjançant línies horitzontals que cobreixen la superfície del camp o de la figura. El mot «atzur» és d'origen persa i arribà al català a través de l'italià. Una mostra del color atzur: Referències Vegeu també Llista de colors Esmalts heràldics Colors