text: Cambrils és una ciutat i municipi de Catalunya situat a la comarca del Baix Camp. Tradicionalment s'ha considerat que està format per dos nuclis, la vila i el port. Avui aquests dos nuclis estan plenament integrats, gràcies al darrer creixement urbanístic. Tanmateix, existeix també constància d'alguns nuclis de població menors i amb una variabilitat notable al llarg de la històrica, com ara els nuclis dels Teixells (a l'oest del Parc Samà), Mas d'en Bosc, i el terme de la Grassa o Vilagrassa. D'aquests nuclis en destaca, per la gran evolució demogràfica, l'antic terme de Vilafortuny, que actualment és un barri més del terme municipal de Cambrils. Geografia Llista de topònims de Cambrils (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Ubicació Situat al sud-oest del Camp de Tarragona, a la part més baixa de la plana i tocant al mar, té una superfície de 34,76 km2. La superfície és majoritàriament plana, amb un lleuger pendent d'un 2% de mitjana, de Nord a Sud. L'alçada màxima no arriba a superar els 70 metres sobre el nivell del mar. Quant a l'alçada mitjana de la zona urbana, està situada a 14,6 metres sobre el nivell del mar (a l'estació de ferrocarrils). El terme municipal de Cambrils limita amb el mar, i amb els termes municipals de Mont-roig del Camp (a l'oest); Montbrió del Camp i Riudoms al nord; Vila-seca i Salou a l'est; de forma curiosa, el terme municipal de Vinyols i els Arcs (ubicat entre els de Montbrió i Riudoms) penetra en forma triangular la zona central del de Cambrils i el parteix pràcticament en dos. Accidents geogràfics El litoral Està format per un total de 9 km de platges sorrenques. Aquestes platges es divideixen en platges de llevant o orientals i de ponent o occidentals, segons estiguin situades a l'est o a l'oest del port de Cambrils. Les platges de llevant, que comencen al límit amb el terme municipal de Salou, són: Platja del Cap de Sant Pere. Platja de Vilafortuny. Platja de l'Esquirol. Platja del Cavet. Platja del Prat d'en Forès, també coneguda com del Regueral. Les de ponent són: Platja de l'Horta de Santa Maria. Platja de la Llosa. Platja de l'Ardiaca. Les platges de Llevant ocupen 4,5 km. La seva tipologia és de platges llargues, de poca fondària, amb sorra de granulometria fina o mitja i amb poc pendent. Les platges de llevant són rectilínies o curvilínies, mentre que les de ponent són en gran part formades per badies artificials. Sovint, les platges de ponent són conegudes popularment segons els barris o les urbanitzacions davant de les quals són ubicades (Tarraco, Eldorado, Marcambrils, etc.) Passeig maritim llevant Cambrils.jpg Rieres i barrancs El territori és drenat per diverses rieres, torrents i barrancs. Són del tipus "rambla mediterrània", i han aportat entre tots abundants terres al·luvials de les serralades properes, aptes per a l'agricultura. Les principals rieres són: Riera de Riudecanyes (que neix a la serra de l'Argentera i al coll de la Teixeta). Riera d'Alforja (que neix als colls d'Alforja i Negre, i al Puigcerver). Riera de Maspujols o de Riudoms (que neix a la serra de la Mussara). Altres barrancs i torrents són: Barranc de les Francines i barranc de les canals (que desguassen al Riudecanyes). Torrent d'en Gené (que es forma amb la unió dels barrancs de Segura i de Botarell o de l'ànima blanca). Barranc del Regueral (barranc que travessa longitudinalment el terme municipal de Vinyols fins a desembocar a la platja del Prat d'en Forès). El territori El territori del terme municipal de Cambrils està format per dos sectors: el de ponent i el de llevant. Aquests dos sectors estan separats pràcticament del tot pel terme municipal de Vinyols i els Arcs, que entra en forma de falca en la zona central del territori de Cambrils. El primer, més gran i de forma rectangular, és l'antic terme medieval de Cambrils, i de les "quadres" dels Teixells i de la Plana. El segon sector, més petit i de forma trapezoïdal, és el corresponen als antics termes de Vilafortuny, Mas d'en Bosch i Vilagrassa. Els nuclis urbans actuals Cambrils ha sofert un canvi radical a partir dels anys 1960. És una ciutat en plena expansió, que té una longitud d'aproximadament 9 km, i una mitjana d'amplada d'un quilòmetre. Comprèn tres àrees principals: El centre urbà de Cambrils. Els seus dos nuclis urbans originals (la Vila i la Marina) estant pràcticament fusionats en un sol centre urbà, si bé encara es conserven alguns trets sociològics i arquitectònics diferencials. El nucli de la Vila s'ha expandit amb nous barris (la Parellada, el Pinaret, el Raval de Gràcia, l'Eixample de la Vila, la Pallissa o barri del mercat, el Nou Cambrils); mentre que el de la Marina ho ha fet amb els de l'Eixample del Port o barri de la Roda, el Prat d'en Forés, Cambrils Badia, Cavet, etc. Vilafortuny i la zona de llevant. A la zona de llevant de Cambrils, la urbanització Vilafortuny Platja va ser l'embrió de les diverses urbanitzacions que actualment hi ha a la zona: Vilafortuny 2, Proacosa, Baronia, els Tallats, Jardins de Vilafortuny, Mas d'en Bosch, Castells de Vilafortuny, els Ametllers, Pinar de Vilafortuny, etc. Tanmateix, la carretera que unia Cambrils amb Salou s'ha convertit en una via urbana en edificar-hi a ambdós costats. La zona de ponent. Els barris i urbanitzacions que componen aquesta zona són l'Horta de Santa Maria, l'Albareda, la Llosa, el Dorado Platja, Marcambrils, la Dorada, Tarraco i Cambrils Mediterrània. Dels 4.761 habitants amb què comptava Cambrils l'any 1960, actualment la població censada el 2020 està entorn dels 34.734 habitants, si bé la quantitat real de resident és superior. Durant els períodes més intensos de l'època turística, Cambrils pot superar els 100.000 habitants. Etimologia Els historiadors i els filòlegs encara no han arribat a cap conclusió definitiva sobre l'origen etimològic "Cambrils", que apareix per primera vegada en la documentació amb aquesta forma literal, l'any 1152, en la donació del lloc per part del Comte de Barcelona, Ramon Berenguer IV, al cavaller Ponç de Rigomir. S'apunten fins a 4 teories sobre el toponímic les quals s'impliquen en definitiva diferents teories de l'origen de l'actual nucli principal de població, això si, sense oblidar els diferents assentaments que s'han localitzats en altres llocs del municipi, des del neolític, passant per l'etapa ibèrica, romana, hispà-visigoda, i hispanomusulmana. Teoria dels amazics: Cambrils procediria de Qámrila, segons Pere Balaña i Abadia. Segons l'expert arabista Xavier Ballestín Navarro, al nord d'Àfrica, a la zona del Magrib, es localitzaria un llinatge d'alfaquins o juristes que van servir tant als almoràvits com als almohades, i que era procedent d'aquest lloc anomenat Qámrila. Dit llinatge es documenta en els anys en què es porta a terme la colonització cristiana de la zona del Camp de Tarragona (1146 - 1158), i Qàmrila era una alqueria ubicada a la Taifa de Tortosa. Aquesta hipòtesi de ser certa confirmaria l'existència d'un nucli de població anterior a la repoblació cristiana. Teoria de procedència d'altres llocs amb idèntica denominació. Existeix per una banda un petit poblat, amb resta de castell, anomenat Cambrils, en una serralada dels Pirineus, concretament al municipi d'Odèn, comarca de Solsonès, província de Lleida, que constitueix la principal pedania. Aquest Cambrils, està situat a uns 200 km aproximadament, al nord. D'idèntica manera, hi ha una cadena muntanyosa anomenada la serra de Cambrils, a la comarca pirinenca del Ripollès. Aquesta hipòtesi situaria la creació de l'actual nucli de població en el moment de la conquesta i repoblació cristiana per part del Comte de Barcelona, amb efectius demogràfics procedents del dit territori pirinenc. Teoria del filòleg Joan Coromines: atribueix a un topònim derivat del llatí i que al·ludiria a cambra en català. Teoria ibérica: Enric Aguadé Sans, al seu estudi de "Topònims ibèrics". Les paraules i noms de llocs que han perdurat de l'idioma ibèric ", opina que temps d'ibers i romans, Cambrils estava situat a les proximitat d'un estuari i port natural proper a la desembocadura de la riera d'Alforja (la qual procedeix de les muntanyes que limiten el nord del Camp de Tarragona). El camí secular ibèric, conegut com a Via Heraclea, i en temps romà, com a Via Augusta, discorria paral·lela a la costa, a una distància prudencial, i creuava per un gual la riera en el lloc proper a la part més antiga de la població. Segons Enric Aguadé, Cambrils o Qamrila procedirien de l'iber, i significaria: - Can o Cam = muntanya + Be = sota, baixa + Er = barranc + Els o Ils = profund. Tot ells seria Cam + be + er + ils que equivaldria a Barranc profund que baixa (o sota) muntanya. Història Època prehistòrica: La població es remunta a èpoques prehistòriques. A Cambrils s'ha trobat les restes d'una de les comunitats neolítiques agrícoles i ramaderes més antigues de la Peninsula, en el Jaciment i zona arqueològica del Cavet. Època Ibèrica: Cambrils va estar integrada dins dels territoris dels ibers cossetans. S'anomenen cossetans o cessetans la gent que poblava el Camp de Tarragona en aquella època, en relació a Kesse (o Tarakon), un antic poblament iber de Tarragona. En el seu terme, només s'ha pogut trobar un indret que hagi donat ceràmica ibèrica amb exclusivitat, que permet plantejar la hipòtesi d'un indici d'un petit nucli habitat: el Castell de Vilafortuny. Època romana: a Catalunya és el període següent al període iber, i comença el amb la romanització i va acabar amb la invasió dels visigots. A Cambrils s'han trobat en diferents llocs restes romanes d'una certa importància que ens demostra que el seu terme estava molt poblat. Algunes d'aquestes restes romanes s'han localitzat a la partida del Cap de Sant Pere (restes d'edificacions); a la de la Pujada de na Ponsa (runes d'edificis); als Tallats; Mas d'en Bosc; a la partida Masos i a la dels Esquirols (restes de viles romanes); enterraments a la zona de la Parellada (Av. del Mil·lenari; C/ de Gaudi; mil·liaris al llarg de la via Augusta, que discorre travessant tot el terme cambrilenc, etc. El jaciment més significatiu és la vila romana de la Llosa. Localitzat al començament dels anys 1980, s'estan fent campanyes d'excavacions que no estan concloses, però s'ha pogut concretar que va existir entre el segle I abans de Crist fins al segle VI després de Crist. A més, els darrers anys s'han localitzat diverses fases d'utilització de l'espai actualment ocupat pel jaciment, des d'una possible fàbrica de salaons, a un lloc de residència, forns, restes de termes privades o una petita necròpolis baix imperial. De l'Edat Mitjana fins a l'actualitat: apareix documentat per primera vegada el setembre de 1152 quan Ramon Berenguer IV va fer lliurament de la meitat del terme a Ponç de Regomir. Se li donaven les terres amb l'obligació que edifiqués allà un castell. Una sèrie de problemes que no han quedat gaire clars van fer que en 1154 les terres passessin a les mans de Beltran de Cambrils. El mes de febrer de 1155 li va ser atorgada carta de població per Ramon Berenguer IV que es va reservar els drets de la senyoria. La carta va ser confirmada en 1178 per Alfons I qui va reafirmar la donació als de Cambrils amb l'obligació que s'encarreguessin de la repoblació del municipi. Sembla que el municipi o la seva guarnició van tenir gran importància, ja que, en 1202, Pere I va sol·licitar l'alcalde de Cambrils que l'ajudés en la defensa d'Alfama. En 1229 part de les tropes de Jaume I va salpar del port de Cambrils, amb rumb a la conquesta de Mallorca. Alguns habitants del poble van participar d'aquesta conquesta així com en la repoblació posterior de València. El 1286 el seu port va ser escollit per a reunir la flota que anava a la conquesta de Menorca. En 1359 es va emmurallar la ciutat. El 1470, el rei Joan II va fer donació del terme a Portugal; tanmateix, la donació no va arribar a fer-se efectiva i poc després el senyor del castell se li va lliurar al duc de Cardona qui va mantenir els seus drets fins que en 1520 diversos veïns van protagonitzar una revolta que va acabar amb el retorn de la ciutat a la senyoria real. Va pertànyer a la Comuna del Camp. La veïna població de Montbrió del Camp, que en un moment indeterminat durant l'edat mitjana passà a formar part del terme de Cambrils, el 1406 hagué de cooperar en la construcció de les muralles de Cambrils. Cambrils i Montbrió passaren a ser viles reials considerades com a "Carrer de Barcelona" el 1449. L'any 1622, Montbrió va signar una concòrdia amb Cambrils i un cop delimitat els límits entre ambdós termes, es va segregar. Durant la Guerra dels Segadors tropes fugitives, una part de les quals pertanyien a diferents pobles integrats a la Comuna del Camp, es van refugiar a la ciutat. El 12 de desembre de 1640, Cambrils va ser assetjada per tropes comandades pel marquès de Los Vélez. Aquest episodi es coneix com la Batalla de Cambrils. Els defensors de la ciutat, encapçalats per Antoni d'Armengol, es van negar a lliurar-la i van haver d'enfrontar-se amb un exèrcit format per 23.000 infants, 3.100 cavallers i 24 peces d'artilleria. El dia 14 queia la ciutat; entre 600 i 1.000 dels defensors van ser assassinats. Els dirigents de la defensa i les autoritats de Cambrils van ser assassinats i els seus cadàvers penjats a les portes de la vila; els cadàvers van romandre penjats fins que el 1641, Josep Margarit i de Biure va ordenar el seu despenjament. La crueltat de les tropes castellanes durant el setge de Cambrils va rebre crítiques fins i tot entre els oficials del seu exèrcit. El 1811 la ciutat va ser ocupada per tropes franceses al comandament de Pierre-Joseph Habert. El 1813 els francesos van ser derrotats per tropes angleses. El 1874 van entrar al poble les tropes carlistes que van incendiar el jutjat i l'ajuntament; a més, van cremar i van saquejar diverses cases i van assassinar tres liberals. El 10 d'octubre de 1994 es va produir el que es coneix com l'aiguat del 10 d'octubre de 1994. Les intenses pluges van fer que es desbordés la riera d'Alforja al seu pas per Cambrils, esdeveniment conegut com a rierada de Cambrils del 1994. El 22 d'octubre del 2019, 25 anys després de l'aiguat del 94, va tenir lloc un episodi de gota freda que va provocar destrosses al municipi. Les pluges torrencials, especialment intenses a la Conca de Barberà, les Garrigues i el Baix Camp, van estar a punt de desbordar les rieres de Maspujols i d'Alforja. L'aigua es va endur una passarel·la de vianants de la riera d'Alforja, bona part dels talussos de canalització, a més de provocar molts danys a diferents zones de platges, on el temporal va destrossar voreres, baranes, alguns fanals i les zones enjardinades. Cultura En el terme municipal s'han trobat diverses restes arqueològiques del període paleolític. També hi ha nombroses restes romanes, com ara mosaics o ceràmica. També s'han recuperat al mar àmfores d'aquest període. De les antigues muralles que envoltaven la ciutat es conserva la porta, que va ser restaurada el 1932 per Cèsar Martinell. També pot veure's una de les torres, coneguda com a Torre de la Presó, ja que va funcionar com a tal durant un temps. A la zona del port es troba una antiga torre de guaita construïda el 1664. L'església parroquial està dedicada a Santa Maria. La seva construcció es va iniciar el 1550, és de nau única i planta rectangular. El temple ha estat modificat en diverses ocasions. En el seu interior es veneren les relíquies de sant Plàcid. L'ermita de la Mare de Déu del Camí va ser l'antiga església parroquial segons apareix en un document de 1154. L'edifici actual és de 1778 i es va construir amb pedres procedents de la pedrera de Montjuïc. Té tres naus i cripta; annexa hi ha una antiga torre de vigilància. A l'agregat de Vilafortuny s'hi trobava l'església de Santa Maria, citada ja el 1194. L'església original va ser destruïda per atacs pirates el . L'arquebisbe Cervantes de Gaeta va autoritzar el 1575 la construcció d'un nou temple, el de Santa Maria del Mas d'en Bosch, que també va ser saquejat pels pirates el 1582 encara que no va ser destruït. Es tracta d'un edifici de petites dimensions amb un petit cementiri. També a Vilafortuny trobem el Castell de Vilafortuny. Vora la riera de Riudecanyes trobem el Mas de l'Arany, construït el sobre unes restes d'un altre mas del . Al llarg de l'any, Cambrils celebra tres festes majors: el mes de juny, el dia 29, la Festa Major de Sant Pere; el 8 de setembre se celebra la Festa Major de la Mare de Déu del Camí i a l'hivern se celebra la Festa Major de la Immaculada, el 8 de desembre. Al municipi es troba el Museu d'Història de Cambrils i el Museu Agrícola de Cambrils. Museus El Museu Molí de les Tres Eres és la seu principal del Museu d'Història i punt de partida de les rutes ecoturístiques locals. S'hi exposen les restes arqueològiques localitzades al municipi, dels quals destaca el conjunt de bronzes de la vil·la romana de la Llosa. A més, també podreu descobrir un molí fariner hidràulic en funcionament, després d'haver estat un segle aturat. El Museu Agrícola és un antic celler cooperatiu modernista dissenyat per l'arquitecte deixeble d'Antoni Gaudi, Bernardí Martorell. L'edifici va ser utilitzat per fer vi des de 1921 fins al 1994, quan s'iniciaren les obres de rehabilitació per fer-ne un museu. Aquest obrí les portes per presentar l'evolució de la pagesia a Cambrils, especialment en tot el procés d'obtenció de l'oli i del vi. També hi ha diverses exposicions temporals als antics cups del celler. La Torre de l'Ermita és una torre militar medieval de guaita declarada Bé Cultural d'Interès Nacional pel seu bon estat de conservació i impressionant alçada. Situada dins el recinte del Santuari de la Mare de Déu del Camí, es coneix ja des del la seva funció de vigilància de la costa i de l'antic Camí Reial de Barcelona a València (via Augusta). Es conserva la seva distribució interna amb escales de caragol i a les sales s'hi pot visitar una mostra sobre Cambrils a l'Edat Mitjana. Així mateix, destacar, la Torre del Port, al passeig Miramar del port de Cambrils, i el jaciment de la vil·la romana de la Llosa, al carrer de Josep Iglésias a la urbanització Albareda. Economia Durant molts anys les principals activitats econòmiques del municipi van ser la pesca i l'agricultura. Tanmateix, l'apogeu del turisme des de mitjans la dècada dels seixanta han convertit al sector serveis en la principal font d'ingressos de Cambrils. La conjuminació d'aquests dos sectors fa que Cambrils sigui una plaça reconeguda de gastronomia del peix i marisc. Cambrils és considerada com la Capital Gastronòmica de la Costa Daurada. A més de 60 restaurants, entre ells alguns de fama internacional i amb distintius d'estel "*Michelin", se li uneix una enorme varietat de bars, cafeteries, terrasses, gelateries, etc., que fan que una bona part del seu turisme sigui atret pels productes cambrilencs de primera qualitat, tant agrícoles com pesquers, com pel bon fer dels seus restauradors. El Mercat ambulant dels dimecres, "el mercadet", se celebra amb aproximadament 200 paradistes, i és un dels més visitats turísticament. Cada dimecres, està ubicat des del Passeig Albert a l'Avinguda Mil·lenari, al barri antic de la Vila. La Cooperativa Agrícola de Cambrils fundada l'any 1902 continua sent el referent agrícola de la comarca en horta, fruita i l'excel·lent oli d'oliva verge extra de la D.O.P Siurana, que ha aconseguit per dues vegades el Primer Premi en la categoria de fruitats al concurs anual que organitza el Ministeri d'Agricultura, Ramaderia i Pesca, va aconseguir el premi al millor molí d'Espanya atorgat per AEMO (Asociación Española de Municipios Olivareros) l'any 2006. Actualment la producció arriba als 4.000 Tm d'olives i s'exporta a més de 20 països. La propietat de la terra dedicada al cultiu, està ben repartida i en explotació directa, a excepció del Parc Samà. Hi ha un equilibri entre el secà i el regadiu. Fills il·lustres Andreu Foix (¿¿?? - Barcelona, 1723): ardiaca i canonge de la Catedral de Barcelona Joan Borràs i Grisola (1719 - ¿¿??): militar, eclesiàstic i escriptor. Antoni Gimbernat i Arbós (1734 - Madrid, 1816): cirurgià i anatomista. Francesc Vidal i Barraquer (1880 - Friburg, 1943): arquebisbe de Tarragona i cardenal. Salvador Gené i Torrents (1868 - Nova York 1956): religiós i missioner . Enric Olivé Martínez (1914 - Tarragona, 2004): alcalde de Tarragona. Josep-Lluís Carod-Rovira (1952): vicepresident del Govern. Ivan Cervantes Montero (1982): campió del món d'enduro. Demografia El barri de La Llosa està situat a la part oest del municipi i envoltat de diverses urbanitzacions, com el Dorado, la Dorada, Horta de Santa Maria, etc. Vegeu també Garrofer del Cap de Sant Pere Restaurant Casa Gatell Restaurant Eugènia Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Pàgina web del Museu d'història de Cambrils Pàgina web del Patronat de Turisme de Cambrils Lloc web de la Policia Local de Cambrils Grup de recerca de cultura tradicional i popular de Cambrils l'Anjub La Cooperativa Agrícola de Cambrils Revista Cambrils


source: wikipedia

text: Castellvell del Camp és un municipi de la comarca del Baix Camp. El terme està encerclat pels d'Almoster a la banda nord-est, l'Aleixar a l'oest i Reus al sud. Té una extensió de 5,3 quilòmetres quadrats. La seva altura màxima és el Salvià de Lluardo, de 473 metres; el terme es troba a 160 metres sobre el nivell del mar al seu punt més baix, i el poble a 227 metres. El municipi està creuat pel Barranc del Roquís, però no té gairebé aigua. Està a menys de 2 quilòmetres de Reus, a la qual està unida per una carretera de gran densitat circulatòria, que continua cap a Almoster i la Selva del Camp. Pels camins es pot accedir a la Pedrera del Coubi (des del punt anomenat dels Cinc Camins), l'Aleixar, l'Institut Pere Mata de Reus, i la urbanització el Pinar. Darrere del poble s'inicien dos camins plens d'edificacions, que més tard s'uneixen en un de sol; continuant aquest, s'agafa una bifurcació que porta a un lloc anomenat el Salt, preciós salt d'aigua sobre roca, ja en terme de l'Aleixar. Al poble hi ha una casa amb arcades antigues anomenada Cal Tramuntà, documentada ja l'any 1706. L'església parroquial, d'estil neoclàssic, té com a patró Sant Vicenç i és d'abans del 1599. Va ser reconstruïda el 1702. El 1936 va ser cremat pels revolucionaris un retaule obra de Bonifaç. El poble té al capdamunt un turó amb l'ermita de Santa Anna, voltada de xiprers, que va ser construïda després de 1424 i restaurada el 1852. En el fou utilitzada com a hospital d'empestats. Va ser parcialment destruïda durant la Guerra del Francès, i convertida en fortí a la primera Guerra Carlina. El 1936 foren destruïts pels revolucionaris els set retaules que contenia. A tocar es poden veure les restes d'un poblat iber (en queden algunes restes, però resulten difícils d'identificar com a poblat iber). El castell que suposadament li dona nom no existeix: el nom potser ve de la fortalesa ibera (en el sentit de castell antic). El penya-segat que hi ha sota l'ermita, avui enjardinat i amb una carretera amb llums als seus peus, és artificial, resultat de l'extracció de la pedra que es va utilitzar en la construcció del primer port de Salou i altres obres. Geografia Llista de topònims de Castellvell del Camp (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Història El 1336 s'esmenta un "Castri Veteri, terminus de Reddis" referit sens dubte a Castellvell, nom que ja apareix escrit així el 1409. Formà part del terme de Reus, i el Cambrer de la ciutat el va infeudar per poblar-lo, però va comprar el feu el 1206, després d'algunes desavinences. Però el cambrer va perdre aviat el domini de les terres i va conservar només el del llogaret. Va formar part de la Comuna del Camp. Abolida la cambreria de Reus, el llogaret va passar a ser propietat de l'Arquebisbe de Tarragona, i va augmentar la seva població, però sense terres. Les muralles es van construir durant la Guerra dels Segadors, malgrat l'oposició reusenca, per autorització del virrei francès Philippe de la Mothe-Houdancourt. El 1663 es va intentar recuperar les terres de l'antic terme, sense èxit, la jurisdicció municipal es limitava al clos dels murs. L'agost de 1710 es declarà partidària de l'Arxiduc d'Àustria, i el juliol de 1719 s'hi refugià el guerriller austriacista Carrasclet, després del segon atac frustrat per ocupar Reus. Durant la Guerra del Francès va actuar per la zona el castellvellenc Joan Ciré, el rajoler de Castellvell, cap d'una partida de "caragirats" (afrancesats), nomenat capità per Napoleó; després de la guerra, el 1825, el domini del batlle encara es limitava al poble. Ocupat pels carlins o malcontents el 1827, van ser foragitats pel cap liberal Manso. El 1845 el governador civil, aleshores denominat cap polític, va ordenar que fos transferit a l'alcalde de Castellvell la jurisdicció de la partida dels Masets, amb el mas principal de Ca la Magina (suposadament la casa més vella del poble), que constituïa una alcaldia pedània depenent de Reus, de la qual en formaven part fins i tot els carrers de la Font i de Santa Anna, que tornaren al poble. Per mitjà d'un pacte amb les autoritats municipals de Reus, el 29 d'abril de 1854 Castellvell va esdevenir municipi independent, amb un terme no gaire extens cedit principalment per Reus. El mateix any va rebre part del terme de l'Albiol. La població va anar pujant el , fins als darrers anys en què va minvar lleugerament (de 736 a 687). El 1868 va secundar la revolució de Joan Prim i Prats, i després els federalistes van dominar a les següents eleccions. Durant la darrera guerra carlina hi entrà el capitost Cercós, a cobrar contribució. Al va perdre població (712 el 1900 i 580 el 1940); va tornar a remuntar fins al 1965 (687), i després va davallar (626 el 1981), fins que a finals dels 80 i els 90 torna a créixer i ja no s'atura fins avui. Cultura Amb motiu de la independència administrativa respecte de Reus el 1854, va ser costum del poble d'aquells anys i fins a la dècada de 1930, d'organitzar la Festa de la Banya, que consistia a fer pagar a tothom que volia entrar al poble, el dia dels Innocents, una banya o penyora, a canvi de beure mistela mentre es feia una costellada davant del portal. Per això a Reus es deia: Urbanitzacions Castellvell ha esdevingut el pulmó de la capital del Baix Camp. La vila és plena d'urbanitzacions, inicialment de cases de cap de setmana, però darrerament la majoria construïdes com a primera residència. Les principals urbanitzacions: Urbanització Castellmoster: Repartida entre Castellvell del Camp i Almoster, és la més gran del terme. Puja fins a la urbanització Picarany, ja en terme d'Almoster. Desenvolupada per una societat encapçalada per Miquel Colàs Piquer, antic alcalde de Reus. Urbanització Flor del Camp: urbanització a tocar de l'anterior, també amb forta pujada. En fou el promotor Rosendo Agustench. Urbanització Erbosseres o Arboceres: Començada fa molts anys per quatre propietaris entre els quals hi havia Santiago Fortuny Ciurana i el Sr. Llurba. Només es va desenvolupar amb el boom dels anys vuitanta. És reduïda en nombre de parcel·les. Urbanització El Pinar: Repartida amb Reus, a Castellvell se situa l'anomenada IV Fase. Urbanització de luxe, en força bon estat tant a Reus com a Castellvell. A la part reusenca, tots els carrers foren pavimentats de nou l'any 2012. Excepte l'avinguda principal -Avinguda de les Torres-, atès que es preveu soterrar en el seu traçat una línia de transport elèctric de molt alta tensió: Serós-Reus. El promotor de la urbanització fou Josep Francesc Llevat Briansó, exalcalde de Reus. Urbanització de la Partida Pugets: Urbanització sorgida fa uns quaranta anys per iniciativa del comerciant i fotògraf Josep Ferré i el rellotger Manel Rovira Fusté, i desenvolupada progressivament amb diferències notables entre les diverses fases. Avui dia està en expansió, amb construcció de noves fases; només resta pendent la urbanització de la part nord-est, per a la qual es va proposar el nom d'Urbanització Melintxons (sobrenom dels antics propietaris, dos germans), on se situa la Muntanya del Pal, zona de protecció urbanística, on hi ha una cova prehistòrica. Urbanització de la Partida les Serres: Urbanització a l'oest del poble que ara conté d'altres suburbanitzacions com la de Miralcamp. Inicialment es componia només de xalets aïllats independents, i sense serveis. El promotor de Miralcamp fou Feliciano Asensio. Urbanització de la Partida de les Planes del Puig: Igualment en desenvolupament, abraçant ara noves suburbanitzacions. Economia Població principalment agrícola, avui ja són majoria els reusencs establerts al terme de manera permanent que treballen fora en les activitats més diverses. Els principals conreus són l'avellaner, i l'olivera; el garrofer està en retrocés. L'avellaner, abans de secà, ara és principalment de regadiu mercès a un canal del Pantà de Riudecanyes. La cria d'aviram té alguna incidència. No hi ha indústria exceptuant una fàbrica de fruits secs (La Morella Nuts) i una bòbila. La pirotècnia Espinós (fàbrica de bombes durant la guerra), indústria important del poble, avui és a la carretera de Reus a Castellvell, però en terme de Reus. Demografia Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Capafonts és un municipi de la comarca del Baix Camp. Segons dades de 2012 la seva població era de 121 habitants. Anomenat també Capafons, amb ortografia tradicional, el topònim deriva del llatí Capite fontium, "cap de les fonts". S'han censat un total de 53 fonts, entre les quals destaca la font de la Llódriga o Llúdriga, que no s'asseca mai. Geografia Llista de topònims de Capafonts (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). El terme de Capafonts es troba a les Muntanyes de Prades, envoltat pels termes de Vilaplana al sud-est, La Febró al sud-oest, Prades al nord i al nord-oest, i amb el de Mont-ral, ja comarca de l'Alt Camp, a l'est. Té una extensió de 13,27 km2, i ocupa la part alta de la vall del riu Brugent. Els punts més encimbellats del terme són el puig Pelat, de 1.071 m., la Pena Roja, de 1.025 i el Picorandan, de forma característica, i que segons Coromines significa en mossàrab "bec d'oreneta". La part sud-oriental del terme correspon als Motllats, i és una zona pedregosa i seca, ocupada bàsicament per boscos de pins i d'alzines, de les quals abans se n'obtenia carbó. Situat a 751 metres d'altitud, es troba al mig d'un amfiteatre de muntanyes, i està constituït bàsicament per un carrer principal, del qual en surten alguns de secundaris, i dues places. Des dels anys setanta del , després de la considerable emigració de la seva població cap a nuclis com Reus i Tarragona, s'han refet diverses cases com a lloc d'estiueig, gràcies al seu clima fresc i sec. El poble es troba a 36 quilòmetres de Reus i el seu aeroport, i a 140 de Barcelona. També a poc més de 40 quilòmetres de Salou i del parc temàtic PortAventura. El clima és típic de muntanya mediterrània. Història Sembla que el 1151 Capafonts estava ja en mans dels conqueridors francs, i apareix esmentat a la carta de poblament de Prades de 1159 i es creu que va ser reconquerit per Ponç II i Ramon de Cervera, fills de Ponç I de Cervera, després que el seu pare hagués ocupat tota la plana de sota les Muntanyes de Prades. Integrada al Comtat de Prades, abans de 1392 la vila va ser donada en dot pel comte Ramon Berenguer a la seva muller Blanca. Al llarg del Capafonts va patir diverses calamitats agrícoles, sequera i una plaga de llagosta el 1681, que es repetí el 1685. Segons Madoz, el 1846 produïa sègol, llegums, cànem i patates, i molt poc vi. Tenia dos molins fariners moguts pel riu Brugent i s'hi feia carbó. Des del el poble tenia un forn de propietat i gestió comunal, on els veïns duien la farina i n'obtenien el pa, que va estar en funcionament fins al 1985, des de 2009 està museïtzat. Cultura L'església parroquial és dedicada a Santa Maria. És d'estil barroc senzill, sense filigranes, i la seva construcció va finalitzar el 1763. Té tres campanes, la major de les quals pesa 250 quilos. Damunt de cada una de les portes de la sagristia hi ha dos caps de bou, que, segons la tradició, és la paga que demanà l'amo del Mas del Fortet per haver estat el que més pedra havia portat per a la construcció del temple. Als afores s'hi troba l'ermita de la Mare de Déu de Barrulles que fou construïda el . L'ermita va romandre molt de temps abandonada fins que fou restaurada el 1956. La imatge de la Verge, que es guardava a l'església del poble, és d'alabastre policromat i és datada del . La seva festa major se celebra el 15 d'agost. Al terme hi ha també el Mas del Fortet, una masia del que va ser refeta el , i restaurada el 1976 per convertir-la en casa de colònies. Capafonts conserva una tradició culinària que s'ha perdut en altres llocs de muntanya. En destaquen les sopes de farigola, el mandongo i les orelletes. Economia La principal activitat econòmica és l'agricultura. L'abundància d'aigua a la zona permet alternar els cultius de secà amb els de regadiu. Destaca el cultiu d'avellaners, hortalisses i patates. Demografia Notes Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Colldejou és un municipi de la comarca del Baix Camp, que es troba al límit del Baix Camp amb el Priorat, i al peu de la Serra de Llaberia i de la Mola de Colldejou (914 m). El terme és molt muntanyós, ocupat en la seva major part per boscos, i poc apte per al cultiu. L'única via de comunicació és la carretera local que va de Mont-roig a la Torre de Fontaubella. Una part del seu terme, la vall de Maçanes, pertany al Priorat geogràfic, i enllaça amb el Camp a través del Coll del Guix, de 640 metres d'altitud. Geografia Llista de topònims de Colldejou (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Història Es creu que la zona ja va estar habitada durant la prehistòria tal com semblen indicar les eines de pedra que s'han trobat dins del terme municipal. L'origen del municipi no està clar: mentre que algunes fonts indiquen que és en una alqueria sarraïna, Eduard Toda li atribueix un origen romà i cita un document de 1172 que fa referència a un "Collem Jugui". Apareix per primera vegada documentat en 1154, en una butlla emesa per Anastasi IV. Va passar a les mans del monestir de Sant Miquel d'Escornalbou en 1197 per cessió d'Albert I de Castellvell, titular de la Baronia de Castellvell, que el retenia sense dret després de la donació feta pel seu oncle de nom homònim. El 1203, Arnau de Ribes cedia també a Escornalbou el Monjou, conegut ara com La Mola. Amb això, el municipi quedava a les mans de l'església i integrat a la baronia d'Escornalbou. Va formar part de la Comuna del Camp des de 1586 fins a 1669. A la Mola de Colldejou, coneguda pels habitants de la comarca només com La Mola, hi ha documentada una ascensió d'un grup de reusencs membres del Centre de Lectura el 18 de juliol de 1860 per a observar-hi un eclipsi solar. Aquesta va ser la primera excursió reusenca documentada i una de les primeres de Catalunya, tot i que el mòbil va ser més científic que esportiu. Cultura L'església parroquial està dedicada a Sant Llorenç. És d'àmplies dimensions i té annex un campanar de base octogonal. També és interessant la Mare de Déu de les Malalties, situada al Mas de Magrinyà. Queden encara visibles algunes restes de la muralla que va envoltar la població, construïda durant les Guerres Carlistes. restes d'un fortí de la mateixa època es troben vora La Mola. Colldejou celebra la seva festa major el mes d'agost, coincidint amb la festivitat de Sant Llorenç. Era tradicional que pel ball de la festa major, fossin les noies les que triessin la parella. La festa major d'hivern té lloc el 23 d'octubre, festivitat de Sant Rafael. Actualment a Colldejou hi ha tres associacions culturals: Associació de Veïns i Amics La Mola. Centre Cultural de Colldejou. Associació de dones de Colldejou. Els gegants de Colldejou són el Fumat i la Fumada, que representen un llenyetaire-carboner i la seva dona. També compten amb l'Espantall que és un gegant manotes i l'adopció de la gegantona senyoreta Remei. Lo Collet és la revista local que té format en paper i digital. És també interessant la realització d'excursions al cim de la Mola de Colldejou, des d'on es pot arribar a veure el riu Ebre en dies clars. Economia Malgrat l'orografia adversa, la principal activitat econòmica del municipi és l'agricultura de secà i l'explotació forestal. Els cultius més destacats són avellaners, vinyes i ametllers. S'ha de destacar l'abandó de l'activitat ramadera i de l'avicultura així com de la indústria del carbó i el guix. El poble disposava de cooperativa agrícola des de 1954, que actualment ja no existeix. Situat a l'extrem de ponent del Camp de Tarragona, el poble té fama de boirós, i pertany des de sempre al bisbat de Tortosa per la jurisdicció eclesiàstica. Demografia Política Eleccions al Parlament de Catalunya del 2021 Referències Bibliografia Tomàs Bonell, Jordi; Descobrir Catalunya, poble a poble, Premsa Catalana, Barcelona, 1994 Article de la Gran Enciclopèdia Catalana Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: En la història de l'Església catòlica, Cisma d'Occident o Cisma Papal és l'expressió utilitzada per designar el període de crisi viscut entre 1378 i 1417 durant el qual dos papes rivals, l'un establert a Roma i l'altre a Avinyó, es consideraven l'únic i legítim papa; a partir del Concili de Pisa (1409) els papes rivals foren tres. El cisma es va resoldre finalment amb el Concili de Constança (1417), que establí de nou un únic papa reconegut per tota la Cristiandat. Els inicis del Cisma Entre els anys 1305 i 1377, els papes Climent V (1305-1314), Joan XXII (1316-1334), Benet XII (1334-1342), Climent VI (1342-1352), Innocenci VI (1352-1362), Urbà V (1362-1370) i Gregori XI (1370-1378) residiren no pas a Roma, sinó a Avinyó. Durant el , el Papat d'Avinyó fou vist per molts com una anomalia, ja que la seu històrica del Papa era Roma. Aquesta crisi va resoldre's quan, el 13 de setembre de 1376, Gregori XI deixà Avinyó per establir-se a Roma, on hi arribà el 14 de gener de 1377; ara bé, un any i escaig després, el 27 de març de 1378, Gregori XI va morir i es va haver de reunir el Conclave per elegir un nou papa. El conclave es reuní el 7 d'abril i, l'endemà mateix, proclamà l'elecció com a nou papa de l'arquebisbe de Bari Bartolomeo Prignano, Urbà VI (1378-1389). Segons sembla, Prignano fou el candidat de consens elegit entre les tres faccions rivals del conclave: els cardenals italians, els cardenals francesos i els del partit de Llemotges; d'una altra banda, amb el fi d'assegurar-se que el nou papa no se'n tornés cap a Avinyó, els habitants de Roma pressionaren els cardenals amb manifestacions populars exigint que el nou papa fos romà o, si més no, italià. Prignano devia la seva elecció com a papa a la seva fama de bon negociador, integritat i coneixement del Dret, com també a la protecció de la reina Joana I de Nàpols. Ara bé, un cop elegit papa, Urbà VI es mostrà autoritari i, per tal d'imposar els seus projectes de reforma eclesiàstica, s'enfrontà a la cúria cardenalícia, com també s'enemistà amb Otó de Brunswick, marit de Joana I de Nàpols. Els cardenals contraris a Urbà VI, que anaven difonent la idea que l'elecció de Prignano com a papa havia estat il·legítima, acabaren reunint-se a Fondi, ciutat dominada per un senyor contrari a Urbà VI i proper a Joana de Nàpols, ara enemiga del nou papa. A més, el rei Carles V de França s'adreçà per carta als cardenals de Fondi demanant-los l'elecció d'un papa legítim, i que fos proper als interessos de França. En aquestes circumstàncies, el 20 de setembre de 1378, a Fondi fou elegit papa el cardenal Robert de Ginebra, Climent VII (1378-1394), i així va començar el Cisma d'Occident, que no es resoldria pas fins trenta-nou anys després amb el Concili de Constança de 1417. Pocs mesos després, Climent VII deixà Fondi (Regne de Nàpols) per establir-se a Avinyó. La divisió de la Cristiandat L'existència de dos papes rivals -Urbà VI a Roma i Climent VII a Avinyó- va plantejar, òbviament, la qüestió de quin d'ells dos era el legítim, la qual cosa va dividir la Cristiandat llatina en dues faccions: la romana i l'avinyonesa. Per poder consolidar la seva posició com a poder únic, Climent havia d'expulsar Urbà de Roma, i comptava amb la possessió del Castell de Sant Angelo, on una notable guarnició gascona resistia i atacava el Vaticà, i el seu nebot Louis de Montjoie va aixecar una exèrcit per dirigir-se a Roma en el seu suport a canvi d'un regne amb part dels territoris dels Estats Pontificis, però fou derrotat a la Batalla de Marino i hagué de fugir primer a Nàpols i després a Avinyó. Entre els poders polítics, Polònia, Hongria, Portugal, Anglaterra, Flandes, molts estats italians i el Sacre Imperi Romanogermànic es declararen fidels al papa de Roma, mentre que França, Nàpols, Navarra, Castella, Savoia, alguns prínceps de l'Imperi enfrontats a l'Emperador i Escòcia es declararen d'obediència avinyonesa. D'entre els poders de la Cristiandat, cal assenyalar el cas del rei indiferent: Pere el Cerimoniós (1336-1387), que, durant tot el seu regnat, no es decantà pas per cap dels dos papes rivals, sinó que, mantenint una actitud equidistant, va mirar d'aprofitar-se de l'existència de dues corts papals enfrontades per afavorir els seus projectes expansionistes. Després de la mort de Pere el Cerimoniós, els seus fills Joan el Descurat (1387-1396) i Martí l'Humà es decantaren pel papa d'Avinyó. D'altra banda, la divisió també afectà persones de reconegut prestigi d'aleshores, moltes de les quals, posteriorment, l'Església ha reconegut com a sants o beats. Així, Santa Caterina de Siena, Santa Caterina de Suècia, el Beat Pere d'Aragó, la Beata Ursulina de Parma, Felip d'Alençon i Gerard de Groote foren partidaris del papa de Roma, mentre que Sant Vicent Ferrer, Santa Coleta i el Beat Pere de Luxemburg obeïren el papa d'Avinyó. Generalment, els teòlegs i juristes de l'època adoptaren el punt de vista seguit pels poders polítics del seu país. Al seu torn, els papes rivals s'excomunicaren mútuament i crearen un gran nombre de cardenals, als quals enviaven a defensar el seu partit. Tanmateix, des del primer moment diversos teòlegs (p.e., Conrad de Gelnhausen o Enric de Langenstein, entre d'altres) van fer el que van poder perquè s'acabés amb aquesta situació i es convoqués un Concili per tal de tornar a una Església unida. La continuïtat del Cisma La mort del papa Urbà VI (1389) no significà pas la fi del Cisma, ja que a Roma fou elegit papa Bonifaci IX (1389-1404), succeït després per Innocenci VII (1404-1406) i per Gregori XII (1406-1417); al seu torn, quan, a Avinyó, va morir Climent VII, fou proclamat papa el cardenal aragonès Pedro de Luna, Benet XIII (1394-1423). Bonifaci IX de Roma i Climent VII d'Avinyó s'excomunicaren mútuament; segurament per això fracassaren els intents d'entesa amb Avinyó menats el 1392 per Bonifaci IX, qui defensava tenaçment la seva legitimitat, rebutjant, doncs, tota proposta d'abdicació, fins i tot si venia avalada per alguns dels seus seguidors com ara Ricard II d'Anglaterra (1396), la Dieta de Frankfurt (1397) i el rei Venceslau d'Alemanya (Reims, 1398). A la mort de Climent VII d'Avinyó (1394), fou elegit papa per unanimitat dels cardenals d'Avinyó el cardenal aragonès Pedro de Luna (Benet XIII d'Avinyó), qui, durant el conclave, havia promès posar fi al cisma encara que, per aconseguir-ho, hagués d'abdicar; ara bé, aquesta promesa, reafirmada després de l'elecció, fou ràpidament oblidada, i Benet XIII mantingué sense cap concessió la idea que ell era el legítim papa. Al seu torn, en els conclaves celebrats a Roma el 1404 i el 1406, en què foren elegits papes Innocent VII (1404-1406) i Gregori XII (1406-1417), els cardenals pretengueren que el nou papa assumís el compromís d'abdicar per resoldre el cisma; ara bé, com que l'autoritat papal és superior i independent a la dels cardenals, aquest compromís no podia tenir pas validesa, ja que, altrament, el que s'hauria elegit no hauria estat un vertader papa sinó un simple portaveu dels cardenals. A part de la confusió espiritual que originava la no existència d'un papa admès com a legítim per tota la Cristiandat, el Cisma plantejava problemes d'ordre polític, com ara que seus episcopals o abadies fossin disputades per dos pretendents, l'un nomenat per Roma, i l'altre per Avinyó. Per altra banda, les guerres dinàstiques del regne de Nàpols es veieren atiades pel que cada un dels dos papes donava suport a cadascun dels dos pretendents al regne. Després de la mort dels protagonistes inicials del Cisma (Urbà VI i Climent VII), es va començar a estendre la idea que la solució al problema no era pas mirar quin dels dos papes era el legítim, sinó optar per una d'aquestes solucions: Via facti: imposar un dels dos candidats per la força militar, idea intentada tant per Urbà VI com per Climent VII, però al final abandonada. Via concessionis: abdicació conjunta dels dos papes rivals Via conventionis: resolució del conflicte mitjançant la reunió d'un grup significatiu dels cardenals dels dos bàndols o d'un concili general de l'Església. El 1393, la Universitat de París va proposar la convocatòria d'un concili general com a únic mitjà per posar fi al Cisma. Aviat, començaren les pressions polítiques per intentar forçar els papes rivals a acceptar l'abdicació conjunta i el concili. Climent VII d'Avinyó havia gaudit sempre del suport de França; ara bé, el seu successor, Benet XIII, va trobar-se en una situació més difícil, en primer lloc, perquè aviat va oblidar-se de la seva promesa d'abdicar si també ho feia el seu rival de Roma i es mostrà partidari d'intentar la Via facti. El 1395, un concili celebrat a París sota la presidència de Simon de Cramaud, bisbe de Poitiers, representant de la tendència gal·licana d'afavorir el control de l'Església a França per la corona francesa, es va pronunciar per l'abdicació dels dos papes. El rei Carles VI de França (1380-1422) es trobava afectat per una progressiva malaltia mental; per això, el seu germà Lluís, duc d'Orleans, del seu cosí Joan, duc de Borgonya, i del seu oncle, el duc de Berry, rivalitzaven entre ells per assolir el control dels afers del regne. Entre maig i juliol de 1395, persones vinculades a la família reial i a les universitats s'estigueren a Avinyó mirant de convèncer Benet XIII d'acceptar la Via cessionis; també foren enviats representants a altres països, com ara Anglaterra, per trobar suport a aquesta proposta. Quan l'obstinació de Benet XIII a refusar la Via cessionis es feu evident, la Universitat de París va radicalitzar el seu posicionament contra el papa d'Avinyó. Després d'un nou concili de l'Església de França el 1398, que es manifestà contrari a Benet XIII i que posà l'Església a França sota control del poder reial, el rei de França retirà l'obediència al papa i un exèrcit francès assetjà Avinyó. Ara bé, com que el rebuig francès a Benet XIII anava acompanyat d'un fort gal·licanisme eclesiàstic, el cop militar contra Avinyó resultà contraproduent, perquè el condemnaren fins i tot alguns opositors a Benet XIII, qui, el 1403, fugí a Provença. El 28 de maig de 1403, un concili de bisbes francesos restablí l'obediència a Benet XIII; tot i així, la Universitat de París continuava sent-li hostil. A Roma, Bonifaci IX s'havia mostrat tan obstinat com Benet XIII a considerar-se el legítim papa i a rebutjar, doncs, l'abdicació conjunta com a solució de compromís. D'altra banda, Bonifaci IX, que havia aconseguit aprofitar-se dels problemes del seu rival, havia afirmat el seu prestigi gràcies a l'èxit de la Peregrinació a Roma, organitzada amb motiu del Jubileu de l'any 1400. A la mort de Bonifaci IX, el seu successor Innocent VII (1404-1406), que va manifestar que no hauria acceptat pas l'elecció si Benet XIII s'hagués mostrat disposat a abdicar, es mostrà del tot favorable a la via de compromís. Per la seva banda, Benet XIII feia preparatius militars a Itàlia, per apoderar-se de Roma. El rebuig i la indignació motivades per aquesta actitud dugueren a la Universitat de París i als seguidors del duc de Borgonya a entrar en negociacions amb Innocent VII i a declarar una segona retirada de l'obediència a Avinyó el gener de 1407. A la mort d'Innocent VII, es va esperar que si no s'elegia pas un nou papa a Roma, llavors Benet XIII compliria la seva promesa d'abdicar i obrir el pas per a l'elecció d'un nou papa admès per tota la Cristiandat. Com que Benet XIII va contestar amb evasives, el 30 de novembre de 1406 fou elegit papa a Roma Gregori XII, qui va anunciar immediatament estar disposat a abdicar si Benet XIII feia igual i es reunien els cardenals de Roma i els d'Avinyó per elegir conjuntament un nou papa. Finalment, es va acordar una trobada dels dos papes rivals a Savona el 24 de setembre de 1407, que no es va celebrar perquè Gregori XII no hi va comparèixer, a causa de les maniobres dilatòries del seu rival que sí que va anar a Savona. Per altra banda, la posició de Benet XIII a França s'anava fent cada cop més difícil, sobretot després que el seu principal defensor, Lluís duc d'Orleans, fos assassinat el 23 de novembre de 1407. El 25 de maig de 1408, Carles VI declarà que França era neutral en la qüestió del Cisma. Per això, Benet XIII acabà fugint a Catalunya i establint-se a Perpinyà. Al seu torn, Gregori XII també havia abandonat Roma i hagué d'estar-se en ciutats italianes, sota la protecció dels respectius senyors. El Concili de Pisa Vers 1408, la majoria de la Cristiandat s'havia posicionat per la Via conventionis. Un grup de cardenals de Roma i un altre d'Avinyó es reuniren a Livorno (Itàlia) i, al final, acabaren convocant un Concili a Pisa a iniciar-se el 25 de març de 1409. Tots els gairebé cinc-cents pares conciliars, entre els quals hi havia cardenals i bisbes, però, majoritàriament, teòlegs i juristes, eren conscients que el que havien de fer era destituir els dos papes rivals i elegir-ne un de nou. El 5 de juny de 1409, el Concili excomunicà Gregori XII i Benet XIII, els quals havien rebutjat obeir l'ordre de comparèixer davant del concili, i el 26 de juny, elegiren papa Pere Philarghi, cardenal arquebisbe de Milà, Alexandre V (1409-1410), el qual, a la seva mort, fou succeït pel governador de Bolonya, sospitós d'haver-lo enverinat, Baldassare Cossa, Joan XXIII (1410-1415). Com que els concilis paral·lels convocats per Gregori XII a Aquilea i per Benet XIII a Perpinyà no aconseguiren pas eclipsar el Concili de Pisa, semblava que amb l'elecció d'Alexandre V ja s'havia resolt el cisma, sobretot després que el seu successor, Joan XXIII, aconseguís establir-se a Roma. Ara bé, si els papes de Pisa aconseguiren el suport de la majoria de l'Església (França, Anglaterra, Portugal, Bohèmia, Prússia, alguns països alemanys i Itàlia, i del comtat de Venaissin), el cas és que Nàpols, Polònia, Baviera i una part d'Alemanya es mantingueren fidels a Gregori XII mentre que Aragó, Castella i Escòcia continuaren reconeixent Benet XIII. Per tant, s'havia passat de dos papes rivals a tres. D'altra banda, el Concili de Pisa l'havia convocat un grup de cardenals sobre la idea que no havent-hi un papa únic i indiscutible, la Santa Seu estava vacant; ara bé, el 1409 l'únic cardenal creat abans de l'esclat del Cisma era, precisament, Pedro de Luna (Benet XIII); tots els altres, doncs, devien el capell cardenalici a un dels dos papes rivals; si aquests papes no eren pas legítims, tampoc no ho deurien ser els cardenals creats per ells. A més, a Pisa s'havia plantejat la qüestió, que tornaria a aparèixer durant el , del conciliarisme, un corrent que considerava l'autoritat del Concili superior a la del Papa, trencant així amb la idea, sostinguda fins aleshores, del Papa com a màxim dipositari de l'autoritat a l'Església. El Concili de Constança En aplicació de les resolucions del Concili de Pisa, que obligaven el papa a convocar el concili cada tres anys, Joan XXIII convocà un concili a Roma el 1412, on s'haurien de tractar qüestions de reforma de l'Església. Ara bé, el 29 d'abril, quan començaren les sessions del concili, l'afluència era tan baixa que l'inici de la reunió s'hagué d'ajornar repetidament; al final, quan el concili es clausurà el març de 1413, la seva única resolució important fou la condemna de les doctrines de John Wycliff per herètiques. El maig de 1413, Ladislau I de Nàpols atacà els Estats Pontificis, i Joan XXIII i els seus cardenals hagueren de fugir de Roma. El papa es refugià a Florència, on demanà la protecció de l'emperador Segimon (1410-1437), qui era al Nord d'Itàlia mirant de convocar un concili que posés fi al cisma papal. El 30 d'octubre de 1413, l'emperador Segimon convidà Benet XIII, Gregori XII, Joan XXIII i tota la Cristiandat al Concili General de Constança, convocat per a l'1 de novembre de 1414. En un principi, el Concili de Constança se celebrà sota la presidència del papa Joan XXIII, i amb l'absència dels seus dos rivals. Segimon havia afavorit Joan XXIII perquè era el papa amb una obediència més àmplia, però, a partir de l'estiu de 1413 s'havia convençut que l'única solució possible per al Cisma era l'abdicació dels tres papes rivals. D'una altra banda, l'hostilitat del concili envers Joan XXIII es feu cada cop més manifesta, sobretot després que, el 20 de març de 1415, Joan XXIII fugís secretament de Constança. De fet, el 2 de març, el Concili havia obligat aquest papa a fer una promesa formal d'abdicació, reafirmada en una butlla del 8 de març. Per altra banda, a principis de gener de 1415, acudiren a Constança representants de Benet XIII per demanar una trobada del seu papa amb l'emperador; a finals d'aquell mateix mes, Gregori XII feu arribar al concili una promesa d'abdicació si els altres dos papes també abdicaven. El 29 de març de 1415, el Concili destituí Joan XXIII, no pas per heretgia sinó per simoníac, provocador del cisma i per la seva escandalosa vida. Carlo I Malatesta, senyor de Rímini, comunicà al concili que Gregori XII estava disposat a abdicar si s'acceptaven les seves condicions que eren convocar ell de nou el concili i que les reunions no les presidissin ni Joan XXIII ni cap representant seu. El 4 de juliol de 1415, es produí l'abdicació de Gregori XII. Després de la destitució de Joan XXIII i de l'abdicació de Gregori XII, l'únic obstacle que quedava per resoldre el Cisma era l'obstinació de Benet XIII. Com que aquest papa havia insistit en la necessitat d'entrevistar-se personalment amb ell, l'emperador Segimon I i un grup de delegats de Constança van anar a Perpinyà, on es trobaren que Benet XIII no estava gens disposat a abdicar. Aviat, però, fou abandonat pels regnes que li donaven suport: la Corona d'Aragó, Castella i Navarra, els quals, pel Conveni de Narbona (13 de desembre de 1415) es van comprometre a col·laborar amb el Concili de Constança per aconseguir la destitució de Benet XIII i l'elecció d'un nou papa. Llavors, Sant Vicent Ferrer, fins aleshores el més ferm defensor de Benet XIII i el seu confessor personal, el va abandonar per perjur. El 4 de febrer de 1416, el Concili va confirmar el Tractat de Narbona, l'execució immediata dels quals fou ajornada arran de la fugida de Benet XIII de Perpinyà cap a Peníscola (13 de novembre de 1415), on fins a la seva mort va mantenir que el legítim papa era ell. En la trenta-setena sessió del Concili (26 de juliol de 1417), Benet XIII fou destituït per perjur, cismàtic i heretge. Un cop eliminats els papes rivals, calia procedir a l'elecció d'un nou pontífex; ara bé, era evident que la forma habitual d'elecció del papa, mitjançant un conclave dels cardenals, no se seguiria pas; en primer lloc, perquè el Concili culpava els cardenals de la prolongació del cisma i també perquè els acusava dels abusos i incorreccions de la cúria romana. Per altra banda, entre els pares conciliars, n'hi havia que consideraven més prioritari la reforma del govern de l'Església que no pas l'elecció d'un nou papa, mentre que d'altres consideraven monstruosa la idea de l'existència de l'Església sense el seu cap visible. Al final, es decidí prioritzar l'elecció d'un nou papa qui, però, s'hauria de comprometre a endegar programes de reforma eclesiàstica. El nou papa hauria de ser elegit conjuntament pels cardenals i per un grup de trenta-sis delegats del Concili, sis per cadascuna de les nacions; finalment, el 8 de novembre de 1417, aquesta comissió elegí com a nou papa el cardenal romà Odó Colonna -Martí V (1417-1431)-, el qual, com que només era subdiaca, hagué de ser creat immediatament diaca, prevere i bisbe, abans de la seva coronació, que tingué lloc el 21 de novembre de 1417. Quan el Concili fou clausurat (22 d'abril de 1418), Martí V va rebutjar invitacions de fer estada a Avinyó o en algunes ciutats alemanyes i es dirigí cap a Florència; finalment, el 28 de setembre de 1420, Martí V entrà a Roma i s'instal·là al Vaticà. Climent VIII de Peníscola Poc abans de morir a Peníscola, Benet XIII va crear cardenals als quals encomanà l'encàrrec d'elegir-li un successor. El juny de 1423, reunits a Peníscola, tres cardenals de Benet XIII elegiren papa l'eclesiàstic aragonès Gil Sanxis Munyós i Carbon -Climent VIII (1423-1429)-; ara bé, Jean Carrier, un altre cardenal de Benet XIII rebutjà l'elecció de Peníscola i es proclamà papa ell mateix amb el nom de Benet XIV. La cort papal de Climent VIII, que esperà a coronar-se papa fins al 1426, sempre fou precària, ja que estigué mancada de diners. Alfons el Magnànim amenaçà el papa Martí V amb reconèixer Climent VIII si s'oposava a la seva política italiana; per això, un cop Martí V li concedí la investidura del regne de Nàpols, Alfons el Magnànim envià Alfons de Borja a Peníscola a demanar a Climent VIII que abdiqués, cosa que feu solemnement a Peníscola el 26 de juliol de 1429; i així, posà fi al darrer episodi del Cisma d'Occident. Després, es presentà al legat papal, el cardenal Pere de Foix, resident a Sant Mateu del Maestrat, i l'agost, Martí V nomenà Gil Sanxis Munyós bisbe de Mallorca, càrrec del qual no va poder prendre possessió fins al 1431, ja que, anteriorment, el legat papal havia nomenat bisbe de Mallorca el monjo de Ripoll Galceran Albert; en el plet que es generà sobre el bisbat de Mallorca, Martí V fallà a favor de Gil, qui no es presentà a Mallorca fins al 1433. Referències Baixa edat mitjana


text: En fitosociologia Cyclamini-Quercetum és una associació que pertany a l'aliança de Quercion ilicis. És l'alzinar balear. De fet, només es troba a Mallorca i Menorca. Guarda moltes semblances amb l'alzinar litoral (del Viburno tini-Quercetum illicis o de lAsplenio onopteridis-Quercetum illicis), malgrat que li'n manquen espècies força característiques com el marfull, l'aladern o l'aladern fals. Aquest empobriment, el supleix amb plantes endèmiques que li atorguen una personalitat innegable. Això fa que el sotabosc es presenti menys imposant. Aquest empobriment es compensa amb espècies de la màquia i comunitats obertes de zones més eixutes com el fraret, el llistó o el càrritx. Les plantes característiques d'aquesta associació són: Cyclamen balearicum Rubia peregrina subsp. longifolia Smilax aspera subsp. balearica Cneorum tricoccon (a Mallorca) Phillyrea latifolia subsp. media var. rodriguezii (Menorca) Carex halleriana subs. bracteosa (Menorca) Myrtus communis (Menorca) L'activitat ramadera intensa que han sofert al llarg dels segles les illes fa difícil de precisar amb rigor el paper veritable de les plantes de la màquia al si de l'alzinar. Referències Bolòs, O. de et Molinier, R. (1958). Recherches phytosociologiques dans l'île de Majorque. Collect. Bot. V (III): 699-865. Barcelona. Bolòs, O. de, Molinier, R. et Montserrat, P. (1970). Observations phytosociologiques dans l'île de Minorque. Act. Geobot. Barcin., 5. Com. SIGMA, 191, Barcelona. Enllaços externs Cyclamen balearicum. Rubia peregrina subsp. longifolia. Smilax aspera subsp. balearica. Cneorum tricoccon (a Mallorca). Phillyrea latifolia subsp. media var. rodriguezii (Menorca). Myrtus comunis (Menorca). Associacions vegetals de les Illes Balears


text: El cicle de l'aigua o cicle hidrològic és la circulació contínua de l'aigua, sota diferents estats entre l'oceà, l'atmosfera i la litosfera. Descriu els fenòmens d'evaporació, formació de núvols, precipitació, escorrentia, filtració.... El volum total de l'aigua és constant, però la distribució i la forma (aigua, vapor, gel) canvia en permanència. És un dels factors importants en el temps i el clima. L'aigua de la Terra es troba en la major part en forma líquida, en oceans i mars, en l'aigua de superfície als continents amb forma de llacs i cursos d'aigua o en els aqüífers subterranis. La segona fracció és la de l'aigua acumulada com gel en principalment en les glaceres al pol nord i sud, i una fracció petita a les glaceres de muntanyes i la banquisa. Finalment, una fracció menor està present en l'atmosfera en estat gasós (com vapor) o als núvols, format de gotes o de cristalls de gel suspeses en l'aire. La fracció atmosfèrica és molt important per a la circulació horitzontal de l'aigua que s'assegura un subministrament permanent d'aigua a les regions de la terra ferma allunyades dels oceans. L'energia del sol evapora l'aigua de superfície. Una molècula d'aigua roman uns deu dies en l'atmosfera. En ascendir, baixa la temperatura per la qual cosa el vapor es condensa en petites gotes. La major part de les gotes acumulades tornen a la terra en forma de pluja. L'aigua de les precipitacions cau i infiltra cap als aqüífers, s'evapora de nou per les plantes o escorre cap als rius i llacs. Té un paper important en el metabolisme de les plantes i animals. L'aigua per consum humà ha pujat de 0,8 milió m3 per any el 1901 fins a 4 milions m3 el 2022. El consum per dia és molt inegal: sumant el volum d'aigua de reg, ús industrial i ús personal, varia d'una mitjana de 33 litres per habitant a la República Democràtica del Congo fins a gairebé 6000 litres al Xile. L'aigua de la hidrosfera procedeix de la desgasificació pels processos del vulcanisme del mantell terrestre, que en conté grans quantitats. Les erupcions volcàniques en les zones de subducció contenen més del 90% de vapor d'aigua i gel. Una part de l'aigua pot tornar al mantell amb els sediments oceànics, durant la subducció de les plaques oceànics. Cicle hidrològic L'aigua existeix a la Terra en tres estats: sòlid (gel o neu), líquid i gasós. Oceans, rius, núvols i pluja estan en constant canvi: l'aigua de la superfície s'evapora, l'aigua dels núvols precipita, la pluja es filtra per la terra, etc. No obstant això, la quantitat total d'aigua al planeta no canvia. La circulació i conservació d'aigua a la Terra es diu cicle hidrològic, o cicle de l'aigua. El cicle hidrològic està dividit en dos cicles: el cicle intern i el cicle extern. El cicle intern consisteix en el següent: l'aigua d'origen magmàtic, formada mitjançant reaccions químiques a l'interior de la terra, surt a través de volcans i fonts hidrotermals i es barreja amb l'aigua externa. S'acaba quan l'aigua dels oceans s'introdueixen per les zones de subducció fins al mantell. Quan es va formar, fa aproximadament quatre mil cinc-cents milions d'anys, la Terra ja tenia en el seu interior vapor d'aigua. Al principi, era una enorme bola en constant fusió amb centenars de volcans actius en la seva superfície. El magma, carregat de gasos amb vapor d'aigua, va emergir a la superfície gràcies a les constants erupcions. Després la Terra es va refredar, el vapor d'aigua es va condensar i va caure novament al sòl en forma de pluja. La precipitació és irregular i la distribució s'estudia per la meteorologia i la climatologia. El cicle hidrològic extern comença amb l'evaporació de l'aigua de superfície. A mesura que s'eleva, l'aire humitejat es refreda i el vapor es condensa en aigua. Les gotes s'ajunten i formen un núvol. Després cauen pel seu propi pes: és la precipitació. Si en l'atmosfera fa molt fred, l'aigua cau com a neu o calamarsa. Si és més càlida, cauran gotes de pluja. Cada any s'evaporen a tota la Terra 517.000 km3 d'aigua. Al nivell mundial, aquest volum equival al volum de l'aigua que torna sota forma de pluja, però només 10% d'aquesta precipitació cau en la terra ferma. Una part de l'aigua que arriba a la superfície terrestre serà aprofitada per la biosfera: plantes, animals i microorganismes; una altra escorrerà forma l'aigua de superfície: rius, llacs o oceans. A aquest fenomen se li coneix com escorrentia. Un tercera part es traspua pel sòl i forma aqüífers o capes d'aigua subterrània, conegudes com capes freàtiques. Aquest procés és l'infiltració. La permeabilitat del sòl influeix molt en la capacitat d'infiltració. Sòls argilencs, compactats per l'activitat humana o desproveïts de vegetació, absorbeixen molt poca aigua i aquesta esscorre veloç pels vessants i els empobreix cada vegada més, el que pot arribar fins al punt de desertificació. De la capa freàtica, de vegades, l'aigua brolla en la superfície en forma de font. Tard o d'hora, tota aquesta aigua tornarà novament a l'atmosfera, però certs aqüífers fondos tenen milers d'anys. Un aspecte a destacar en el cicle hidrològic és el seu paper en el transport de substàncies: La pluja caiguda dissol i arrossega sals cap al mar, on es concentren i precipiten. Els sediments formats entren en els cicles geològics diagenètics. En el seu conjunt el cicle hidrològic es pot considerar com una operació de lixiviació a escala planetària. També té un paper en l'erosió mecànica o química. Un percentatge molt petit de l'aigua que arriba als continents és aprofitat per l'home. El consum humà ha augmentat D'aquesta quantitat el reg gastava un 73%, la indústria un 21% i els usos domèstics i recreatius un 6%.. Reciclatge d'aigües profundes El cicle d'aigües profundes (també anomenat cicle geològic de l'aigua) és l'intercanvi d'aigua amb el mantell de la Terra, a través de zones de subducció i activitat volcànica, i es distingeix del cicle de l'aigua per damunt i en la superfície del planeta en el cicle hidrològic. El procés de reciclat d'aigües profundes implica que l'aigua que ingressa al mantell és arrossegada cap avall mitjançant la subducció de les plaques oceàniques (un procés conegut com regasat) que s'equilibra amb l'aigua que s'allibera en les dorsals oceàniques (desgassificació). Aquest és un concepte cabdal en la comprensió de l'intercanvi d'aigua a llarg termini entre l'interior de la terra i l'exosfera i el transport d'aigua continguda en minerals hidratats. Segons certes recerques, un desequilibri en el reciclatge d'aigües profundes podria afectar els nivell del mar. Processos del cicle hidrològic El cicle de l'aigua és un l'ecosistema complex en el qual intervenen tota una sèrie de factors naturals o antropogènics. Per la seva banda, el cicle hidrològic presenta certa dependència d'una atmosfera poc contaminada i d'un grau de puresa de l'aigua per al seu desenvolupament convencional, i d'una altra manera el cicle s'entorpiria pel canvi en els temps d'evaporació i condensació. Els principals processos implicats en el cicle de l'aigua són: Evaporació: L'aigua s'evapora en la superfície oceànica i també pels organismes, en el fenomen de la transpiració en plantes i suoració en animals. Els éssers vius, especialment les plantes, contribueixen amb un 10 % a l'aigua que s'incorpora a l'atmosfera. Molt rarament passa directament de l'estat de gel al vapor, l'anomenada la sublimació, el que ocorre a la superfície de les glaceres o la banquisa. Condensació: L'aigua en forma de vapor puja i es condensa formant les núvols, constituïdes per aigua en gotes minúscules. Precipitació: Es produeix quan les gotes d'aigua, que formen els núvols, es refreden accelerant la condensació i unint-se les gotes d'aigua per formar gotes majors que acaben per precipitar-se a la superfície terrestre en raó al seu major pes. La precipitació pot ser sòlida (neu o calamarsa) o líquida (pluja). Infiltració: Ocorre quan l'aigua que aconsegueix el sòl, penetra a través dels seus porus i passa a ser subterrània. La proporció d'aigua que s'infiltra i la que circula en superfície (vessament) depèn de la permeabilitat del substrat, del pendent i de la cobertura vegetal. Part de l'aigua infiltrada torna a l'atmosfera per evaporació o, més encara, per la transpiració de les plantes, que l'extreuen amb arrels més o menys extenses i profundes. Una altra part s'incorpora als aqüífers, nivells que contenen aigua estancada o circulant. Part de l'aigua subterrània aconsegueix la superfície allí on els aqüífers, per les circumstàncies topogràfiques, intersequen (és a dir, tallen) la superfície del terreny. Escorrentia: Aquest terme es refereix als diversos mitjans pels quals l'aigua líquida es llisca costa avall per la superfície del terreny. En els climes no excepcionalment secs, inclosos la majoria dels anomenats desèrtics, el vessament és el principal agent geològic d'erosió i de transport de sediments. Circulació subterrània: Es produeix a favor de la gravetat, com el vessament superficial, de la qual es pot considerar una versió. Es presenta en dues modalitats: Primer, la que es dóna a la zona vadosa, especialment en roques karstificades, com són sovint les calcàrias, i és una circulació sempre pendent a baix. Segon, la que ocorre en els aqüífers en forma d'aigua intersticial que omple els porus d'una roca permeable, de la qual pugues fins i tot remuntar per fenòmens en els quals intervenen la pressió i la capil·laritat. Fusió: quan la temperatura puja, la neu es desglaça i passa a estat líquid o esdevé pluja. Condensació: Quan la temperatura a l'interior d'un núvol baixa per sota de 0 °C, el vapor o l'aigua es congelen. Es precipita en forma de neu o calamarsa. Per formar neu l'aigua del núvol es solidifica a baixa altura. Durant la congelació es formen flocs de cristalls de gel polimòrfics La calamarsa o pedra quan el diàmetre és superior a 5 mm, és l'ascens ràpid de les gotes d'aigua del núvol a gran altitud que congelen. Quan sobre la superfície del mar es produeix una tromba marina (espècie de tornado que es produeix sobre la superfície del mar quan està molt caldejada pel sol) aquest gel s'origina en l'ascens d'aigua per adherència del vapor i aigua al nucli congelat de les grans gotes d'aigua. Compartiments i intercanvis d'aigua L'aigua es distribueix desigualment entre els diferents compartiments, i els processos pels quals aquests intercanvien l'aigua es donen a ritmes heterogenis. El major volum correspon a l'oceà, seguit del gel glacial i després per l'aigua subterrània. L'aigua dolça superficial representa solament una petita fracció i encara menor l'aigua atmosfèrica (vapor i núvols). El temps de permanència d'una molècula d'aigua en un compartiment és major quant menor és el ritme amb què l'aigua abandona aquest compartiment (o s'incorpora a ell). És notablement llarg en els casquets glacials, on arriba per una precipitació característicament escassa, abandonant-los per la pèrdua de blocs de gel en els seus marges o per la fusió a la base de la glacera, on es formen petits rius o rierols que serveixen de sobreeixidor a la fosa del gel en el seu desplaçament a causa de la gravetat. El compartiment on la permanència mitjana és més llarga, aparti l'oceà, és el dels aqüífers profunds, alguns dels quals són «aqüífers fòssils», que no es renoven des de temps remots. El temps de permanència és particularment breu per a la fracció atmosfèrica, que es recicla en només uns dies. El temps mitjà de permanència és el quocient entre el volum total del compartiment o dipòsit i el cabal de l'intercanvi d'aigua (expressat com a volum partit per temps); la unitat del temps de permanència resultant és la unitat de temps utilitzada en expressar el cabal. Energia de l'aigua El cicle de l'aigua dissipa —és a dir, consumeix i degrada— una gran quantitat d'energia, la qual és aportada gairebé per complet per la insolació. L'evaporació és deguda a l'escalfament solar i animada per la circulació atmosfèrica, que renova les masses d'aire, i que és al seu torn deguda a diferències de temperatura igualment dependents de la insolació. Els canvis d'estat de l'aigua requereixen o dissipen molta energia, per l'elevat valor que prenen la calor latent de fusió i la calor latent de vaporització. Així, aquests canvis d'estat contribueixen a l'escalfament o refredament de les masses d'aire, i al transport net de calor des de les latituds tropicals o temperades cap a les fredes i polars, gràcies al com és més suau en conjunt el clima de la Terra. Balanç de l'aigua Si menyspreem les pèrdues i els guanys deguts al vulcanisme i a la subducció, el balanç total és zero. Però si ens fixem en els oceans, es comprova que aquest balanç és negatiu; s'evapora més del que precipita en ells. I en els continents hi ha un superàvit; és a dir que es precipita més del que s'evapora. Aquests dèficit i superàvit es compensen amb els vessaments, superficial i subterrània, que aboquen aigua del continent al mar. El càlcul del balanç hídric pot realitzar-se sobre qualsevol recipient hídric, des del balanç hídric global del planeta fins al d'una petita tolla, però sol aplicar-se sobre les conques hidrogràfiques. Aquests balanços es fan per a un determinat període. Quan es consideren períodes llargs, la majoria dels sistemes presenten un balanç nul, és a dir les sortides igualen les entrades. L'aigua i l'erosió L'aigua causa erosió mecànica i química. L'aigua de superfície transforma i transporta grans peces de sediment: roques es trenquen, esdeven codols i finalment sorra. En les zones fredes, l'aigua estancada expandeix quan gela i pot crear fissures. El cicle hidrològic, transporta sòlids i gasos en dissolució. El carboni, el nitrogen i el sofre, elements tots ells importants per als organismes vivents, uns són volàtils (alguns com a compostos) i solubles, i per tant, poden desplaçar-se per l'atmosfera i realitzar cicles complets, semblants al cicle de l'aigua i altres sol solubles pel que solament recorren la part del cicle en què l'aigua es manté líquida. La pluja que cau sobre la superfície del terreny conté gasos i sòlids en dissolució. L'aigua que passa a través de la zona insaturada de humitat del sòl recull diòxid de carboni de l'aire i del sòl i d'aquesta manera augmenta de acidesa. Aquesta aigua àcida, en arribar en contacte amb partícules de sòl o roca mare, dissol algunes sals minerals. Si el sòl té un bon drenatge, el flux de sortida de l'aigua freàtica final pot contenir una quantitat important de sòlids dissolts, que aniran finalment al mar. En algunes regions el sistema de drenatge té la seva sortida final en un mar interior, i no en l'oceà, són les trucades conques endorreiques. En tals casos, aquest mar interior s'adaptarà per si mateix per mantenir l'equilibri hídric de la seva zona de drenatge i l'emmagatzematge en el mateix augmentarà o disminuirà, segons que el vessament sigui major o menor que l'evaporació des del mateix. Com l'aigua evaporada no conté cap sòlid dissolt, est queda en el mar interior i el seu contingut salí va augmentant gradualment. Si l'aigua del sòl es mou en sentit ascendent, per efecte de la capil·laritat, i s'està evaporant en la superfície, les sals dissoltes poden ascendir també en el sòl i concentrar-se en la superfície, on és freqüent veure en aquests casos un estrat blanquinós produït per l'acumulació de sals. Quan s'afegeix aigua de reg, l'aigua és transpirada, però les sals que hi hagi en aquesta queden en el sòl. Si el sistema de drenatge és adequat, i se subministra suficient quantitat d'aigua a l'excés, com sol fer-se en la pràctica del reg superficial, i algunes vegades amb el reg per aspersió, aquestes sals es dissoldran i seran arrossegades al sistema de drenatge. Si el sistema de drenatge falla, o la quantitat d'aigua subministrada no és suficient per al rentat de les sals, aquestes s'acumularan en el sòl fins a tal grau en què les terres poden perdre la seva productivitat. Est seria, segons alguns experts, la raó del decaïment de la civilització Mesopotàmica, irrigada pels rius Tigris i Eufrates amb un excel·lent sistema de reg, però amb deficiències en el drenatge. Canvis al llarg del temps El cicle de l'aigua descriu els processos que impulsen el moviment de l'aigua al llarg de la hidrosfera. No obstant això, hi ha molta més aigua "emmagatzemada" durant llargs períodes de la qual realment es mou al llarg del cicle. Els dipòsits de la gran majoria de l'aigua de la Terra són els oceans. S'estima que dels 1.386.000.000 km3 del subministrament d'aigua del món, al voltant d'1.338.000.000 km3 s'emmagatzemen en els oceans, o al voltant del 97%. També s'estima que els oceans subministren al voltant del 90% de l'aigua evaporada que entra en el cicle de l'aigua. Durant els períodes climàtics més freds, es formen més capes de gel i glacials, i una quantitat suficient del subministrament global d'aigua s'acumula en forma de gel per disminuir les quantitats en altres parts del cicle de l'aigua. El contrari és cert durant els períodes càlids. Durant l'última edat de gel, les glaceres van cobrir gairebé un terç de la massa terrestre de la Terra i el resultat va ser que els oceans estaven aproximadament 122 m més baixos que en l'actualitat. Durant l'última "ona càlida" global, fa uns 125.000 anys, els mars estaven uns 5,5 m més alts del que estan ara. Fa uns tres milions d'anys, els oceans podrien haver estat fins a 50 m més alts. El consens científic expressat en el Resum per formuladors de polítiques del Grup Intergovernamental sobre el Canvi Climàtic (IPCC) de 2007 és que el cicle de l'aigua continuarà intensificant-se al llarg del segle XXI, encara que això no significa que les precipitacions augmentaran en totes les regions. A les àrees terrestres subtropicals, llocs que ja són relativament secs, es preveu que les precipitacions disminueixin durant el segle XXI, la qual cosa augmentarà la probabilitat de sequera. Es projecta que l'assecat serà més fort prop dels marges cap als pols dels subtropicals (per exemple, la conca del Mediterrani, Sud-àfrica, el sud d'Austràlia i el sud-oest dels Estats Units).). S'espera que augmentin les precipitacions anuals a les regions gairebé equatorials que tendeixen a ser humides en el clima actual, i també en les latituds altes. Aquests patrons a gran escala estan presents en gairebé totes les simulacions de models climàtics realitzades a diversos centres d'investigació internacionals com a part de la Quarta Avaluació de l'IPCC. En l'actualitat existeix àmplia evidència que l'augment de la variabilitat hidrològica i el canvi en el clima ha tingut i seguirà tenint un impacte profund en el sector de l'aigua a través del cicle hidrològic, la disponibilitat d'aigua, la demanda d'aigua i l'assignació d'aigua a nivell mundial, regional, de conca i local. Investigació publicada en 2012 a Science, basada en la salinitat de la superfície de l'oceà durant el període 1950-2000 confirmen aquesta projecció d'un cicle global de l'aigua intensificat amb àrees salades tornant-se més salines i àrees més fresques tornant-se més fresques durant el període: "La termodinàmica fonamental i els models climàtics suggereixen que les regions seques es tornaran més seques i les regions humides es tornaran més humides en resposta a l'escalfament. Els esforços per detectar aquesta resposta a llarg termini en observacions superficials disperses de pluja i evaporació segueixen sent ambigües. Vam mostrar que els patrons de salinitat de l'oceà expressen una petjada identificable d'un cicle de l'aigua que s'intensifica. Els nostres canvis de salinitat de la superfície global observats durant 50 anys, combinats amb els canvis dels models climàtics globals, presenten evidència sòlida d'un cicle global de l'aigua intensificat a una taxa de 8 ± 5% per grau d'escalfament de la superfície. Aquesta taxa és el doble de la resposta projectada pels models climàtics de la generació actual i suggereix que es produirà una intensificació substancial (16 a 24%) del cicle global de l'aigua en un futur món 2 °C a 3 °C més càlid." Un instrument transportat pel satèl·lit SAC-D Aquarius, llançat al juny de 2011, va mesurar la salinitat global de la superfície del mar. La reculada de les glaceres també és un exemple d'un cicle de l'aigua canviant, en el qual el subministrament d'aigua a les glaceres a partir de les precipitacions no pot mantenir-se al dia amb la pèrdua d'aigua per la fosa i sublimació. La reculada glacial des de 1850 ha estat molt significatiu. Les activitats humanes que alteren el cicle de l'aigua inclouen: agricultura indústria alteració de la composició química de l'atmosfera construcció de preses desforestació i repoblament bombatge d'aigua freàtica extracció d'aigua dels rius urbanització que accelera l'escorrentia per la impermeabilització excessiva. Cicle urbà de l'aigua Una part de l'aigua és desviada per les activitats humanes: conreu, indústria i ús domèstic i recreatiu. El cicle urbà comença amb la captació d'aigua: es fan servir aigües de superfície, aigües freàtiques o aigües dessalinitzats. Segons la qualitat, passa uns processos per fer-la potable: filtratge, osmosi, desinfecció. Passa a un dipòsit o torre d'aigua cap a la xarxa de distribució. Després del consum passa al clavegueram a un centre de depuració. Segons la qualitat de la depuració, s'evacuar per les rieres o es fa servir per exempla per al reg. La mateixa activitat humana crea un doble perjudici ambiental en cicle de l'aigua: altera l'escorrentia i la composició de l'aigua. Impermeabilització del sòl La impermeabilització del sòl és una conseqüència de moltes activitats humanes: urbanització, construcció de carreteres, canalització o intubació de rius... Té com a efecte reduir o suprimir la conductivitat hidràulica del sòl que ja no pot filtrar ni absorbir l'aigua de pluja ni tampoc bescanviar gasos. Té un efecte negatiu en l'ecosistema i destrueix biòtops vitals. L'evacuació massa ràpida augmenta el risc de riuades. A més, l'aigua es càrrega de contaminants (hidrocarburs) i microplàstics. La mescla d'aigua de pluja pol·luïda amb aigües negres al clavegueram crea problemes a les depuradores. Encara massa sovint, per manca de capacitat, en cas de pluja intensiva, l'aigua arriba sense depurar als rius i al mar. Pol·lució Per les aigües negres, les més pol·luïdes, un tractament depurador és menester abans de tornar-les al medi en bones condicions. Si la natura sap regenerar aigua amb excrements, l'augment del volum per la densitat de la població, la destrucció de l'habitat de les plantes, l'assecament dels aiguamolls i el pol·luents biològics (agents infecciosos, restes de medicaments), químics o tòxics per als microorganismes depuradors, han fet que tot sol, la natura no sap resoldre el problema. Cicle forestal de l'aigua El cicle de l'aigua al bosc forma un ecosistema que té particularitats diferents del cicle de l'aigua en general. D'una banda, a més de la mena del volum i el ritme de precipitació determina quin bosc pot créixer. D'altra banda, el bosc té un impacte important en el cicle de l'aigua de pluja. Té un paper important per a emmagatzemar l'aigua o modular-ne l'evacuació pels cursos d'aigua així com per a traspuar els aqüífers fondos. Per l'evapotranspiració, el bosc contribueix a crear núvols i precipitació. Paper dels oceans en el cicle hidrològic Una part de l'aigua de superfície de les mars i oceans, escalfada pel sol s'evapora. Aquest procés té lloc especialment en les zones orientals dels oceans on bufen els vents alisis que, procedents de latituds mitjanes, duen aire fred que s'escalfa en arribar als tròpics, fent baixar-ne la humitat relativa. L'aire sec, en contacte amb l'aigua del mar, fa que aquesta s'evapori fàcilment de manera que la humitat relativa de l'aire marí puja fins a la saturació. Al mateix temps l'evaporació de l'aigua superficial se'n augmenta la salinitat. L'aire calent, saturat d'humitat, puja en arribar a les costes occidentals, sobretot si són muntanyoses, i es refreda per l'expansió adiabàtica se sobresatura, el que genera intenses precipitacions. També un recorregut molt llarg de l'aire calent i humit sobre l'oceà facilita la formació de tempestes tropicals que segons la zona geogràfica, poden transformar-se en huracans o tifons. Aquests poden descarregar grans volums d'aigua en forma de pluja ssobretot a les costes occidentals. Cada any a l'oceà s'evaporen uns 517.000 km3, sobre la terra s'estima en uns 70.000 km3. Com que la superfície dels oceans és d'uns 360 milions de km2, l'evaporació oceànica representa cada any aproximadament 1 m d'aigua. Una part de l'aigua evaporada de l'oceà (uns 460.000 km3 per any) retorna amb la precipitació sobre l'oceà mentre que les vents bufen uns 120.000 km3 sobre la terra. La diferència entre la precipitació i l'evaporació sobre els continents (43.000 km3) i formen el volum de precipitació que continua el cicle de l'aigua. Aquest mecanisme genera en l'oceà importants gradients de salinitat. L'evaporació dels oceans, en les zones orientals, dona lloc a una salinitat més alta que la de les zones occidentals, afectades per les importants descàrregues fluvials. Les aigües superficials menys salades però calentes de les vores occidentals dels oceans es desplacen cap als pols mentre que les aigües més salades de les vores occidentals flueixen cap a l'equador. Aquesta circulació oceànica és compatible amb la circulació atmosfèrica de signe anticiclònic en les zones subtropicals en ambdós hemisferis. Per altra banda, l'aigua superficial oceànica, a altes latituds, s'evapora molt intensament per l'aire fred però sec que arriba de les zones polars. Això genera, especialment a l'oceà Atlàntic nord, aigua molt freda i densa que cau fins a prop del fons i omple les grans fondàries de l'oceà per on escorre lentament cap al sud, en direcció a la zona adjacent al continent antàrtic que envolta, i subministra aigua fonda als tres oceans. Les aigües de mitja fondària pugen lentament, en el decurs de llur viatge al voltant del món, o ràpidament en els llocs on la hidrodinàmica així ho determina, donant lloc als fenòmens d'aflorament costaner o equatorial que acceleren el cicle hidrològic uns quants centenars d'anys després d'haver-lo començat a l'oceà Atlàntic nord. Vegeu també Pou artesià Referències Cicles biogeoquímics Hidrologia