text: Cabell rapat El rapat pot ser total, eliminant els cabells de tot el crani o parcial, com en la tonsura o les crestes i mohicans. Sol rapar-se el cap usant una maquineta especial per tallar els cabells, anomenant el tall segons el nivell de rapat que determinen les pintes de la maquineta, així doncs es diu: rapat al "0", a "1", al "2" coincidint amb l'ús d'una fulla de tipus "0", tipus "1", tipus "2" i així consecutivament. Cal notar que el nombre de la fulla sol indicar de forma aproximada la longitud final del cabell després del seu ús. També pot arribar a rapar-se amb fulla el que anomenaríem més correctament un afaitat. Sovint qui es rapa els cabells ho sol ferper raó de la seva facilitat de manteniment i cures. És per això popular entre aquells que busquen un tall fresc i fàcil de mantenir. Visual i estèticament rapar-se defineix els trets facials i fa semblar la mandíbula més ampla. També és característic per alguns homes, rapar-se, per dissimular els primers estralls de la calvície. El pèl rapat és un pentinat que està sent utilitzat amb gran freqüència en les passarel·les de moda, ja que sol ressaltar els trets masculins i les faccions de la cara, assenyalant també que aporta un aspecte net i fresc. Connotacions[modifica | modifica el codi] Ja que per a la majoria de civilitzacions del món la quotidianitat ha estat deixar-se els cabells créixer, el seu contrari, rapar-se els cabells sempre ha tingut alguna connotació. Ja que el pèl rapat necessita menys atencions, que podrien ser considerats vanitosos, ia més serveix per evitar la infecció de polls algunes civilitzacions primitives l'han sacralitzat. Entre aquests hi ha els egipcis, els quals per evitar malalties es rapaven i preferien utilitzar perruques. També alguns sacerdots orientals el tenen al zero. Al Perú s'acostuma a tallar-li el pèl al zero a un home que acaba d'ingressar a la universitat, En l'antiguitat[modifica | modifica el codi] En l'actualitat i en les cultures occidentals, el pentinat de les dones és símbol de feminitat i bellesa. Per això no poques dones es rapen per evidenciar que són més que objectes de bellesa.[1] No obstant això, en l'antiguitat, això no va ser sempre així. Les noies basques havien de dur els cabells rapats, amb tan sols una afegitó a la part inferior del darrere del cap, fins que contraguessin matrimoni. Arnold von Harff, pelegrí jacobeo al seu pas per Navarra el 1499 deia: ... al País Basc les dones porten el cap embenat per dalt com ho fan en països pagans i porten generalment pells fetes de manera estranya: a més les serventes i les noies van sempre en públic amb el cap rapat i a l'aire lliure al carrer. Això coincideix amb alguna cosa que diu Estrabó citant Artemidoro sobre la forma de pentinar de les dones iberes: Algunes es rapen tant la part davantera del crani que brilla més que el front. Altres dones, posant-sobre el cap una columneta d'un peu més o menys d'alt, trenen entorn el cabell i després el cobreixen amb un vel negre Per remarcar la impersonalització i també per motius d'igiene, a l'exèrcit se sol "rapar" als nous reclutes, reduint la cura estètica.


source: fineweb

text: Diodot II de Bactriana El seu pare estava en guerra contra els parts aliat a Seleuc II Cal·línic, però Demetri II, sentint-se amenaçat si Seleuc II guanyava la guerra, hi va fer les paus i s'hi va aliar. La derrota de Seleuc II va garantir la independència de Bactriana (i la de Pàrtia). Un Antíoc Nicàtor de Bactriana que apareix vers 230/225 aC en algunes monedes no ha pogut estar enllaçat amb els Diodots i la seva mateix existència com a rei és incerta (podria ser un rebel o usurpador). Referència[modifica | modifica el codi] - Justí XLI


text: Partit Liberal Fusionista El Partit Liberal Fusionista (en llengua castellana Partido Liberal Fusionista) (o simplement Partit Liberal) fou un dels dos partits, juntament amb el Partit Conservador, que participaren en el sistema turnista imposat per la Restauració borbònica de 1874. Aquest partit polític espanyol fundat el 1880, al voltant del grup constitucional de Práxedes Mateo Sagasta, agrupà els sectors liberals més progressistes i fins i tot de centreesquerra que no es trobaven dins el moviment republicà. Ideològicament no es diferenciava gaire del Partit Conservador, tot i que accentuava alguns dels principis liberals, com l'establiment del sufragi universal masculí el 1890, que no fou efectiu per l'acció desvirtuadora del caciquisme; i es mostrava menys autoritari quan exercia el poder. Quan va morir Alfons XII el 1885, Sagasta i Cánovas del Castillo arribaren a un acord mitjançant el Pacte del Pardo de 1885 per a turnar-se en el poder, cosa que aconseguiren que funcionés mitjançant les xarxes de caciquisme existents a les províncies i a la tupinada, el procediment de manipular els resultats de les urnes. Sagasta fou el cap indiscutible del partit fins a la seva mort el 1903. Amb la desaparició de Sagasta, cap dels seus successors aconseguí exercir un lideratge tan fort com el seu, fet pel qual afloraren diferents corrents en el si del partit. Aleshores es produí una escissió entre els centristes, dirigits pel comte de Romanones i Moret, i els radicals dirigits per José Canalejas, Eugenio Montero Ríos i el marqués de la Vega de Armijo. A l'entorn de 1910 José Canalejas aconsegueix el control i intenta portar els liberals cap a posicions més democràtiques, però el seu assassinat el novembre de 1912 truncà aquest canvi. La decadència del sistema de la Restauració portà els partits dinàstics a successives escissions i a la participació a governs de concentració fins al cop d'estat de Primo de Rivera a 1923. La repressió indiscriminada pels fets de la Setmana Tràgica es va dur un front comú contra els conservadors, amb republicans i socialistes, però finalment acabà imposant-se el lideratge de José Canalejas. Es va repetir el joc Cánovas-Sagasta amb Canalejas-Maura, però l'assassinat de Canalejas el 1912 per l'anarquista Manuel Pardiñas i les diferències personalistes a causa del lideratge entre el comte de Romanones, Manuel García Prieto i Santiago Alba Bonifaz afebliren el partit, que ja era en decadència durant la crisi del 1917, que mostrà també la ineficàcia del sistema turnista. El partit, finalment, s'enfonsà definitivament amb l'arribada de la dictadura de Miguel Primo de Rivera i Orbaneja.


text: Ideal tant per a la diversió com per al relax, Adagio Berlin Kurfurstendamm Hotel es troba a la zona de Charlottenburg de la ciutat de Berlín. El centre de la ciutat és només a i l'aeroport és només a 12 minuts. Els visitants d'aquest hotel, poden gaudir d'anar a les atraccions més importants de la ciutat: Museu Story of Berlin, Avinguda Kurfurstendamm, Museu Kathe-Kollwitz. El Adagio Berlin Kurfurstendamm Hotel, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos conserge, caixa forta, botigues a l'hotel, neteja en sec, màquina venedora. Els clients poden triar d'entre 133 habitacions, i totes desprenen una atmòsfera de pau i harmonia total. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen centre esportiu estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Adagio Berlin Kurfurstendamm Hotel.


text: Harmonització L'harmonització és una tècnica d'arranjament i de composició musical consistent a afegir una sèrie de melodies a una de preexistent perquè sonin totes conjuntament, de manera que les que s'afegeixen en el procés d'harmonització constitueixin un acompanyament de la primera. Normalment la melodia principal se situa a la part més aguda, i la resta de melodies afegides, en els registres inferiors o greus. La tècnica més habitual d'harmonització és -des que es va constituir en la forma canònica d'aprenentatge de la composició en el segle XVII- a quatre veus mixtes; és a dir: soprano, contralt, tenor, i baix. L'harmonització està subjecta a unes lleis i normes que regulen la conducció de cada una de les melodies, així com les distàncies i intervals que és adequat que hi hagi entre elles. Malgrat la denominació, que fa referència a l'harmonia i, per tant, a les relacions de simultaneïtat que hi ha entre les diferents veus, una harmonització és, sobretot, un procés de creació melòdica i, per tant, un treball polifònic que es regeix per les normes del contrapunt.


text: Us deixem aquestes imatges de tardor a la Val d'Aran, els espais de la ribera del Toran, de l'Artiga de Lin, la bassa d'Oles i Vaquèira són alguns dels retratats en aquesta ocasió. Fotografies: Ramon i Conxi Feu clic sobre les imatges per veure-les en gran.


text: Presentació La web Història Urbana de Girona mostra l'evolució de la ciutat de Girona des de la seva fundació fins a l'època moderna. És fruit dels treballs de recerca de l'equip d'arqueòlegs i historiadors dirigit per Josep Canal i integrat per Josep M. Nolla, Eduard Canal i Jordi Sagrera. Les seves recerques han estat publicades per l'Ajuntament de Girona en els vuit volms de la Història Urbana de Girona. Les actuals tecnologies, i la col·laboració entre el Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP) i la Unitat Municipal d'Anàlisi Territorial (UMAT), ens permeten presentar de manera interactiva tota aquesta informació i ho comencem fent amb una aproximació a la Girona de 1535. Continuarem presentant-vos noves reconstruccions urbanes, des de la Girona romana a la ciutat del segle XVI, amb la intenció de facilitar el coneixement del nostre passat a tothom que hi estigui interessat.


text: Cinquena columna La Cinquena o Quinta columna[1] és una part de la població d'una ciutat o país -generalment minoritària- que conspira en la clandestinitat contra el govern vigent i a favor d'un poder exterior -generalment estranger. L'origen de la denominació s'atribueix al general Mola, qui al referir-se el 1936 a les quatre columnes insurrectes que avançaven cap al nord per caure sobre Madrid durant la Guerra Civil espanyola, digué que hi havia una cinquena columna dins la ciutat, formada pels militants de dretes que treballaven clandestinament a favor de la victòria franquista. Aquest terme es va generalitzar i ha estat usat posteriorment per a descriure situacions similars en la majoria de conflictes bèl·lics. Referències[modifica | modifica el codi] - «Cinquena columna». Cercaterm del TERMCAT. Institut d'Estudis Catalans, Generalitat de Catalunya i Consorci per a la Normalització Lingüística.


text: Moviment Popular per a l'Alliberament d'Angola El Moviment Popular per a l'Alliberament d'Angola - Partit del Treball (Portuguès: Movimento Popular de Libertação de Angola - Partido do Trabalho) és un partit polític Angolès que ha dirigit el país des de la independència el 1975. El MPLA va ser fundat al desembre del 1956, a través de la fusió del Partit de Lluita Unida dels Africans a Angola (PLUA) i el Partit Comunista Angolès (PCA). Més tard d'altres moviments van emergir a dins del MPLA, com el Moviment per a la Independència Nacional d'Angola (MINA) i el Front Democràtic per a l'Alliberament d'Angola (FDLA). El partit era un dels tres moviments partidaris de la independència Angolesa de Portugal. Els altres dos eren: - el Front Nacional d'Alliberament d'Angola (FNLA), i - la Unió Nacional per la Independència Total d'Angola (UNITA). La base essencial del MPLA inclou el grup ètnic Mbundu i la burocràcia de raça mixta de la capital, Luanda. Formalment tenia enllaços amb els partits comunistes Europeus i Soviètics però ara és un membre de ple dret de la Internacional Socialista que agrupa partits de democràcia social. La branca armada del MPLA eren les FAPLA (Forces Armades per l'Alliberament d'Angola). Les FAPLA més tard van esdevenir les forces armades nacionals del país. El 1960, es va ajuntar amb el PAIGC, un partit germà de Guinea-Bissau i Cabo Verde, per dirigir un combat contra l'imperi Portuguès de l'Àfrica. El següent any, l'estès grup del protectorat CONCP va substituir el FRAIN, afegint els socis Marxistes-Leninistes FRELIMO de Moçambic i el CLSTP, precursor del MLSTP de Sao Tome i Principe. La Revolució dels Clavells del 1974 a Portugal va establir un govern militar que aviat va cesar la lluita pro-independència a Angola i va acceptar entregar el poder a una coalició dels tres moviments. La coalició ràpidament es va trencar i Angola va esclatar en un estat de guerra civil. Sud-àfrica va intervenir militarment a favor del conservador FNLA i UNITA, el Zaire i els Estats Units també van ajudar de forma important els dos grups. Cuba va desplegar milers de tropes el 1975 per ajudar el MPLA, la Unió Soviètica va ajudar-los a tots dos, Cuba i el govern del MPLA, durant la guerra. Al novembre del 1980, el MPLA ho tenia tot però va aixafar UNITA, i les forces Sud-Africanes es van retirar. El Congrés dels Estats Units va aturar la implicació de l'exèrcit dels E.U.A. al país, tement un altre pantà a l'estil Vietnam. Mantenint el control sobre Luanda i els lucratius camps petolífers de la costa Atlàntica, el MPLA va declarar la independència d'Angola a l'11 de novembre del 1975, el dia que els Portuguesos van abandonar la capital. El poeta i lluitador per la llibertat Agostinho Neto va esdevenir el primer president després de la independència, i va ser succeït per José Eduardo dos Santos el 1979. El 1976, el MPLA va adoptar el Marxisme-Leninisme com a ideologia del partit. Va mantenir estrets lligams amb la Unió Soviètica i el bloc Comunista, establint semblants polítiques econòmiques socialistes i un estat uni-partidista. Uns quants milers de tropes Cubanes va romandre al país per combatre els insurgents de UNITA i reforçar la seguretat del règim. El 1983, el MPLA va afegir Partido do Trabalho (Partit del Treball) al seu nom. La guerra civil amb UNITA, que va rebre suport divers dels E.U.A. i Sud-àfrica als anys 80, va continuar fins al 2002, quan el líder de UNITA Jonas Savimbi va ser assassinat. Els dos partits aviat va acceptar aturar el foc, i un pla va ser traçat per UNITA per desmobilitar-se i esdevenir un partit polític pacífic. A les eleccions del 1992, el MPLA-PT va guanyar el 53.74% dels vots, i 129 dels 227 membres del parlament. El MPLA-PT és actualment un membre de la Internacional Socialista. Les organitzacions de la massa majoritàra del MPLA-PT són: - Organização da Mulher Angolana (Organització de la Dona Angolesa) - União Nacional dos Trabalhadores Angolanos (Unió Nacional dels Treballadors Angolesos) - Organização dos Pioneiros de Agostinho Neto (Organització dels Pioners d'Agostinho Neto) - Juventude do MPLA (Joventut del MPLA)


text: Quan va néixer icatfm va quedar clar que el grup d’emissores de Catalunya Ràdio apostava per la innovació, un impuls que el seu director, Oleguer Sarsanedas, considerava estratègic. Al cap de poc es va anunciar que a la música clàssica li passaria el mateix. La inspiració era tan clara que l’equip que preparava el canvi s’hi referia com la “icatització” de Catalunya Música. No fa gaire explicava aquí que vaig participar en una reunió amb els professionals d’aquesta emissora on vam poder parlar dels canvis que vivim i sobre com transformen els mitjans de comunicació. La nova Catalunya Música ja és una realitat. Funciona com icatfm , és a dir que mentre escoltes la ràdio també pots “veure la ràdio” a la pantalla. Hi ha informació i enllaços, amb una galeria d’imatges. Tens la possibilitat de votar i de conversar per escrit amb el locutor del programa, pots seguir l’actualitat de la música clàssica i seguir una agenda de concerts amb mapes i calendari. Et pots subscriure a aquesta agenda amb RSS i disposar de la informació al mòbil o a la PDA... També pots comprar música, veure els rànquings i consultar a ésAdir com es pronuncia en català el nom d’un compositor o d’un intèrpret. D’entrada, vol dir que acosten la música clàssica a un públic que a poc a poc converteix l’ordinador en un transistor molt potent. A més, però, l’acció implica tot de canvis interns. Redactors i locutors han hagut de canviar els seus hàbits i acostumar-se a produir continguts visuals, a proporcionar informació que no diran pel micròfon però que els oients poden voler consultar... No ha sigut fàcil. El canvi no ho és quasi mai. Al costat de la nova Catalunya Música ja hi havia l’experiència de CatClàssica, el lloc web on s’emet una selecció de compositors i intèrprets catalans. Una combinació entre les dues emissores dóna una potència singular a aquesta proposta. I com que no en tenen prou anuncien que per l’any que ve ens volen oferir un altre pas: una ràdio a la carta. Tot plegat em fa creure que val la pena seguir els passos d’aquest equip, a més de felicitar-los.


text: Les propietats dels fruits secs són les mateixes si són torrats o no? Pel que fa al nombre de calories, quins en tenen més, els torrats o els crus? Concretament em refereixo a les avellanes, pipes de carbassa o festucs, que acostumo a comprar-los per les amanides sense torrar. A l’Encarna li ha sorgit aquest dubte mentre es preparava una amanida en la qual s’hi posa fruits secs i ens l’ha fet arribar a La Consulta. (més...)


text: Wronskià Donat un conjunt de n funcions f1, ..., fn, el Wronskià W(f1, ..., fn) es defineix com a: Això és, el determinant de la matriu construïda col·locant les funcions a la primera fila, la primera derivada de cada funció a la segona fila, i així fins a la derivada n-1, formant així una matriu quadrada. En una equació diferencial lineal de segon ordre, es pot calcular el Wronksià més fàcilment mitjançant la identitat Abeliana. El Wronskià i la independència lineal[modifica | modifica el codi] - Si el Wronskià és diferent de zero en algun punt de l'interval, llavors les funcions associades són linealment independents en aquest interval. Això és útil en diverses situacions. Per exemple, si es vol verificar que dues solucions d'una equació diferencial ordinària són linealment independents, es pot fer servir el Wronskià. Cal tenir en compte que si el Wronskià és zero uniformament al llarg de l'interval, les funciones poden o no ser linealment dependents. Sovint es creu que arreu implica dependència lineal, i no és el cas, com es pot veure en el tercer exemple. En comptes d'això: - Si un conjunt de funcions és linealment dependent en un interval, llavors el Wronskià corresponent és zero en aquest interval. Exemples[modifica | modifica el codi] - Donades les funcions i definides per x un nombre real. El Wronskià serà: - Es pot observar que no és uniformament zero, per tant aquestes funcions són linealment independents. - Donades les funcions , , i . Aquestes funcions són clarament dependents, ja que Així, el Wronskià serà zero, com es veu seguidament: - Tal com s'ha dit anteriorment, si el Wronskià és zero, no implica en general que les funcions involucrades siguin linealment dependents. Donades les funcions i ; això és, el valor absolut de . La segona funció es pot escriure com a: - Es pot comprovar que aquestes funcions són linealment independents en un interval dels reals; tanmateix, el seu Wronskià és zero:


text: Puntual a la meva cita mensual amb la revista CUINA, aquesta és la que he triat pel mes de desembre: Aquesta trufa-bombó és una alternativa ben original per oferir en els propers àpats nadalencs. La recepta és d’en Jordi Roca, que en el seu espai “i per postres” ens proposa tres bombons molt versàtils que satisfan els paladars més llaminers: bombó de xocolata i aiguardent de gerds, bombó de flor de taronger i bombó de coco i iogurt, senzill de fer i amb un contrast d’àcid làctic sorprenent. Pel gust de casa queda un xic massa dolç, penso que sense la mel ja quedaria al punt. Clar que si sou molt llaminers... A la foto de la revista els bombons tenen un color verd molt bonic que a mi no m’ha sortit, no sé quin ingredient li pot haver donat aquest color... Aquí teniu la recepta: Bon profit!


text: El vicepresident de la Comissió Europea diu que el Regne Unit ha donat una “lliçó de democràcia” a l’estat espanyol en l’acord pel referèndum d’Escòcia El vicepresident de la Comissió Europea, Joaquín Almunia, considera que el Regne Unit ha donat “una lliçó de democràcia” a l’estat espanyol amb l’acord que David Cameron i Alex Salmond van signar per pactar el referèndum d’Escòcia. En el marc del cicle de ‘Diàlegs’ organitzats per la Fundació Ernest Lluch aquest dilluns al vespre, l’eurocomissari socialista va dir també que “no és honest” dir de manera “taxativa” que Catalunya quedaria fora de la UE si assolís la independència i va recordar que “ciutadans europeus ho som tots, i un cop ets ciutadà europeu tens uns drets com a ciutadà”. L’eurodiputat va assenyalar que “la qüestió no és de blanc o negre” i té molts matisos. “No es pot donar la resposta taxativa de dir que si algú se segrega es queda fora i no sabrem res més d’ell pels segles dels segles, no és així”, va subratllar Almunia, que va recordar, a més, que formar part de la UE suposa una sèrie de drets que no es podrien perdre tan fàcilment. Ara bé, el vicepresident de l’executiu comunitari creu que, si la secessió no es fa sobre un “acord” basat en el “diàleg” entre les dues parts, seria “lògic” que l’estat espanyol “digués: ‘Miri, jo segueixo sent l’estat membre de la Unió Europea; la resta, a esperar'”. Almunia va recordar que, en cas que Catalunya acabés sortint de la UE en una primera fase, la seva adhesió en segona fase requeriria la “unanimitat dels membres”. “És una qüestió extremadament difícil amb un risc terrible”, va afegir. Almunia va fer aquestes declaracions com a resposta a una pregunta del periodista Joaquín Estefanía, que moderava l’acte. El vicepresident comunitari va exposar: “Quan es llança un debat com el que hi ha a Catalunya, a Flandes o Escòcia, s’ha de fer amb tots els elements sobre la taula, no es pot deixar res sota la taula. En aquest sentit, com tantes altres vegades, els britànics ens han donat una lliçó de democràcia. La situació és diferent, perquè no tenen una Constitució com la nostra, però han arribat a un acord i s’ha vist a Cameron i Salmond donant-se la mà i pactant la pregunta, i és una pregunta inequívoca”.


text: Consulta l’oferta de vols de Sant Sebastià a Venècia i reserva el teu bitllet d’avió en línia. Iberia et garanteix els millors preus d’última hora per a la nostra oferta de vols barats de Sant Sebastià a Venècia. Els preus mostrats corresponen a cerques de vols a de Sant Sebastià a Venècia fetes recentment per clients. Poden canviar segons la disponibilitat de places, possibles variacions de tarifes, taxes i altres suplements en el moment de fer la consulta. Els preus per trajecte són aplicables comprant bitllets d’anada i tornada. Més informació de Venècia Situada sobre 118 petites illes connectades entre si per 455 ponts, la 'ciutat dels canals' és una de les meravelles del món, declarada Patrimoni de la Humanitat per la Unesco. Si agafes un dels nostres vols barats a Venècia trobaràs un lloc de somni que et farà sentir com si deambulases pels llenços de Canaletto, Giorgione o Tintoretto, els mestres que millor van retratar la decadent bellesa veneciana. Lliure de trànsit rodat, Venècia convida a perdre-s'hi, malgrat la ingent quantitat de turistes que la visiten. A escassos minuts del centre es troben barris imprescindibles i poc transitats com Dorsoduro o Canareggio en què gaudir en soledat del misteri de la ciutat. Poblada d'imponents esglésies i palaus en la seva majoria renaixentistes i barrocs, Venècia compta amb-en paraules de Napoleó-"el saló més bell d'Europa": la Plaça de Sant Marc. Autèntic cor de la ciutat, en ella es troben alguns dels seus monuments més emblemàtics com la Basílica de Sant Marc (imponent temple d'estil bizantí), el Campanile o el Palau Ducal. Entre els palaus més destacats figuren el Ca 'd'Oro, Ca' Rezzonico, espectacular edificació barroca que acull el Museu del Barroc Venecià, o el Palazzo Fortuny, seu del museu sobre el cèlebre pintor espanyol Mariano Fortuny i Madrazo. La Basílica de Santa Maria della Salute, obra mestra barroca situada a la vora del Gran Canal, és una de les principals mostres d'arquitectura religiosa. Altres com la Basílica de Santa Maria Gloriosa dei Frari, la de Sant Giorgio Maggiore o l'Església de San Giovanni e Paolo, són famoses per acollir obres de mestres com Tiziano, Tintoretto o Veronese. Un cop visitades les principals atraccions del centre com els famosos ponts de Rialto o el dels Sospirs, no deixis de donar-te una passejada pel barri de Canareggio (on es troba l'antic barri jueu) o el de Dorsoduro, seu del Palazzo Vernier dei Leoni que acull la impressionant Col·lecció Peggy Guggenheim d'art modern. La balconada del palau ofereix una estremidora vista del Gran Canal, després de la contemplació no et podràs resistir (si és que no ho has fet ja) a solcar les aigües en góndola o vaporetto.


text: Les Agrupacions de Defensa Vegetal (ADV) estan formades per entitats agràries o agrupacions d'agricultors. Tenen per finalitat la promoció d'actuacions col·lectives de lluita contra plagues. També estableixen programes de lluita integrada o dirigida. Les ADV han de ser reconegudes pel Departament, i han d'estar inscrites al Registre d'ADV que gestiona el mateix Servei del Departament. La inscripció en el registre és voluntària. La inscripció en aquest registre suposa la constitució de l'agrupació com a Agrupació de Defensa Vegetal (ADV).


text: dimarts, 8 novembre de 2011 100 anys de Rexach Baqués i nou cava Rexach Baqués, de Guardiola de Font-rubí, va festejar aquest dilluns el seu centenari i va presentar un nou cava, un brut gran reserva del 2006: La família Rexach Baqués ha reunit aquest dilluns 7 de novembre prop d’un centenar d’amics i clients en una festa íntima a les seves caves de Guardiola de Font-Rubí, per celebrar el centenari de l’empresa i presentar-los el cava Pere Baqués, un brut gran reserva del 2006, elaborat amb les varietats tradicionals (xarel•lo, macabeu i parellada), matisades amb una pinzellada de pinot noir en una edició limitada de 6.000 ampolles. Montse Rexach Peixó, representant de la quarta generació de la família, ha remarcat durant l’acte de celebració, la voluntat de l’empresa de continuar endavant amb la tradició i l’esperit que ha heretat dels seus besavis, avis i sobretot del seu pare Pere Rexach Baqués, "que literalment va néixer a la cava, en plena guerra civil i que als 14 anys ja viatjava a França amb el seu pare, d'on tornava amb coneixements per aplicar a l'empresa familiar". L’empresa Rexach Baqués va néixer el 1910, quan el seu fundador, Pere Baqués Rafecas, va construir la primera cava per garantir les condicions adequades per a la criança dels vins tranquils que havia començat a elaborar a finals del segle XIX a Font-rubí. L’empresa ha anat ampliant els espais a partir de la cava original, i en ella reposen els seus famosos caves de llarga criança (només comercialitzen Reserves i Grans Reserves), que s’han guanyat al llarg dels anys un gran prestigi i tradició en el mercat català i estatal. Durant la festa, els assistents han pogut visitar les caves de l’empresa i gaudir d’un dinar amb show-cooking, maridat amb els caves elaborats a la casa. La sommelier Montse Velasco, guanyadora del títol Nas d’Or 2011, ha estat l’encarregada de fer el primer tast del Pere Baqués Gran Reserva 2006. N’ha destacat el color groc palla amb ribets lleugerament daurats i una bombolla fina i constant. Al nas, el nou cava de Rexach Baqués desprèn els mesos d’envelliment i criança a la cava i recorda els aromes de fruita blanca (pera i poma) barrejats amb notes de torrats i fruits secs propis de la llarga estada en ampolla. Segons Velasco, en boca el cava Pere Baqués recorda la fruita madura amb matisos de vainilla, que perdura moltíssim en boca. “És un cava molt elegant, apropiat tant per fer aperitius com per a àpats com el gall rostit tan propi del Penedès”, ha explicat Velasco. Aquesta edició tant limitada, presentada en un elegant estoig individual on s’hi reprodueix una imatge promocional recuperada dels primers caves P. Baqués, recull tot el saber fer de Rexach Baqués acumulat durant 100 anys.


text: Si el que està buscant és per un hotel ben situat a Berlín, no busqui més enllà de Goldmarie Hostel. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb les atraccions principals de la ciutat com Skatehalle Berlin, Mercat Flohmarkt am Boxhagener Platz, Intimes Cinema a prop, els visitants de l'hotel estaran encantats amb la seva localització. Amb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Goldmarie Hostel és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen caixa forta, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, visites turístiques, transport hotel/aeroport. L'ambient de Goldmarie Hostel es reflexa en cada habitació. escriptori, plat de dutxa, aparell de televisió, assecador de cabell, caixa forta a l'habitació són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Goldmarie Hostel és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Berlín.


text: Al visitar Berlín, vosté es sentirà com a casa a Hotel-Pension Waizenegger, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. A 1 km de l'emoció de la ciutat, aquest hotel de 1.5-estrelles gaudeix d'una excelent situació i permet accès a les millors atraccions de la ciutat. També són a fàcil accés Galeria Galerie Brockstedt, Cinema Filmkunst 66, Avinguda Kurfurstendamm. El Hotel-Pension Waizenegger, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de ascensor, Zones públiques amb Wi-Fi, s'admeten animals de companyia, àrea de fumadors, habitació familiar. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com connexió sense fils a internet (cortesia), accés a internet (sense fils), assecador de cabell, TV satèl•lit/cable, aparell de televisió per satisfer el client més exigent. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Hotel-Pension Waizenegger és una selecció idònia per a la vostra estada a Berlín.


text: Poques vegades els aeroports són protagonistes de les notícies, si no és per algun desastre aeri o perquè les vagues del seu personal els converteixen en un purgatori per als usuaris. Però Espanya té un aeroport amb estrella pròpia, que des de la seua inauguració ha fet córrer rius de tinta líquida i electrònica: l'aeroport de Castelló. Aquest aeroport es va gestar, com tantes altres obres públiques absurdes, en la dècada prèvia al començament de la crisi, i va ser inaugurat a so de bombo y plateretsper l'aleshores President de la Diputació de Castelló, Carlos Fabra, al març del 2011, unes setmanes abans de les eleccions municipals, tot i que les instal·lacions no tenien vols programats. De fet, ni tan sols tenien permís de navegació aèria. A l'acte hi van assistir 1.500 persones, entre elles Francisco Camps, president de la Generalitat Valenciana en aquella època, que va deixar el càrrec quan va ser imputat per suborn d'autoritat. La inauguració va tenir alguns moments al caire del ridícul que recull aquest divertit vídeo de El Intermedio, el càustic programa de «laSexta». A la llista de despropòsits que envolten aquest aeroport cal afegir-hi un error en la construcció que inutilitza la pista d'envol i aterratge i obliga a reformar-la abans de la seva estrena, i la construcció d'una escultura faraònica –homenatge a Fabra, segons l'autor– a la rotonda d'accés, que ha costat 300.000 € i que no ha suportat la humitat de la zona. L'aeroport, tot i que no està operatiu, té unes despeses anuals considerables, com desglossa aquest article de elplural.com: Juan García Salas, director general d’Aerocas [la societat pública que gestiona l'aeroport], va cobrar l'any 2011 88.104 euros, una quantitat bastant superior als 84.200 euros bruts que va guanyar el 2010. (...) Encara n'hi ha més. Les despeses d'explotació de l'aeroport de Castelló van ascendir el 2011 a un total de 6.484.935 euros. D'aquest total, 5.092.596,22 euros es van gastar en l'apartat de publicitat, propaganda i relacions públiques; és a dir, més del 78%. De la resta, 918.663 euros van anar a parar a serveis professionals independents; 368.865,49 euros als salaris dels set treballadors; 223.074 euros a treballs realitzats per altres empreses; 129.430 a altres serveis; 23.412 a arrendaments i cànons i 23.006 a serveis bancaris o similars, entre d'altres apunts. Carlos Fabra, principal promotor d'aquest aeroport i polític del Partit Popular, pertany a una família de llarga tradició política a Castelló. Va ser president de la diputació d'aquesta província del 1995 al 2011, càrrec que va deixar després de ser imputat per delictes de suborn i tràfic d'influències l'any 2010. És també el pare d'Andrea Fabra, diputada del PP que es va fer malauradament cèlebre fa uns mesos en cridar al Congrés «¡Que se jodan!» quan el president Rajoy anunciava noves retallades en les prestacions als aturats. Fa uns dies, el mateix Fabra, que ara presideix Aerocas, va anunciar que un grup empresarial de capital risc ha fet una oferta per a comprar l'aeroport de Castelló per 200 milions d'euros. L'operació, tot i que no és ni molt menys tan avantatjosa com la presenten els gestors d'Aerocas, no deixa de ser una bona notícia, posat el cost de manteniment de les instal·lacions. Tanmateix, la notícia ha sorprès a molta gent, ja que aparentment l'aeroport és una infraestructura completament inútil, i cal preguntar-se per a què voldria ningú fer-se'n càrrec. Per això, a tuiter es van llançar les etiquetes #UsosAeroportCastelló i #NuevosUsosAeropuertoDeCastellón [es], que va arribar a ser tema del moment el 10 de gener. Els internautes els van omplir d'idees molt noves, priginals i iròniques. @Eiryah: Recinte de qualitat extraordinària per realitzar la Champions League de petanca @evitalunera: A partir del 7 de juliol, els encierros de San Fermín @DTomico: Monument homenatge a la soledat @josemelchor1: Botellòdrom oficial de la Província @ValNyx: Fumador de marihuana. Almenys que hi voli algú” AAAAJAJJAJAJAJ @TanyGomez: Cargolòdrom @Chinobi_Ninja: i si a falta d'avions muntem un Angry Birds a escala real? Serà por porcs per encertar... @tormentad: I paralitzar l'activitat normal de l'aeroport? que esteu bojos? XD XD @Manu_Millan: cementiri de maletes DiQuijorna té la idea més revolucionària: @JordiDiaz71: Podria utilitzar-se d'aeroport, que és de l'única cosa que sembla que al final no s'utilitzarà


text: Per segon any consecutiu, Mas de Torrent en col-laboració amb la Cuina de l ́Empordanet i la D.O. Empordà, ofereix un sopar maridat amb Bodegues Castell Perelada en el restaurant Piscina. La cuina de Jordi Garrido, en harmonia amb els vins que millor acompanyen a cadascun dels seus plats, en un esdeveniment gastronòmic guiat per un perfecte maridatge de la mà de Delfí Sanahuja, enòleg de Castell Perelada. Per més informació i reserves: 972 30 32 92


text: Dehiscència El seu contrari és la indehiscència que es refereix al fet que els òrgans no s'obren espontàniament. Els aquenis, (dels gira-sols, les maduixes o la dent de lleó (gènere Taraxacum) per exemple), són fruits indehiscents. En biologia animal es parla igualment de dehiscència en el cas, per exemple de la muda dels artròpodes que s'efectua gràcies a les línies de dehiscència que permeten l'obertura de l'antiga cutícula de la qual l'animal es desfà. En biologia humana la dehiscència és un terme mèdic que significa l'obertura o la ruptura anormal d'un múscul. Taula de continguts La dehiscència en botànica[modifica | modifica el codi] En la millora vegetal la manipulació de la dehiscència fa augmentar la facilitat i el rendiment en la collita, per això moltes plantes cultivades han passat de ser dehiscents (de forma natural) a indehiscents (en les formes cultivades). La dehiscència és l'obertura de les estructures de les plantes com són el fruit, l'antera, o l'esporangi per alliberar el seu contingut: llavors, pol·len i espores respectivament. A vegades això implica un despreniment complet d'una part de l'òrgan. Dehiscència explosiva[modifica | modifica el codi] Es tracta d'un sistema de dehiscència que en la flora dels Països Catalans presenta per exemple el cogombre amarg (Ecballium elaterium) aquesta cucurbitàcia autòctona emet a uns quants metres de distància les seves llavors quan es mouen els seus fruits madurs. En el cas de l'arbre Hura crepitans, les llavors després d'una explosió sorollosa arriben a distàncies de 100 metres. El gènere ornamental Impatiens, també té una dehiscència explosiva. EL Sphagnum (molsa que forma la torba) també té una explosió d'espores.[1] Dehiscència d'anteres[modifica | modifica el codi] Aquesta és la darrera funció de l'antera, alliberar els grans de pol·len. La paret de l'antera es trenca per un lloc específic que passa al llarg de l'antera. Es pot veure com una indentificació entre els lòculs de cada teca. Segons com es forma o s'obre l'antera es pot classificar com: Dehiscència longitudinal: quan l'antera s'obre longitudinalment. Dehiscència transversal: quan s'obre transversalment. Dehiscència apical: s'obre un porus apical a través del qual surt el pol·len. Segons la direcció en la qual els filaments fan la dehiscència, pot ser: Dehiscència introsa: aquella que ocorre cap al centre de la flor cosa que facilita l'autopol·linització. Dehiscència extrorsa: aquella que ocorre cap enfora de la flor, cosa que condueix en gran manera a la pol·linització creuada. Dehiscència de fruits[modifica | modifica el codi] Si es classifica els fruits pel tipus de desenvolupament del pericarp, n'hi ha dues classes: els secs i els carnosos. La dehiscència ocorre principalment en els fruits secs, i segons el tipus de placentació i de fecundació que va tenir el fruit, hi ha diversos tipus de dehiscència: - Dehiscència sutural doble: el carpel s'obre pel nervi dorsal i entre els nervis placentaris.exemple: les lleguminoses. - Dehiscència sutural simple: el carpel s'obre pels nervis placentaris únicament. exemple: fofol·licles i polifol·licle. - Dehiscència placentigrafa: l'obertura del carpel es fa per dues línies paral·leles a la placenta. exemple: síliqua i silícula. - Dehiscència loculicida. - Dehiscència placentifraga. - Dehiscència septicida. - Dehiscència septifraga. - Dehiscència poricida. - Dehiscència valvar. Un fruit que desenvolupa un gineceu compost de carpels fusionats, que, després de la fertilització, creix transformant-se en síliqua, després de la maduració seminal tindrà lloc la dehiscència, i les valves es desenganxen del septum central alliberant les llavors. Aquest procés és similar a la dehiscència d'anteres i la zona de dehiscència passa enterament al llarg del fruit entre les valves i el septum extern (replum). En la maduresa, la zona de dehiscència és efectivament una capa no lignificada entre una regió de cèl·lules lignificades en la valva i el septum extern. L'expulsió ocorre per la combinació de pèrdua de parets cel·lulars en la zona de dehiscència i les tensions establertes per les propietats diferencials mecàniques de les cèl·lules secants de la síliqua. Imatges de dehiscència en fruits[modifica | modifica el codi] - - - - - En la família Iridaceae les càpsules tenen dehiscència loculicida, és a dir surten del lòcul (carpel) - Dehiscència dels esporangis en les molses[modifica | modifica el codi] El teixit endoteci que es troba en les càpsules de la molsa (briòfits) funciona de manera similar a la dehiscència que es presenta en les anteres. Dehiscència dels esporangis en falgueres[modifica | modifica el codi] Moltes falgueres leptoesporangiades tenen un anell (annulus) al voltant de l'esporangi que propulsa les espores cap enfora. Les falgueres eusporangiades generalment no disposen de mecanismes especialitzats de dehiscència


text: Rakhine Els rakhine són els habitants budistes d'Arakan. Com que els budistes tenen el poder polític a l'estat d'Arakan i a Birmània, han donat el nom de la seva ètnia a l'estat (Rakhine State), però no és reconegut per la resta d'ètnies. La minoria musulmana, un terç de la població, s'anomena Rohingya i viu als tres districtes del nord.


text: Univers Marvel L'univers Marvel és l'univers de ficció compartit en què ocorren la majoria de les històries dels còmics publicats per Marvel Comics. El terme sol utilitzar-se per a referir-se a la continuïtat principal de Marvel, coneguda com a Terra 616; però a vegades s'usa també per a parlar del Multivers Marvel, format per totes les distintes continuïtats que apareixen dins de les publicacions de Marvel Comics. Taula de continguts Història[modifica | modifica el codi] A pesar que ja dècades abans, quan Marvel encara s'anomenava Timely, ja va haver-hi històries que barrejaven sèries distintes (concretament, les que van enfrontar Namor i la Torxa Humana original), no va ser fins a principis dels 60 quan es va arribar a una veritable continuïtat comuna, coincidint amb el canvi de nom de l'editorial. El 1961, el guionista i editor Stan Lee, juntament amb un elenc de dibuixants com a Jack Kirby i Steve Ditko, va crear una sèrie de títols en què els esdeveniments ocorreguts en un d'ells acabaven repercutint en altres, de forma que el conjunt de les històries mostrava com els personatges es desenvolupaven. Els protagonistes d'un títol podien també fer aparicions mínimes o aparèixer com a convidats en altres sèries. Amb el temps, molts dels principals superherois es van agrupar per a formar els Venjadors. Un aspecte notable de l'univers Marvel és el fet de situar els seus principals títols a la ciutat de Nova York (ciutat on vivien la majoria dels autors); la majoria de les històries d'altres editorials se situaven a ciutats imaginàries. Es procurava retratar la ciutat i el món en general de forma tan realista com fóra possible, excepte per la presència d'éssers superhumans i l'efecte que provocaven en la resta de la gent. Amb el temps, alguns guionistes van pressionar els editors de Marvel per a incorporar la idea de multivers, mecanisme que permetia tenir una multitud d'universos de ficció diferents que habitualment no interaccionaven. Així, el que ocorre a la Terra 616 (la que protagonitza l'univers Marvel principal) habitualment no afecta altres universos de Marvel. A pesar d'això, els habitants d'un d'eixos universos poden visitar de vegades els altres universos (que per a ells són universos alternatius). El 1982 es va publicar la minisèrie “Contest of Champions”, on els principals superherois de l'editorial van ser reunits per a enfrontar-se a una única amenaça, en el que va ser la primera minisèrie de Marvel. Cada número contenia biografies de molts personatges, i fou un precedent de l'Official Handbook of the Marvel Universe (una espècie d'enciclopèdia sobre l'univers Marvel), que va ser publicada poc després. El 1986, en honor del 25 aniversari de Marvel Comics, el llavors editor cap Jim Shooter va anunciar la línia editorial del Nou Univers. Els títols d'esta línia ocorrien en un univers de superherois autocontingut, la principal característica del qual era un major realisme; però a causa de la falta de suport editorial (segons Shooter mateix, el pressupost final va ser molt inferior al promès) i la falta d'interès per part dels lectors, la línia va ser cancel·lada després de 3 anys. Al llarg dels anys, a mesura que el nombre de títols publicats s'incrementava i augmentava el nombre d'històries passades, se va anar fent més i més difícil mantindre la coherència interna i la continuïtat. A diferència de DC Comics (el seu principal competidor), Marvel mai no ha fet cap recomençament de la seua continuïtat. En els últims anys, s'han fet intents menors de fer històries més accessibles per a nous lectors, com la línia Heroes Reborn, que narraven les aventures d'alguns dels principals herois de l'editorial, quan van ser temporalment exiliats en un univers de butxaca, van oblidar durant eixe temps el seu passat i van començar des de zero. En este sentit, un intent més ambiciós és la línia Ultimate, que ocorre en un univers al marge de la continuïtat principal, i que en essència torna a començar tot l'univers Marvel des del principi, amb personatges molt semblants amb els mateixos noms. Així, la línia inclou títols propis per als Venjadors (canviant el seu nom per Ultimates), la Patrulla-X, Spiderman, i Els 4 Fantàstics. Conceptes fonamentals[modifica | modifica el codi] Com altres universos superheroics, el concepte bàsic de l'univers Marvel és un món fonamentalment igual al món real, excepte per l'existència de superherois i supermalvats. A més d'açò, s'inclouen bona part de les principals idees dels gèneres de la ciència-ficció i de la fantasia, i s'hi agrega encara més de forma contínua. En general, es procura que estes idees no es contradiguen entre si, i formen un teló de fons comú. Realisme[modifica | modifica el codi] La Terra de l'univers Marvel té les mateixes característiques de la real: mateixos països, personalitats (polítics, actors, etc.), esdeveniments històrics (com la Segona Guerra Mundial o els atemptats de l'11 de setembre del 2001), etc. A més d'açò, s'agreguen altres fictícies, com: A pesar que Marvel a penes ha permès als seus personatges envellir des de la dècada dels 70, el seu entorn ha sigut sempre sincronitzat amb el real al llarg dels anys; així, a pesar que els personatges principals van ser creats als anys 60, a penes han envellit una dècada en eixe temps, però el seu món inclou ordinadors i telèfons mòbils, per exemple. A diferència de DC, que gràcies a la manipulació del temps per part dels seus supermalvats ha reiniciat la seua continuïtat en diverses ocasions, Marvel assumix que les històries ocorren al llarg d'anys, en compte de dècades. Així, es consideren molt recents fets narrats anys abans dels actuals. Quan les històries fan referència a esdeveniments històrics reals, és freqüent que aquestes referències s'ignoren o reescriguen per a ajustar-se a la sensibilitat actual. Per exemple, els orígens d'Iron Man i el Professor X van ser recentment alterats, i es va canviar la seua participació en guerres al sud-est asiàtic i la guerra de Corea per un conflicte bèl·lic a l'Afganistan. Tanmateix, açò no sempre ocorre, especialment quan els personatges estan molt lligats a una època concreta. El millor exemple n'és el capità Amèrica, que sempre ha sigut un antic heroi de la 2a Guerra Mundial. Açò s'ha explicat per mitjà del sèrum del supersoldat que el va convertir en superheroi, que l'hauria mantingut jove, i amb vida durant les dècades que va romandre en animació suspesa. Un altre exemple n'és Punisher, veterà de la guerra de Vietnam. Un dada curiosa és que Marvel Comics mateixa existix dins del seu univers de ficció, i hi han aparegut autors com Stan Lee i Jack Kirby en algunes de les històries. En els còmics, Marvel és una editorial que publica les aventures "reals" dels superherois, i els paga una llicència, però sense incloure detalls privats, com les seues identitats secretes. Univers[modifica | modifica el codi] A l'univers Marvel hi ha nombroses races i imperis extraterrestres; a més de poderosos éssers de poders espectaculars. Algunes de les races o planetes més notables són: - Els Skrulls, que poden alterar el seu aspecte extern a qualsevol altre que trien. - Els Kree, enemics mortals dels Skrull. Recentment els Kree han evolucionat milers d'anys en un segon, i ara s'anomenen els Ruul. - Els Shi'Ar, una raça una mica més pacífica que les altres. - Tità, la lluna de Saturn (d'existència real) alberga una oculta població d'Eterns. Un d'ells és el cèlebre Thanos. - Zen-La, un planeta de filòsofs i pacifistes que es va salvar de l'atac de Galactus per mitjà del sacrifici de Norrin Radd que va ser transformat en el Silver Surfer. Algunes poderoses criatures dignes d'esmentar són: - Galactus, un sobrevivent de l'univers anterior al Big Bang, va desenvolupar poders impressionants però necessita consumir l'energia de planetes sencers per a poder sobreviure. - Eternitat, una entitat sentint que representa tot el multivers. - El Tribunal Vivent, resol els conflictes entre les entitats còsmiques. Representa una entitat que està per damunt de tot, i inclús Eternitat ha d'obeir els seus veredictes. - El Vigilant, disposa d'un nivell de poder pròxim al de Galactus, però només pot utilitzar-los per a observar i estudiar l'univers, sense prendre mai acció directa en els seus esdeveniments. El Vigilant Uatu, instal·lat en una ciutadella en l'àrea blava de la Lluna, és a penes un d'una raça d'altres com ell, però generalment ell és l'únic que apareix com a personatge en les històries. - Els Celestials, al contrari, recorren l'univers utilitzant els planetes i als seus habitants com a objectes d'estudi i experimentació. Són els responsables de la transformació dels pròcers en l'Homo Sapiens. Superherois,Supermalvats i Personatges de L'univers Marvel[modifica | modifica el codi] En este món hi ha una llarga tradició de combatre (o augmentar) el mal com a superheroi (o supermalvat), i hi ha personatges d'aquest tipus en l'Edat Mitjana (com el Cavaller Negre) o a l'antic oest americà, on hi havia herois com el Genet Fantasma. Aquest costum aconsegueix el seu zenit en el segle XX, primer en els anys 40 amb el Capità Amèrica, i sobretot a partir de l'aparició dels 4 Fantàstics en temps moderns. Els principals personatges van ser creats entre 1961 i 1963, durant l'Edat de Plata de Marvel: Spiderman, Iron Man, el Doctor Estrany, Daredevil, Thor, Hulk, els 4 Fantàstics, Nick Fúria... A excepció del Capità Amèrica o Namor, cap personatge dels anys 40 ha aconseguit notorietat en les històries modernes, a diferència del que ha ocorregut en DC. Grups com els Venjadors o la Patrulla X tenen una gran importància, a pesar que els seus components han canviat contínuament per a incloure personatges menors. Llistat per ordre Alfabètic. - A: Angel. - B: Bestia,Blade,Bruixa Escarlata. - C:Capità Amèrica. - D:Daredevil,Doctor Doom. - M:Machine man. |A Univers Marvelhi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: El temps passa volant... Sembla que fos ahir quan vam anar a veure-la acabada de néixer a l’hospital i ja han passat 7 anys! L’Aina s’ha fet tota una doneta, intel·ligent i espavilada com ella sola. Fa dies que la Renata em va portar Lemond Curd autèntic del seu últim viatge a Anglaterra. Me l’he volgut reservar per una ocasió especial com la d’avui i em sembla que serà un farcit boníssim per un braç de gitano. He hagut de vèncer moltes temptacions per tal de no obrir abans el pot i sucar-me una llesca de pa torrat amb Lemond Curd per esmorzar! A més, fa temps l’Antoni em va fer una llista de postres típics catalans que tenia pendents i amb el braç de gitano d’avui ja l’he acabada! Així que m’haurà de posar més deures ;-) Hi ha mil maneres diferents de fer un braç de gitano, combinant els farcits i els acabats de fora. Pel d’avui, he fet una planxa de pa de pessic ben primeta i l’he farcit amb la crema de llimona. Per acabar, simplement l’he espolsat amb sucre en pols i l'he decorat amb una mica d'ou filat. Espero que hagi quedat bo... Aquí teniu la recepta: Ingredients: (per 8 persones) - 3 ous - 105g de farina - 105g de sucre - 750g de Lemond Curd - 50g de sucre - 50ml d’aigua Preparació: Batre els ous amb el sucre fins que quedin escumosos. Afegir la farina tamisada i abocar a sobre d’una plata de forn d’uns 28x38cm recoberta amb paper de forn (ha de quedar primet, de 1/2cm de gruix). Coure-ho 10 minuts a 180o. Encara calent, desemmotllar sobre un drap una mica humit, enrotllar i deixar refredar. Fer un almívar posant l’aigua i el sucre en un cassó al foc fins que bulli. Reservar. Per muntar el braç de gitano, desenrotllar el pa de pessic, humitejar-lo amb l’almívar i escampar el Lemond Curd per sobre. Tornar-lo a enrotllar i decorar amb sucre en pols. Bon profit!


text: L’onze de juliol de 2.011 el govern espanyol prohibeix les activitats meravelloses en un intent de defensar la democracia i la llibertat. Tot és en realitat una cortina de fum per dur a terme un pla major: la fi dels superhomes. Però el govern no sap que cada superheroi té el seu propi pla mestre. David González i Javier Heredia porten ja set anys experimentant amb el llenguatge cinematogràfic, com es pot veure als seus curts, tots de presupost zero. Amb “Los Maravillosos”, porten la seva manera de fer al llargmetratge, signant la que possiblement sigui l’única pel·lícula de superherois filmada sense un euro. Els responsables s’han rodejat d’un equip de tècnics i actors abnegats, entre els que hi ha destacades figures del circuit independent del cinema català, com Chema Ponze, James J. Wilson o Dani Moreno, i actors-amics com Lluís Altés, Manel Piñero o Lluís Vilàs. Cryptshow Festival presenta un film screening obert al públic de “Los Maravillosos”, una pel·lícula que ja ha donat a parlar, i que donarà.


text: Per què no puc registrar-me? Cookies (Galetes) Per recordar que estàs registrat en el lloc web, aquest utilitza les cookies m>. Si et segueix apareixent el formulari de registre, fins i tot després d'escriure el teu nom d'usuari i contrasenya correctament, llavors probablement has desactivat les cookies del teu navegador. Obre la finestra de la configuració del teu navegador d'Internet, i canvia la configuració de seguretat per a permetre les cookies (galetes) de sessió per a aquesta web. Memòria cau del navegador (Caché) Una altra causa que pot donar aquest problema pot ser que el teu navegador no comprovi si hi ha actualitzacions d'aquesta pàgina web. Si has estat capaç d'iniciar sessió un sol cop, però mai més, és probable que aquest sigui el cas. Obre la finestra de la configuració del teu navegador d'Internet, i canvia la configuració de la memòria cau (caché), perquè navegador comprovi sempre que està veient l'última versió de la pàgina web i no una còpia antiga en memòria.


text: Càlcul infinitesimal El càlcul infinitesimal és una branca de les matemàtiques, desenvolupada a partir de l'àlgebra i la geometria, que involucra dos conceptes complementaris: el concepte d'"integral" (càlcul integral) i el concepte de derivada (càlcul diferencial). Les dues operacions són inverses i estan lligades pel teorema fonamental del càlcul. Els fundadors d'aquesta branca són Isaac Newton i Gottfried Leibniz i els seus precursors John Wallis i Isaac Barrow. Posteriorment va ser Augustin Louis Cauchy qui va donar-li una forma més rigorosa en afegir-hi el concepte de límit. Aquesta branca de les matemàtiques ha esdevingut la base fonamental de la física des de la qual es vertebra. El càlcul té també aplicacions en química, enginyeria, economia i medicina. Taula de continguts - 1 Història - 2 Branques del càlcul infinitesimal - 3 Resultats fonamentals - 4 Aplicacions - 5 Notes - 6 Bibliografia Història[modifica | modifica el codi] Període antic[modifica | modifica el codi] El període antic va introduir algunes de les idees de càlcul integral, però no sembla que hagi desenvolupat aquestes idees d'una manera rigorosa o sistemàtica. El càlcul de volums i àrees, la funció bàsica de càlcul integral, es pot remuntar al papir Egipci de Moscou (1890 aC), en el qual un egipci calcula amb èxit el volum d'un tronc de piràmide.[1][2] En els matemàtics grecs, Èudox de Cnidos (366 aC) feia servir el mètode d'exhaustió, que anticipa el concepte del límit, per calcular àrees i volums mentre Arquimedes (circa. 287-212 a. C.) desenvolupava més aquesta idea, i inventa heurístiques que s'assembla a càlcul infinitesimal.[3] Mètodes similars varen ser desenvolupats de forma independent a la Xina al voltant del segle III per Liu Hui, que els va fer servir per trobar l'àrea del cercle. Més tard, Zu Chongzhi va fer servir aquest mètode per trobar el volum d'una esfera.[2] Època medieval[modifica | modifica el codi] Al voltant de l'any 1000, el matemàtic islàmic, Alhazen, va ser el primer a obtenir la fórmula de la suma de les potències quartes d'una progressió aritmètica, utilitzant un mètode que és directament generalitzable per trobar que la fórmula de la suma de qualsevol potència entera superior, i feia servir aquest mètode per realitzar una integració.[4] Al segle XI, el matemàtic xinès Shen Kuo desenvolupava equacions que tractaven la integració. Al segle XII, el matemàtic indi, Bhskara II, desenvolupa una derivada que representant un canvi infinitesimal, i descriu una primera forma dl teorema de Rolle.[5] També al segle XII, el matemàtic persa Sharaf al-Dīn al-Tūsī descobreix la derivada de polinomis cúbics, un resultat important en càlculs diferencial.[6] En el segle XIV, Madhava de Sangamagrama, conjuntament amb altres astrònoms i matemàtics de l'escola Kerala d'astronomia i matemàtiques, descriu casos particulars de sèries de Taylor,[7] que es tracten al text Yuktibhasa.[8][9][10] Període modern[modifica | modifica el codi] A Europa, el treball que va fundar el càlcul infinitesimal va ser un tractat degut a Bonaventura Cavalieri, que sostenia que els volums i les àrees s'han de calcular com les sumes dels volums i les àrees d'infinitesimal de seccions infinitesimalment primes. Les idees eren similars a les que exposa Arquimedes a El mètode dels teoremes de mecànica, però aquest tractat va romandre perdut fins a la primera part del segle XX quan es va descobrir el palimpsest d'Arquimedes. El treball de Cavalieri no va rebre gaire consideració, ja que els seus mètodes poden conduir a resultats erronis, i les quantitats infinitesimals que introduïa al començament estaven mancades de reputació. L'estudi formal de càlcul combinava els infinitesimals de Cavalieri amb el càlcul de diferències finites desenvolupat a Europa al voltant del mateix temps. La combinació la van fer John Wallis, Isaac Barrow, i James Gregory, els dos últims van demostrar el segon teorema fonamental del càlcul al voltant de 1675. La regla del producte i la regla de la cadena, la noció de derivades d'ordre superior, de sèrie de Taylor, i de funcions analítiques van ser introduïdes per Isaac Newton en una notació idiosincràtica que utilitzava per resoldre problemes de física matemàtica. En les seves publicacions, Newton no escrivia els conceptes tal com els havia desenvolupat sinó que reformulava les seves idees d'ajustar-se al modisme matemàtic del temps, canviant càlculs amb infinitesimals per arguments geomètrics equivalents que es consideraven més enllà de retret. Va fer servir els mètodes del càlcul infinitesimal per resoldre el problema del moviment planetàri, la forma de la superfície d'un fluid que gira, la deformació de la Terra respecte d'una esfera, el moviment d'un pes que llisca en una cicloide, i molts altres problemes dels quals parla al seu «Principia Mathematica». En un altre treball, va obtenir els desenvolupaments en sèrie de les funcions, incloent-hi potències fraccionàries i irracionals, i està clar que entenia els principis de la sèrie de Taylor. No va publicar tots aquests descobriments, i en aquella època els mètodes infinitesimals encara es consideraven de mala reputació. Gottfried Wilhelm Leibniz va desenvolupar un veritable càlcul d'infinitesimals que sistematitza aquestes idees. La seva contribució va proporcionar un conjunt clar de regles per manipular quantitats infinitesimals, permetre el càlcul de derivades segones i superiors, i va donar la regla del producte i la regla de la cadena, en les seves formes diferencials i integrals. A diferència de Newton, Leibniz parava molta atenció al formalisme - sovint passava dies sencers per determinar els símbols apropiats als conceptes. Per tal d'entendre el raonament de Leibniz en càlcul infinitesimal s'han de tenir presents els seus antecedents. En particular dos d'ells: - La seva metafísica que considera el món com un agregat infinit de mònades indivisibles. - La seva intenció, inspirada per les idees de l'ars magna de Ramon Llull,[11] de crear una lògica formal precisa amb la qual obtenir: "un mètode general amb el qual totes les veritats de la raó s'haurien de reduir a una mena de càlcul." Des del temps de Leibniz i Newton, molts matemàtics han contribuït al desenvolupament, que encara continua, del càlcul infinitesimal. Al segle XIX, es creava un fonament molt més rigorós pel càlcul per part de matemàtics com Cauchy, Riemann, i Weierstrass. Va ser també durant aquest període que les idees del càlcul es generalitzaven a l'espai euclidià i al pla complex. Lebesgue va generalitzar la idea d'integral de manera que virtualment qualsevol funció tingui una integral, mentre que Laurent Schwartz, en gran part de la mateixa manera, va estendre la derivació. El 1960 el matemàtic Abraham Robinson desenvolupa l'anàlisi no estàndard en què es fa un ús rigorós del concepte d'infinitesimal. Amb el que avui es torna a poder fer servir aquest concepte que havia estat substituït progressivament per la noció de límit. Alguns educadors mantenen que l'ús d'infinitesimals és més d'intuïtiu i més fàcilment entès pels estudiants que l'anomenada aproximació d'"èpsilon-delta" a conceptes analítics.[12] Aquest enfocament de vegades proporciona demostracions més fàcils que en la formulació èpsilon-delta de l'anàlisi. Branques del càlcul infinitesimal[modifica | modifica el codi] Successions i límits[modifica | modifica el codi] El càlcul es desenvolupa normalment manipulant quantitats molt petites. Històricament, el primer mètode de fer això era emprant infinitesimals. Aquests són objectes que es poden tractar com nombres però que són, en algun sentit, "infinitament petits". Un nombre infinitesimal dx és més gran que 0, però més petit que qualsevol nombre en la seqüència 1, 1/2, 1/3... i més petit que qualsevol nombre real positiu. Qualsevol múltiple enter d'un infinitesimal és també infinitament petit, és a dir, els infinitesimals no satisfan l'axioma d'Arquimedes (per tant no són nombres reals). Des d'aquest punt de vista, el càlcul és una col·lecció de tècniques per a manipular infinitesimals. Aquest enfocament va caure en desús al segle XIX per la dificultat de fer precisa la idea d'un infinitesimal. Tanmateix, el concepte es reactiva al segle XX amb l'aparició de l'anàlisi no estàndard, que proporciona fonaments sòlids per la manipulació d'infinitesimals. Al segle XIX, els infinitesimals es van substituir per límits. Els límits descriuen el valor d'una funció en un punt en termes dels seus valors en punts propers. Capten comportament a petita escala, just com els infinitesimals, però fan servir el sistema habitual de nombres reals. En aquest enfocament, el càlcul és una col·lecció de tècniques per manipular certs límits. Els infinitesimals se substitueixen per nombres molt petits, i el comportament de la funció en intervals infinitament petits es troba agafant el límit del seu comportament per nombres més i més petits. És fàcil establir els límits basant-se en fonaments rigorosos, i per aquesta raó es considera normalment que són l'aproximació estàndard al càlcul infinitesimal. Les successions són funcions definides amb un domini en els nombres naturals i normalment l'estudi dels límits de les successions és el primer pas per estudiar els límits de les funcions definides sobre un domini en el conjunt dels nombres reals. Càlcul diferencial[modifica | modifica el codi] El càlcul diferencial és l'estudi de les derivades i les seves aplicacions. El concepte de derivada d'una funció està relacionat amb la mesura de la rapidesa amb què varia la funció. Si la funció és una funció real de variable real i la variable independent s'interpreta com el temps i la variable dependent com la posició, llavors la derivada de la funció en un punt (en un instant) és la velocitat en aquell instant. També és el pendent de la recta tangent a la gràfica de la funció en el punt. Seguint amb aquestes dues interpretacions. La derivada de la funció en un punt es pot definir com el límit de la velocitat mitjana en un interval de temps que conté el punt (instant) quan l'amplada de l'interval es fa molt petita (tendeix a zero). O també com la recta secant a la gràfica de la funció que passa pel punt i també per un altre punt molt pròxim (tendeix al primer). Més rigorosament. Sia y=f(x) una funció de x; la derivada de y respecte de x al punt a és, geomètricament parlant, el pendent de la recta tangent a la gràfica de f al punt a. El pendent de la tangent és molt proper al pendent de la recta que passa per (a, f(a)) i un punt molt proper en la gràfica, per exemple (a + h, f(a + h)). D'aquesta recta se'n diu recta secant. El pendent de la recta secant és la diferència entre els valors de y en aquests dos punts, dividit per la diferència entre els valors de x. És a dir, Formalment, la derivada de la funció f a a és el límit que és el límit del quocient de diferències quan h tendeix a zero, si aquest límit existeix. Si el límit existeix, llavors f és derivable al punt a. Aquí f′ (a) és una de les múltiples notacions de la derivada. El fet que a algunes funcions f, a cada un dels punts del seu domini se'ls pugui definir un nombre que és la seva derivada en el punt, permet definir el concepte de funció derivada: La funció f' que a cada punt li assigna el valor de la derivada de f en el punt. El concepte de derivada es pot generalitzar a funcions de diverses variables i a funcions sobre dominis diferents del conjunt dels nombres reals. Optimització[modifica | modifica el codi] Els problemes d'optimització estan relacionats amb trobar els punts on una funció adopta el valor més gran o més petit de tots. La idea en què es basa la solució d'aquests problemes és la següent: Si la funció compleix una sèrie de requisits, en el punt on té el valor més gran (més petit) abans estava creixent (disminuint) per tant la seva derivada era positiva (negativa) i després d'aquest punt ha de decréixer (créixer) i per tant la seva derivada ha de ser negativa (positiva) per tant en el punt la derivada ha de ser zero. Cal observar que perquè això es compleixi la funció ha de complir algunes condicions com per exemple ser derivable en tots els punts. També cal observar que si bé el raonament anterior és cert, el reciproc no: pot ser que hi hagi punts on la funció tingui derivada zero i que no siguin un màxim. A més els punts que són màxims ho són des d'un punt de vista local. La funció en pot tenir més d'un i només el més gran de tots és el màxim de la funció. Tot i les observacions anteriors, la idea que en el màxim la funció o bé no és derivable o bé té derivada igual a zero, permet construir una estratègia per trobar els punts on la funció és màxima: - Trobar la funció f' derivada de la funció f - Trobar els punts on f' val zero. - Avaluar la funció f als punts on f' val zero i als punts on f no és derivable (en molts casos pràctics als extrems de l'interval del seu domini). - Escollir entre aquest conjunt discret de punts el punt on el valor de la funció és més gran de tots. Com es pot observar aquesta estratègia el que fa és transformar el problema de trobar el màxim (o mínim) d'una funció en el problema de trobar els unts on una altra funció val zero. El problema d'optimització també es generalitza a partir dels conceptes desenvolupats en funcions reals en variables reals a funcions en diverses variables o a altres funcions sobre altres tipus d'objectes matemàtics. Càlcul de variacions[modifica | modifica el codi] El càlcul de variacions aplica els conceptes del càlcul infinitesimal a funcions que els seus arguments són funcions (funcionals) en comptes de ser nombres reals, és a dir funcions de funcions. Aquests funcionals es poden generar per exemple com integrals que impliquen una funció desconeguda i les seves derivades. L'interès se centra en funcions extremes: aquelles que fan que el funcional assoleixi un màxim o mínim valor. Potser l'exemple més simple d'aquest tipus de problema és trobar la corba de llargada més curta que connecta dos punts. Si no hi ha cap restricció, la solució és òbviament una recta entre els punts. Tanmateix, si la corba es constreny a pertànyer a una superfície de l'espai, llavors la solució és menys òbvia, i possiblement poden existir moltes solucions. Tals solucions es coneixen com a geodèsiques. Un problema relacionat amb aquest és el proposat pel principi de Fermat: el llum segueix el camí de llargada òptica més curta que connecti dos punts, on la llargada òptica depèn del material del medi. Un concepte corresponent en mecànica és el principi de mínima acció. Molts problemes importants impliquen funcions de diverses variables. Les solucions de problemes de contorn per a l'equació de Laplace satisfan el principi de Dirichlet. El problema de Plateau requereix trobar una superfície d'àrea mínima que abraça un contorn donat en espai: la solució o solucions es poden trobar submergint una estructura de filferros en una solució de sabó. Encara que tals experiments són relativament fàcils de realitzar, la seva interpretació matemàtica és lluny de ser simple: hi pot haver més d'una superfície que sigui localment mínima, i les que hi ha poden tenir topologia no trivial. Equacions diferencials[modifica | modifica el codi] Una equació diferencial és una equació matemàtica en què la incògnita és una funció d'una o diverses variables que relaciona els valors de la funció mateixa i els de les seves derivades de diverses ordres. Les equacions diferencials tenen un paper prominent en enginyeria, física, economia i altres disciplines. Les equacions diferencials sorgeixen en moltes àrees de ciència i tecnologia; on sigui que es coneix o se suposa una relació determinista que relaciona algunes quantitats que canvien contínuament (modelitzades per funcions) i les seves velocitats de canvi (expressades com a derivades). Això s'il·lustra bé a la mecànica clàssica, on el moviment d'un cos es descriu per la seva posició i la velocitat a mesura que varia el temps. Les lleis de Newton permeten relacionar la posició, la velocitat, l'acceleració i les diverses forces que actuen sobre el cos i aquesta relació es posa de manifest amb una equació diferencial que té per incògnita la funció de la posició del cos al llarg del temps. En molts casos, aquesta equació diferencial es pot resoldre explícitament, obtenint la llei del moviment. Un exemple de modelització matemàtica d'un problema del món real que fa servir equacions diferencials és la determinació de la velocitat d'una pilota que cau a través de l'aire, considerant només resistència de l'aire i la gravetat. L'acceleració de la pilota cap a terra és l'acceleració causada per la gravetat menys la desacceleració causada per la resistència de l'aire. La gravetat és constant però la resistència de l'aire és proporcional a la velocitat de la pilota. Això significa l'acceleració de la pilota, que és la derivada de la seva velocitat, depèn de la velocitat. Trobar la velocitat com a funció de temps exigeix resoldre una equació diferencial. Les equacions diferencials s'estudien matemàticament d'unes quantes perspectives diferents, principalment adreçades a trobar les seves solucions, funcions que fan que sigui veritat l'expressió de l'equació. Només les equacions diferencials més simples admeten solucions donades per fórmules explícites. Moltes propietats de les solucions d'una equació diferencial donada es poden determinar sense trobar-ne la forma exacta. Si no es disposa d'una fórmula per la solució, la solució es pot aproximar numèricament fent servir ordinadors. La teoria de sistemes dinàmics posa èmfasi en l'anàlisi qualitativa dels sistemes que descriuen les equacions diferencials, mentre que molts mètodes numèrics s'han desenvolupat per determinar solucions amb un grau donat de precisió. Sèries de Taylor[modifica | modifica el codi] La sèrie de Taylor és una representació d'una funció com a suma infinita de termes calculats a partir dels valors de les seves derivades en un únic punt. Es pot considerar com el límit dels polinomis de Taylor. Si la sèrie es calcula al punt zero, la sèrie també s'anomena sèrie de Maclaurin. Si aquesta sèrie convergeix per a tot x pertanyent a l'interval (a-r, a+r) i la suma és igual a f(x), llavors la funció f(x) es diu que és analítica. Càlcul integral[modifica | modifica el codi] Les integrals apareixen en moltes situacions pràctiques. Considereu una piscina. Si és rectangular, llavors, a partir de la seva longitud amplada i alçada, es pot determinar fàcilment el volum d'aigua que pot contenir (per omplir-la), l'àrea de la superfície (per cobrir-la), i la llargada de la seva vora (per lligar-la). Tanmateix, si és oval amb un fons arrodonit, totes aquestes quantitats demanen integrals. Al començament pot ser suficient amb aproximacions pràctiques, però al final caldran respostes exactes i rigoroses a aquesta mena de problemes. El concepte d'integració parteix del problema que donada una funció f(x) d'una variable real x i un interval [a,b] de la recta real, es vol trobar l'àrea de la regió del pla xy limitada entre la gràfica de f, l'eix x, i les línies verticals x = a i x = b, on es resten les àrees per davall de l'eix x. Aquest resultat s'anomena integral de f(x) entre a i b, i es denota: Resultats fonamentals[modifica | modifica el codi] Teorema fonamental del càlcul[modifica | modifica el codi] El teorema fonamental del càlcul consisteix en l'afirmació de què la derivada i integral d'una funció matemàtica són operacions inverses. Això significa que tota funció contínua integrable verifica que la derivada de la seva integral és ella mateixa. Una conseqüència directa d'aquest teorema, denominada ocasionalment segon teorema fonamental del càlcul, permet calcular la integral d'una funció utilitzant la primitiva de la funció que s'ha d'integrar. - Teorema fonamental del càlcul. Sia f una funció real integrable definida en un interval tancat [a, b]. Si es defineix F a cada x de [a, b] per - - Llavors F és contínua a [a, b]. Si f és contínua a x de [a, b], llavors F és derivable a x, i F ′(x) = f(x). - Segon teorema fonamental del càlcul. Sia f una funció real, integrable definida en un interval tancat [a, b]. Si F és una funció tal que F ′(x) = f(x) per tot x de [a, b] (és a dir, F és una primitiva de f), llavors Aplicacions[modifica | modifica el codi] El càlcul es fa servir en totes les branques de les ciències físiques, en informàtica, estadística, economia, enginyeria, medicina, demografia, i en tots els altres camps on sigui que un problema es pugui modelitzar matemàticament i impliqui variables contínues. La física fa un ús particular del càlcul; tots els conceptes de mecànica clàssica s'interrelacionen a través de càlcul. La massa d'un objecte de densitat coneguda, el moment d'inèrcia d'objectes, així com l'energia total d'un objecte dins d'un camp conservatiu es poden determinar fent servir el càlcul. En els subcamps d'electricitat i magnetisme es pot fer servir per trobar el flux total dels camps electromagnètics. Un exemple històric de l'ús de càlcul en física és la segona llei de Newton del moviment, va servir expressament el terme "taxa de variació" que es refereix a la derivada: La taxa de variació de l'impuls d'un cos és igual a la resultant de la força que actua sobre el cos i és en la mateixa direcció. Fins i tot l'expressió comú de la segona llei de Newton com Força = Massa × Acceleració implica càlcul diferencial perquè l'acceleració es pot expressar com la derivada de la velocitat. La teoria de Maxwell de l'electromagnetisme i la teoria d'Einstein de la relativitat general també s'expressen en el llenguatge del càlcul diferencial. La química també fa servir el càlcul per determinar velocitats de reacció i desintegració radioactiva. El càlcul es pot fer servir conjuntament amb altres disciplines matemàtiques. Per exemple, es pot fer servir amb l'àlgebra lineal per trobar la "millor" aproximació lineal "apta" per a un conjunt de punts en un domini. O es pot fer servir en la teoria de probabilitat per determinar la probabilitat d'una variable aleatòria contínua d'una funció de densitat suposada. El Teorema de Green, que dóna la relació entre una integral de línia al voltant d'una corba tancada simple C i una integral doble sobre la regió plana D limitada per C, s'aplica en un instrument conegut com a planímetre que es fa servir per calcular l'àrea d'una superfície plana en un dibuix. Per exemple, es pot fer servir per calcular l'àrea ocupada per una jardinera amb forma irregular o una piscina en dissenyar la disposició d'una propietat. Al regne de medicina, el càlcul es pot fer servir per trobar l'angle de bifurcació òptim d'un vas sanguini per tal de maximitzar el flux. El càlcul es pot fer servir per trobar solucions aproximades a equacions, en mètodes com el mètode de Newton, o amb aproximacions lineals. Per exemple, els vehicles espacials fan servir una variació del mètode d'Euler per aproximar trajectòries curvilínies en ambients de gravetat zero. Notes[modifica | modifica el codi] - No hi ha cap prova de com es va assolir el resultat; alguns, entre els que s'inclou Morris Kline (Mathematical thought from ancient to modern times Vol. I) suggereixen que s'hi va arribar per prova i error. - Helmer Aslaksen. Why Calculus? Universitat nacional de Singapore. - Archimedes, Method, in The Works of Archimedes ISBN 978-0-521-66160-7 - Victor J. Katz (1995). "Ideas of Calculus in Islam and India", Mathematics Magazine 68 (3), pp. 163-174. - Ian G. Pearce. Bhaskaracharya II. - J. L. Berggren (1990). "Innovation and Tradition in Sharaf al-Din al-Tusi's Muadalat", Journal of the American Oriental Society 110 (2), pp. 304-309. - «Madhava». Biography of Madhava. School of Mathematics and Statistics University of St Andrews, Scotland. [Consulta: 2006-09-13]. - «An overview of Indian mathematics». Indian Maths. School of Mathematics and Statistics University of St Andrews, Scotland. [Consulta: 2006-07-07]. - «Science and technology in free India» (PDF). Government of Kerala — Kerala Call, September 2004. Prof.C.G.Ramachandran Nair. [Consulta: 2006-07-09]. - Charles Whish. Transactions of the Royal Asiatic Society of Great Britain and Ireland, 1835. - Leibniz l'anomenà "ars combinatòria" i per això avui en dia també se la coneix amb aquest nom - H. Jerome Keisler: Elementary calculus: An Approach Using Infinitesimals. Primera edició 1976; 2ona edició 1986. Leditor hd'aquest llibre ha revertit el copyright a l'autor qui l'ha posat la segona edició en format .pdf disponible per ser descarregada a http://www.math.wisc.edu/~keisler/calc.html - Fonaments de càlcul, M.Rosa Estela, 2003, Edicions de la Universitat Politècnica de Catalunya S.L., ISBN 84-8301-835-7, pàgina 171 Bibliografia[modifica | modifica el codi] |A Càlcul infinitesimalhi ha contingut multimèdia relatiu a:| - Jarauta, E. Anàlisi matemàtica d'una variable. Fonaments i aplicacions.. Edicions UPC, 2001. ISBN 8483015161, 9788483015162. - Estela, M. Rosa. Fonaments de càlcul. Barcelona: Ed. Universitat Politècnica de Catalunya, 2003. ISBN 84-8301-835-7. - Alamar Penadés, Miguel. Fonaments matemàtics I. Ed. Universitat Politècnica de València, 2006. ISBN 8483630095. - Guardiola, Rafael. Mètodes numèrics per la física. Ed. Universitat Politècnica de València, 2002. ISBN 8437053609.


text: Piyama-radu Piyama-radu fou un guerrer possiblement de Lazba (Lesbos) d'on era el seu avi, que va intentar crear-se un regne al front d'un contingent d'aventurers de Wilusa, Ahhiyawa, Millawanda, Seha i Arzawa (l'antic regne i altres territoris de la regió). En temps de Muwatallis II es va posar al servei d'Ahhiyawa en una possible lluita contra els hitites i més tard es va casar amb la filla d'Atpa, rei de Millawanda. Lesbos era una dependència del rei de Seha, el qual romania lleial als hitites. Manapa-Tarhunta de Seha no va participar al costat del seu sobirà el gran rei hitita en una campanya contra Wilusa al·legant estar molt malalt (segons una carta havia quedat impossibilitat); potser durant algun moment d'aquesta malaltia, Piyama-radu va atacar Lazba on el seu avi havia minat la lleialtat dels illencs al rei de Seha. El Saripu (¿delegat?) de Seha a Lazba, i el Saripu del gran rei hitita a l'illa foren incitats per l'avi a revoltar-se i al final ho van fer i es van passar a Piyama-radu. El final de la història no es coneix però en tot cas Piyama-radu, amb el suport d'Ahhiyawa i de Millawanda va continuar l'enfrontament amb els hitites durant bastant de temps. Cal suposar que els hitites i el nou rei de Seha, Masturi, probablement fill i successor de Manapa-Tarhunta, van acabar reconquerint Lazba i que Piyama es va establir a Millawanda amb el seu sogre. Amb la guerra civil entre Mursilis III i Hattusilis III, Wiliusa i Ahhiyawa (i ben segur també Millawanda) van donar suport a Mursilis, i al ser aquest derrotat van esdevenir de fet independents. A Lukka la situació és poc coneguda però aparentment hi van haver desordres i la regió es va posar sota direcció d'un home anomenat Tawagalawa, germà del rei d'Ahhiyawa. Tawagalawa ha estat identificat amb l'homèric Eteocles, fill d'Andreos d'Orcomen; Tawagalawa va començar a atacar territori hitita de manera que Hattusilis III va perdre aviat el control de la situació al sud-oest i la gent de Lukka va arribar al riu Hulaya, districte fronterer amb capital a Hawaliya i als districtes veïns de Natas, Parha (després Perge a Pamfília), Harhasuwanta i altres de manera que tota la costa fins a Kizzuwatna va quedar fora del control del rei hitita. Els districtes fronterers de Wasuwatta i Harputtawana van caure en mans de rebels ajudats per Lukka. Aquests situació fou aprofitada per Piyama-radu per envair territori hitita des Millawanda i va conquerir la terra del riu Hulaya arribant a la Terra Baixa Hitita fins a Nahita. Hattusilis va marxar contra les forces de Lukka, i els altres rebels, incloent Piyama-radu i els va expulsar de la Terra Baixa i la zona del riu Hulaya però sense arribar a la costa occidental ni probablement Pamfília. Llavors va nomenar al seu nebot Ulmi-Tesup (Kurunta), fill de Muwatallis II, rei d'un gran regne del sud-oest, amb capital a Tarhuntasa que va governar sota el nom de Kurunta. En els següents anys Kurunta va dominar fins a la costa al sud, i a l'oest fins al riu Kastaraya (Kestros) i la ciutat de Parha (Perge) a la plana pamfília. Al final del regnat, Wilusa va esdevenir altra vegada vassalla del rei hitita. Kurunta de Tarhuntasa es va entrevistar amb el rei d'Ahhiwaya a Millawanda i es va acordar la retirada dels aqueus de Lukka, que va retornar a control hitita i els caps locals es van afanyar a proclamar la seva lleialtat al rei de Tarhuntasa i al gran rei hitita. Entre els que es van sotmetre i havia Piyama-radu, que era a la ciutat de Sallapa en el moment en què va escriure a Hattusilis, que havia anat a Lukka a afermar la seva autoritat, i se li va sotmetre. En aquest moment s'havia proclamat rei d'Arzawa i esperava esdevenir un rei vassall. Hattusilis va enviar al seu hereu a Millawanda on es va trobar amb Piyama-radu i ambdós van pujar a un carro amb Piyama-radu al davant en signe de submissió. Però Piyama-radu no es fiava dels hitites i va rebutjar comparèixer a presència de Hattusilis a Hattusa si abans no era reconegut rei (d'Arzawa segurament), el que va suposar una humiliació pel príncep hereu; Piyama-radu va mantenir la seva lleialtat però a distància. Hattusilis va anar a l'oest i quan va arribar a Wiyanawanda, li va escriure i li va dir que li enviés un delegat a la ciutat de Yalanda (sota control de Piyama) per fer l'acord; però Piyama-radu, que havia anat augmentant les seves sospites envers el rei hitita, va enviar a son germà Lahurzi, que va fer una emboscada als hitites a tres llocs propers a Yalanda. Tot i així els hitites van poder arribar a la ciutat; Lahurzi es va retirar i la ciutat fou destruïda. Des d'allí Hattusilis va anar a [Apawiya] i va escriure a Piyama-radu a Millawanda ordenant-li comparèixer. També va escriure al rei d'Ahhiyawa protestant per les activitats de Piyama des Millawanda, subjecte d'Ahhiwaya; el rei aqueu va donar permís al rei hitita per fer comparèixer a Piyama (ho va ordenar a Atpa de Millawanda) i Hattusilis es va dirigir a Millawanda. A aquesta ciutat hi va entrar com a gran rei i allí va comparèixer Tawagalawa (ex governant de Lukka) per oferir la seva lleialtat al rei. Atpa va escoltar les queixes contra Piyama-radu però aquest, mentre, va agafar un vaixell i es va escapar. Hattusilis es va dirigir llavors al rei d'Ahhiwaya i li va fer una relació de les ofenses de Piyama-radu. Atpa i el rei d'Ahhiyawa que probablement seguien donant suport a Piyama, van tractar de disculpar-lo; Hattusilis va exigir el retorn del set mil presoners (civils) fets per Piyama en terres d'Hatti, i va intentar un acord que evités la guerra tot i que Piyama-radu escapava al càstig, acord que finalment es va establir. Però Piyama ja havia anat al nord i actuava a la costa de Wilusa, on hi havia establiments aqueus en els que va reclutar nous contingents, i llavors intentava crear-se un regne allí, a Masa (Bitínia) i Karkissa (a la costa de la mar de Màrmara) o Karkiya (Cària). Hattusilis, per mitjà del rei d'Ahhiwaya va oferir altra vegada a Piyama-radu la submissió a canvi del perdó. No se sap com van anar els esdeveniments però finalment el rei d'Ahhiwaya va capturar a Piyama-radu i el va entregar als hitites. Segurament va morir presoner a Hattusa o algun altra lloc de l'Imperi Hitita.


text: 05.06.2012 Estudiar - En el decurs de l'acte, els estudiants exposaran els projectes treballats al llarg de quinze dies i es lliuraran premis i diplomes tant als alumnes com als centres. L'acte comptarà amb la presència tant d'autoritats municipals i educatives com de les famílies dels participants. De l'11 de juny al 19 de juliol ha tingut lloc la novena edició del Campus Ítaca, un projecte que tots els anys porta estudiants d'ESO a realitzar estades de dues setmanes a la UAB. Enguany, han participat prop de 450 alumnes procedents de 56 instituts del Vallès Occidental i de l'Oriental, del Baix Llobregat, de l'Alt Penedès, del Bages i del Berguedà. Els alumnes han fet estades de dues setmanes de duració repartits en tres torns. Durant l'estada a la UAB, els estudiants han realitzat diferents activitats tutelats per docents de la Universitat. Treballaven en la resolució de problemes, discutien sobre temes que els afecten i convivien amb companys d'entorns socials diversos. L'objectiu és animar els alumnes a continuar estudiant després de l'ensenyament secundari obligatori. Per això, el programa es dirigeix a estudiants amb bones capacitats acadèmiques que, pel seu entorn social o familiar, potser no sempre se senten atrets per l'opció de seguir estudiant. Cada jornada al Campus Ítaca s'ha desenvolupat entre les 9 h i les 18 h. A més de realitzar projectes en grup, els estudiants han participat en tallers, debats i concursos de relats, s'han familiaritzat amb el campus de la UAB i han fet sortides a Barcelona per conèixer els museus del centre de la ciutat. Van realitzar també activitats esportives a les instal·lacions del Servei d'Activitat Física (SAF) i diferents tipus d'activitats culturals: teatre, plàstica, música, dansa... Aquesta activitat està organitzada per l'Institut de Ciències de l'Educació (ICE) i per la Facultat de Ciències de l'Educació de la UAB amb el patrocini de Banco Santander. El Campus Ítaca implica també un nodrit col·lectiu de persones de diferents serveis, departaments i facultats. Des del 2004, ja se n'han realitzat vuit edicions que han comptat amb la participació de més de 6.000 alumnes. Vint noves beques-salari En paral·lel, la UAB ha obert la quarta convocatòria de les beques-salari Ítaca - Banco Santander per al curs 2012-2013, dirigides a estudiants de centres que hagin participat al Campus Ítaca. Seguint amb l'objectiu de procurar que cap estudiant no vegi minvades les seves possibilitats d'accedir a una formació superior a causa dels recursos econòmics del seu entorn familiar, la UAB i Banco Santander convoquen aquestes beques-salari per donar sortida a les expectatives de futur de joves talents que, altrament, foren inviables. Es tracta de la primera iniciativa d'aquestes característiques que s'emprèn en una universitat espanyola. La beca comprèn el pagament de 500 euros mensuals durant deu mesos, renovables al llarg dels anys de durada d'un grau, sempre que es compleixin els requisits de renovació establerts en aquesta convocatòria. Cobreix també les despeses de matriculació.


text: vida després d'internet ..., li va dir un gal a un altre. Enric, serà la Pentecosta un homenatge a Abracourcix? bona festa de pasqua, he sortit a comprovar-ho i així és, el cel a dalt i el terra sota, com ha estat sempre. Bona festa, Francesc, sembla que el Banc Central Europeu finalment comença a funcionar i no caldrà que canviem la posició del cel (almenys fins després de les vacances). mí-te'ls ells que fan festa! sobretot que el cel no ens caigui al damunt del cap! :) Sobretot, Clídice, si ha de caure sobre el cap, que no sigui sobre el cap de setmana. El post genial, i la resposta de n'Enric, senzillament fenomenal! Porquet, després de tanta simpatia, és hora de buscar-te els pernils. Espera't que Bankia trasbalsarà el que no era trasbalsable! Per descomptat que ho veurem, que cada comentari al respecte fa augmentar la quantitat a rescatar en un mil·lió d'euros més.


text: Ens fa molt il·lusió donar-vos la benvinguda a aquest espai virtual de la Xarxa de Lectura del Raval, on podreu trovar totes les parts que formen aquest projecte creatiu, viu i participatiu centrat en el foment de la lectura al barri del Raval. Esperem que el disfruteu i que gaudiu, com sempre, de molt bones lectures!


text: Convenientment situat a Guam, Oceanview Hotel & Residences és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb les atraccions principals de la ciutat com Tarza Magical Adventure Zone i Parc Aquàtic, Underwater World, Punta Dos Amants a prop, els visitants de l'hotel estaran encantats amb la seva localització. Les instal.lacions i els serveis que proveeix Oceanview Hotel & Residences asseguren una estada plaentera als seus clients. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de equipaments per a persones amb discapacitats, aparcacotxes, transport hotel/aeroport, bugaderia, restaurant. Les comoditats de l'hotel han estat cuidadosament seleccionades per a satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aparell de televisió, forn microones, assecador de cabell, nevera, caixa forta a l'habitació a cada habitació. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com jardí, piscina exterior. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Oceanview Hotel & Residences és una selecció idònia per a la vostra estada a Guam.