text: Figueres és una ciutat de Catalunya, capital de la comarca de l'Alt Empordà i cap del partit judicial de Figueres. És el principal nucli urbà i el pol econòmic i comercial de l'Empordà. Medi físic Llista de topònims de Figueres (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Està situada en el centre de la plana empordanesa, a 39 metres sobre el nivell del mar, a l'extrem nord-oriental de Catalunya. Als seus peus corre el torrent de Galligans, que aporta al Manol aigua plujana de les comes de ponent. El Puig de les Basses amb 136 metres com a punt més elevat. Clima Característica fonamental de Figueres és la tramuntana, vent sec i fred del nord que bufa indistintament a totes les estacions però que a l'hivern pot arribar a condicionar la vida quotidiana: efecte de reforç de la sensació tèrmica de fred pel vent fort. Així, durant l'onada de fred del febrer de 2012 es va arribar a registres percebuts de -22 o a causa de la coincidència de temperatures inferiors als -5 o amb vents sostinguts de 50 km/h amb ratxes de més de 100 km/h. La tramuntana és d'altra banda causant de l'ombra pluviomètrica que afecta la plana de l'Empordà. De manera que al sud a la comarca del Gironès, se superen els 800 mm. anuals, a l'est, a la Garrotxa els 1000 mm. i al nord, a les muntanyes de l'Albera i cap a la banda de La Vajol, els 1200 mm. A Figueres i rodalia cauen al voltant dels 500 mm. com demostren les sèries de dades del període 1971-2000. La tramuntana es presenta amb particular incidència entre el novembre, el març i a l'estiu, particularment al juny, pot comportar-se com un vent sec i caldejat de característiques Fohn. Aquesta tramuntana, coneguda com a Tramuntana calenta o Tramuntana de Sant Joan, ha contribuït en episodis d'incendis forestals que han assolat les Garrigues d'Empordà, l'Albera i el massís del Cap de Creus a la dècada dels 80. La temperatura màxima absoluta registrada a la ciutat va ser de 45,3 oC al 18 de juliol de 2023 i la mínima absoluta els -16 oC de l'11 de febrer del 1956. A l'estiu són freqüents les tempestes que des del Pirineu Oriental, s'acosten a la costa a la tarda, tot i que ràpidament, la tramuntana les tira cap al mar. La precipitació màxima en 24 hores van ser els 223 mm. recollits el 16 de setembre de 1974. Aquestes precipitacions de gran intensitat horària i diària són causants d'inundacions de trista memòria en la zona compresa entre els rius Manol, Muga i Llobregat d'Empordà. Figueres es troba geogràficament en el punt per on entren a la península Ibèrica les grans onades de fred siberianes o simplement d'origen europeu, donant-se una mitjana de tres dies de nevada anuals que, en episodis de tramuntana negra (tramuntana que es dona amb temps pertorbat) han donat lloc a grans nevades de 1944 (mig metre de neu), 1954, 1956, 1962, 1963, 1970, gener de 1985, gener de 1986, febrer del 87, gener del 92, desembre del 97, març del 93, gener del 2000, desembre del 2001 i la tempesta de neu de març del 2010 que va causar col·lapse de la xarxa elèctrica de la comarca a causa de la combinació de la neu humida amb les congestes ocasionades per la tramuntana. Història Època antiga Cap al 600 a C hi hauria en el turó de la Muntanyeta (on actualment es troba el Castell de Sant Ferran) un primitiu assentament ibèric de la tribu dels indicetes. En aquella època bona part de la plana altempordanesa estava inundada per aiguamolls i grans extensions de joncs. Els habitants de la comarca vivien en els petits pujols o a les zones més elevades lliures de les aigües estancades. D'aquesta època anterior a la presència romana podem destacar una troballa ceràmica realitzada a finals del que rep el nom de vas de l'Aigüeta (correspon al segle V a C i es troba en el Museu Arqueològic de Barcelona). Els romans (que van desembarcar a la ciutat grega d'Empòrion el 218 aC) cap al 195-194 a C van crear un petit nucli de població, a la zona baixa de l'actual terme municipal (zona del carrer Tapis i l'Aigüeta), que va rebre el nom de Joncària, ja que hi havia molts joncs en aquell terreny. Aquesta petita població va anar guanyant importància, ja que era una de les parades de la important calçada romana, primer de l'anomenada via Domícia i, després, de la via Augusta (s'han trobat restes d'una mansió romana a la zona de l'Aigüeta). Aquesta parada de la via romana es trobava a una jornada a peu del Pertús (XVI miliaris) i a una altra jornada de Girona (XVIII miliaris). Una resta d'aquest poblat romà de Joncària el tindríem en una estela funerària que es troba al Museu de l'Empordà de Figueres. Els romans segurament van obligar els indicetes que havien viscut en el turó de la Muntanyeta a baixa a la zona plana propera a la via romana i la seva mansió i, així, a poc a poc es va crear a la zona, primer, dos poblats (un ibèric i un altre romà) i, posteriorment, un sol assentament cada vegada més romanitzat. A partir de l'any 258, a causa d'un caos administratiu dins els territoris de l'Imperi Romà, es va produir la invasió del poble germànic dels francs que va destruir i saquejar tot el que van trobar durant 12 anys; durant aquest període els bàrbars germànics haurien acabat amb la petita població de Joncària, deixant-la reduïda a un pilot de runes i cendres (que haurien donat el nom de Cendrassos a les restes d'aquest l'establiment romà). A partir d'aquest fet desapareix el nom de Joncària. Però, un cop va passar el perill, la població hispanoromana va refer un nucli de població en aquella zona de la via Augusta; així es van refer les cases amb parets i tàpies de fang, que segurament van afavorir que el poblet rebés el nom de Tapioles. D'aquesta població es va localitzar el seu cementiri, en unes excavacions a finals del , a la zona actual del barri del Cendrassos; on es van localitzar diversos tipus de tombes (algunes amb sarcòfags de marbre, d'altres amb sepulcres de pedra, i la resta amb teules o simplement amb terra). També es van trobar en aquesta necròpolis monedes romanes que van ser datades de la segona meitat del . El poblet de Tapioles va sobreviure (segons l'opinió dels historiadors locals) fins a l'arribada dels visigots en el , com a mínim, o fins a l'arribada dels sarraïns, a principis del . Figueres medieval La invasió i conquesta de la península Ibèrica, que es va iniciar l'any 711, va arribar a l'Alt Empordà cap al 712. Les tropes sarraïnes haurien arribat de forma violenta a aquestes contrades i això hauria produït que bona part de la població de la comarca es refugiés en els boscos de les Alberes i de les Salines (zona pirinenca de l'Empordà) o fugís a les veïnes terres del Rosselló. Cap al 785 (que és l'any en què Girona es va lliurar a Carlemany) tot l'Alt Empordà ja seria territori franc i estaria lliure de musulmans. L'any 802 trobem per primera vegada en una inscripció el nom de "villa Ficerias" i el 962 apareix en un altre document el nom de "Figariae". L'opinió majoritària està a favor que el mot d'origen llatí "Ficarias" tindria la traducció de Figueres (per tant indica el nom dels arbres que produeixen les figues). L'any 1020 trobem ja documentada l'església parroquial de Sant Pere de Figueres ("Sancti Petri de Figarias"). Fins a la segona meitat del Figueres era un poblet d'uns 20 focs (entre 80 i 100 habitants) que havia crescut al voltant de l'església parroquial i es trobava en un petit turonet de només 39 metres d'altitud (a la zona de l'actual plaça de l'Església). Fins al 1111 aquest poblet va pertànyer al comtat de Besalú (era una de les parts més oriental d'aquest territori) i a partir d'aquest any va passar, com la resta del comtat, a estar sota el poder del comte de Barcelona. El rei Jaume I el Conqueridor va prendre el 21 de juny de 1267 una important decisió per a Figueres: convertir-la en vila reial i donar-li una carta pobla que va proporcionar tota una sèrie d'avantatges i privilegis als vilatans (com no patir els mals usos, ser més lliures que els habitants de la rodalia i tenir un dia de mercat setmanal i una fira anyal de 8 dies de durada). El rei Jaume I va voler convertir aquest llogarret, que es trobava en la carretera de Girona a Perpinyà i feia frontera amb el Comtat d'Empúries, en la base principal del poder reial a la zona i, així, poder aturar al bel·licós i rebel comte d'Empúries i, també, qualsevol intent d'invasió francesa de l'Empordà. Les muralles que tancaven la població dibuixaven un petit rectangle format pels actuals carrers de Besalú, Pujada del Castell, Canigó i de la Jonquera; deixant extramurs bona part de l'actual plaça de l'Ajuntament. Aquest recinte emmurallat tenia una superfície de 15.000 m2. De l'antiga muralla queda dempeus la torre Gorgot, convertida actualment en la Torre Galatea del Teatre-Museu Dalí. Per aconseguir augmentar la reduïda població figuerenca l'infant Pere (el futur rei Pere II el Gran), el 12 de març de 1269, va facilitar la creació d'un call jueu a la nova vila reial alliberant durant cinc anys del tribut a tots els jueus que anessin a viure a Figueres. El barri jueu va existir durant més de 200 anys, es trobava a l'actual carrer Magre i comptava amb una sinagoga, carnisseria i forns propis. El comte Hug V d'Empúries va intentar esclafar la nova vila reial i el 16 d'octubre de 1274 va assetjar Figueres que estava feblement fortificada i amb pocs defensors; després de tres dies de setge el comte d'Empúries i la seva host van aconseguir entrar dins la petita vila i van saquejar totes les cases, van matar molts dels seus habitants i es van emportar les portes de les muralles cap a Castelló d'Empúries (capital del seu comtat) com a trofeu de guerra. Però l'infant Pere va arribar a Figueres amb 180 cavallers (i els seus vassalls respectius) i va perseguir les tropes del comte Hug V fins que es va produir una aferrissada batalla on l'infant Pere va derrotar el rebel comte emporità. Després l'hereu de la Corona d'Aragó va tornar a Figueres on va iniciar la reconstrucció de les cases destruïdes i de les muralles fetes malbé. Durant la croada contra el rei Pere II el Gran dirigida pels francesos, 1285 Figueres va ser ocupada durant tres mesos per les tropes del rei de França Felip III l'Ardit. L'any 1361 el rei Pere III el Cerimoniós va decidir ampliar el recinte emmurallat, cap al sud i cap a l'est, formant el que es coneix com la vila vella. Aquest clos, d'una superfície de 50.000 m2, estava delimitat pels actuals carrers de la Pujada del Castell, Canigó, de la Muralla, Ample, Monturiol i la Rambla (que era una petita vall per on corria la riera Galligans). El centre de la població es trobava a l'actual plaça de l'Ajuntament on es tallaven en angle recte les dues principals artèries viàries: el camí reial de Girona a Perpinyà (actuals carrers de Girona i de la Jonquera) i els camins que menaven a Besalú (i la zona de la Garrotxa i el Ripollès) i a Vilabertran i Peralada (actuals carrers de Besalú i de Peralada). Malgrat la gran epidèmia de pesta negra que va esclatar el 1348 i que va afectar de forma important la vila, Figueres al llarg del va augmentar la seva població arribant a uns 105 focs (gairebé uns 500 habitants) L'any 1313 es va fundar l'hospital de malalts, mendicants i pobres (primera instal·lació sanitària de la vila) que va ser la donació del matrimoni figuerenc Bernat Jaume i la seva muller Garsendis (els quals van fer vot de treballar a l'hospital fins a la seva mort). Aquest hospital va canviar d'ubicació l'any 1616 quan va traslladar-se del carrer de la Jonquera (el seu lloc original) a la zona extramurs de l'actual carrer Nou (posteriorment, després de la Guerra Civil, l'hospital de Figueres es va traslladar a la zona nord del Parc Bosc (a la perifèria de la ciutat). Pere el Cerimoniós va tenir un especial interès per Figueres que va viure temporades a la població, sobretot a partir del seu casament amb Sibil·la de Fortià. El rei Pere, a més a més d'engrandir l'espai fortificat de la vila, va fer construir una església gòtica més àmplia sobre el terreny de l'antic temple romànic. El rei Pere el Cerimoniós (i posteriorment tots els altres monarques) vivia en un palauet, quan sojornava a Figueres, conegut amb el nom de Posada del Senyor Rei, que es trobava en el carrer de Girona tocant la muralla i al costat del portal d'entrada (encara actualment es pot veure l'escut de la posada reial a la façana de la casa número 16 del carrer de Girona). El 28 de setembre de 1419 el rei Alfons IV el Magnànim va instaurar com a festa principal i fira el 3 de maig festivitat de la Santa Creu (encara avui dia és la festa major de Figueres i el dia principal de les fires de la ciutat). Figueres moderna La població figuerenca va continuar, majoritàriament, tancada dins les seves muralles medievals, de la vila vella, fins a principis del (encara que, molt tímidament, van començar a aparèixer cases extramurs en les quatre principals vies d'entrada des de mitjan ). El clos emmurallat disposava de quatre portals d'on sortien els camins principals i tenia també 16 torres. Malgrat que des del final de la Guerra Civil Catalana, l'any 1472, fins a la Guerra dels Segadors, el 1640, tot l'Empordà va gaudir d'una època sense guerres, la vila de Figueres va tenir molta activitat com a centre de concentració de tropes per lluitar contra els francesos que, periòdicament, atacaven o envaïen els territoris de la Catalunya Nord. L'inici de la Guerra dels Segadors, la separació de Catalunya de la monarquia hispànica i l'acceptació del rei Lluís XIII de França, com a comte de Barcelona i sobirà dels catalans, va portar a Figueres a convertir-se en plaça d'armes on una guarnició francesa permanent controlava el territori d'ofensives castellanes que ocupaven la ciutadella de Roses. El 1652 l'exèrcit espanyol va ocupar tot l'Empordà (excepte Roses que havia caigut en mans franceses el 1645) i es va acabar el conflicte bèl·lic entre el Principat i el rei Felip IV de Castella. Però això no va dur el final de la guerra amb França; així tenim que els francesos, que dominaven el Rosselló, envaïen periòdicament l'Empordà, i tenim notícia de l'ocupació de Figueres el 1653 (any terrible perquè, a més a més, la vila va patir una epidèmia de pesta), 1654 i 1656. Aquesta guerra amb França s'acaba l'any 1659 amb el Tractat dels Pirineus que va comportar l'amputació dels comtats del Rosselló i la meitat del de Cerdanya del territori català i la seva incorporació al regne de França. Per acabar de solucionar alguns punts polèmics del tractat, ja que els francesos reclamaven que la frontera havia de començar en el cap de Creus (així Llançà, la Selva de Mar, Cadaqués i la muntanya de Sant Pere de Rodes es convertien en territoris francesos), es van dur a terme a la vila reial, el 1660, les anomenades conferències de Figueres. El 3 de novembre de 1701, es van casar a l'església parroquial de Sant Pere de Figueres el rei Felip V d'Espanya amb la seva primera muller la princesa Maria Lluïsa de Savoia. Durant la Guerra de Successió Espanyola (1701-1715) Figueres va ser ocupada diverses vegades tant per les tropes de l'arxiduc Carles com per les tropes de Felip d'Anjou. Després del Tractat dels Pirineus i la pèrdua de la Catalunya Nord, la frontera amb França va ser la serralada dels Pirineus i la primera localitat important entrant a Espanya des del Pertús era la vila de Figueres. La important fortalesa de Salses, que barrava el pas als francesos en el Rosselló, ara era part del regne de França; i, a més a més, el país veí tenia el castell de Bellaguarda que dominava el pas del Pertús. El rei Ferran VI d'Espanya va decidir la construcció d'una gran i potent fortalesa a l'Alt Empordà per intimidar i evitar qualsevol intent d'invasió francesa. La població on s'havia d'edificar aquesta infraestructura militar va ser Figueres i el lloc el turó de la Muntanyeta (al nord de la vila i a uns 140 metres d'altitud). Les obres del Castell de Sant Ferran van començar el 13 de desembre de 1753 (amb la col·locació de la primera pedra) i van continuar fins al 1766 (encara que no l'obra no estava enllestida i s'hi va treballar fins al 1790). El director del projecte va ser el general d'enginyers Juan Martín Cermeño. La fortalesa era una de les més grans d'Europa i tenia la forma d'un pentàgon irregular amb 6 baluards, 7 revellins, 3 tenalles, 2 contraguàrdies, un gran fossat que envoltava tota la fortificació. La superfície era 320.000 m2 (32 hectàrees) i el perímetre exterior era de 3.120 metres. Tenia capacitat per encabir còmodament 6.000 homes i 500 cavalls. El pressuposts inicial de l'obra va ser de 20 milions de rals, quan es va donar per acabada l'obra (el 1766) ja se n'havien gastat 30 milions i el 1790 el cost s'enfilava fins als 40 milions. La població de Figueres va créixer de forma important en el . El 1725 ja arribava als 1.872 habitants i era la població més gran de la comarca, ja que la segona vila era Castelló d'Empúries que només comptava amb 1.261 veïns. Però el salt demogràfic realment important (que va convertir Figueres en la inapel·lable capital de la comarca) va ser causa de la construcció del Castell de Sant Ferran que va portar a la vila nombroses famílies d'enginyers, picapedrers, paletes, obrers, etc.; i un cop finalitzada l'obra molts es van quedar a viure a Figueres. L'any 1785 la vila reial tenia 5.398 habitants (això representa un increment d'un 288% respecte al 1725). Va ser en el quan aquesta població en ràpid augment va necessitar més espai habitable i la vila es va expandir més enllà del recinte emmurallat i es va crear els barris extramurs, sobretot en direcció sud, a l'altra banda de la riba (actualment coberta pel passeig de la Rambla); ja que per qüestions de defensa del castell el creixement per la zona nord era del tot prohibit (existia una primera zona, en un radi de 400 metres de la fortalesa, on no es podia construir cap edifici i una altra segona zona, en un radi de 400 a 770 metres del castell, on només es podia aixecar edificis d'una sola planta d'alçada). El desenvolupament urbanístic de Figueres durant la segona meitat del , tot el i una part del va estar marcat per les instruccions i decisions dels enginyers militars que buscaven, en primer lloc, protegir la fortalesa i, en segon lloc, donar un creixement homogeni i harmoniós a la vila. Quan es va produir la Revolució Francesa va arribar a Figueres una gran quantitat d'emigrats francesos absolutistes que fugien del nou govern (nobles, militars i clergues). El juliol de 1791 n'hi havia més d'un miler vivint a la vila. En esclatar la Guerra Gran (1793-1795), Figueres es va convertir en el punt decisiu de la defensa espanyola. Inicialment la campanya va ser favorable a Espanya, però el 20 de novembre de 1794 les tropes hispàniques són derrotades a la batalla del Roure; això va provocar un èxode massiu de la població de Figueres, i dels habitants de l'Alt Empordà, que fugien dels francesos, fins al sud del riu Fluvià, o fins a Girona o més al sud. El dia 28 de novembre de 1794 el castell de Sant Ferran es va rendir a les tropes franceses sense haver fet ni un sol tret (dins de la fortificació hi havia 10.000 soldats, 171 canons i aigua i queviures suficients per aguantar un setge). El castell de Sant Ferran va quedar en mans franceses fins al 22 de juliol de 1795 que amb la Pau de Basilea es va acabar la guerra i França va retornar els territoris conquerits. Figueres contemporània El El 10 de febrer de 1808 els francesos van ocupar pacíficament la vila de Figueres (ja que eren aliats d'Espanya en la seva lluita contra els anglesos i portuguesos). A primers d'abril, com que les forces franceses estacionades a la vila reial eren molt nombroses, els seus comandaments van demanar permís a les autoritats militars espanyoles del castell de Sant Ferran que permetessin l'allotjament, a la fortificació, de 200 soldats francesos; les autoritats espanyoles van accedir-hi i els francesos, un cop dins la fortalesa, van aconseguir el seu control. Els francesos van anomenar la imponent fortificació militar de Figueres com la "bella inútil", ja que malgrat ser tan gran i ben feta des del punt de vista militar les dues vegades que van voler conquerir-la ho van aconseguir sense disparar ni un sol tret. El 3 de juny, davant la notícia que el mariscal francès Joachim Murat es convertia en el regent d'Espanya, els figuerencs es van revoltar contra els francesos, i aquest es van tancar a la fortalesa; el dia 13 de juny, davant l'intent dels figuerencs de prendre per les armes el Castell de Sant Ferran, les tropes napoleòniques van començar a bombardejar la vila (es calcula que van caure 2.760 bombes). El setge popular va continuar fins que una columna francesa de 2.000 soldats amb municions i queviures va aconseguir trencar el bloqueig popular i arribar a la fortificació. Llavors, un cop refets els assetjats van ocupar Figueres però la van trobar buida. Molts joves figuerencs i de la comarca van unir-se a les partides de guerrillers per seguir lluitant contra l'invasor. La resta de figuerencs van anar tornant a la vila quan el perill de represàlies va disminuir. Les autoritats franceses per intentar guanyar-se l'estimació dels figuerencs van dur a terme la pavimentació de la plaça de l'Ajuntament (que va ser el primer espai urbà que ja no tindria el sòl de terra). La nit del 21 de gener de 1810 va morir en el castell de Sant Ferran el general Mariano Álvarez de Castro que havia estat el cap dels defensors de Girona. Va ser enterrat, inicialment, en el cementiri municipal. La matinada del 10 d'abril de 1811 uns 1.000 soldats espanyols comandats pel coronel mossèn Francesc Rovira van aconseguir entrar d'amagat al castell de Figueres (gràcies al fet de disposar d'una clau d'una porta exterior) i van ocupar-lo fent presoners a tota la guarnició. Aquest fet heroic rep el nom de "la Rovirada" o, també, "la Gloriosa Sorpresa del Castell". El 16 d'abril les tropes napoleòniques van assetjar la fortalesa. Finalment, el 16 d'agost de 1811, els defensors del castell de Sant Ferran es van rendir, ja que no tenien ni municions ni queviures. Per un decret del mariscal Augerau (governador general francès de Catalunya), el 1812, la vila de Figueres va quedar inclosa en el departament del Ter (convertint-se en una subprefectura) i, juntament amb la resta de Catalunya va quedar incorporada a l'Imperi Francès. Amb el final de la Guerra del Francès les tropes napoleòniques van evacuar el castell de Sant Ferran el 25 de maig de 1814. Quan el rei Ferran VII d'Espanya va tornar del seu exili francès va sojornar a Figueres (a causa d'uns forts aiguats que feien impossible travessar el riu Manol). El 1817 van començar les obres del nou Cementiri Municipal (deixant ja d'enterrar al costat de l'església parroquial). Aquest mateix any una forta tramuntanada va fer caure part del campanar de l'església de Sant Pere. El 1829 Paula Montal i Fornés (actualment Santa Paula Montal) va crear a Figueres la primera escola per a nenes de Catalunya: col·legi de les religioses escolàpies (creant al mateix temps la congregació de les Religioses de les Escoles Pies). L'any anterior l'alcalde i governador militar de Figueres Joaquín Caamaño va proposar portar a terme la cobertura de la Ribera (la riera Galligans) en el tros de l'actual Rambla. El director del projecte va ser l'enginyer militar Lasauca i el 29 de juliol de 1832 va quedar acabada l'obra (així va sorgir la plaça més important de Figueres i es lligava la part de la vila vella amb els nous barris que havien anat creixent, sobretot, a la part sud). La coberta de la Ribera va continuar, els següents anys, amunt de la Rambla, carrer Lasauca, i també avall, carrer Caamaño (aquestes obres es van acabar el 1844). El setembre de 1835 Figueres va començar a fortificar-se davant el perill d'un atac de les tropes carlines (Primera Guerra Carlina). Aquestes noves muralles ja no coincidien amb les antigues de la vila vella, ja que Figueres havia augmentat molt en extensió; a més a més, les antigues muralles d'origen medieval van començar a ser derruïdes a partir de l'existència del castell de Sant Ferran (últim terç del ). Durant aquest conflicte armat es va arribar a la situació que tota la comarca estava dominada pels carlins excepte la vila de Figueres i el seu castell. Un cop acabada la guerra la vila reial va continuar creixent i modernitzant-se. El 28 de setembre de 1839 es va inaugurar el "Col·legi d'Humanitats" dirigit pel pare Julián González de Soto (amb un conveni amb l'ajuntament figuerenc) que va ser el primer centre d'ensenyament mitjà de Figueres i comarca; aquest centre es va convertir l'any 1845 en el primer institut de segon ensenyament de tota la província de Girona (aquest és l'actual Institut Ramon Muntaner que és el degà dels instituts d'ensenyament secundari d'Espanya). Els anys 40 i 50 del van veure l'actuació de l'Abdó Terrades i Pulí, polític i pensador republicà, que va ser diverses vegades escollit alcalde de Figueres però no va poder ocupar aquest càrrec, ja que mai va jurar obediència a la reina d'Espanya (a causa de les seves idees antimonàrquiques, democràtiques i republicanofederals); també va ser el màxim exponent de l'aixecament popular antigovernamental conegut com la Jamància (va aconseguir alçar els figuerencs, altempordanesos i, fins i tot, la guarnició del castell de Sant Ferran). Un altre figuerenc destacable (encara que nascut a Alcalá la Real, província de Jaén) va ser en Josep Maria Ventura i Cases, més conegut com en Pep Ventura, el qual va dur a terme, a Figueres, la creació de la sardana moderna o sardana llarga. La seva època de major activitat va des del 1848 al 1875. Ell va modificar els instruments de la cobla (suprimint-ne alguns i afegint-ne d'altres com la tenora), va ser músic, director i, també, compositor de més de 300 peces. Gràcies a en Pep Ventura, Figueres es va convertir en la "ciutat mare de la sardana". L'any 1850 es va inaugurar el Teatre Municipal (actual edifici del Teatre-Museu Dalí) que va ser obra de l'arquitecte Josep Roca i Bros. El 1857 Figueres supera per primera vegada la xifra de 10.000 habitants (exactament en tenia 10.370) L'any 1861 comença l'enllumenat públic amb fanals de gas. El 1862 es planten els actuals plàtans de la Rambla figuerenca (per tant, tenen més de 150 anys). També en aquests anys centrals del podem destacar un altre insigne figuerenc en Narcís Monturiol i Estarriol que va ser enginyer, intel·lectual, polític republicà federal, però, sobretot, va passar a la història com l'inventor del submarí (el seu famós Ictíneo). L'any 1862 es va crear la figuerenca Societat Coral Erato amb la presència de l'Anselm Clavé. Durant el Sexenni Democràtic Figueres i tota la seva comarca era partidària de les idees del republicanisme federal i un figuerenc va ser ministre (de finances) del govern espanyol durant la Primera República Espanyola: en Joan Tutau i Vergés. L'any 1874 els figuerencs van estar immersos de ple en la Tercera Guerra Carlina; ja que les partides del general carlí Francesc Savalls, que dominaven la major part de la comarca, volien conquerir la vila i el castell. Figueres va reforçar les muralles que encerclaven la vila i que comptaven amb 14 torres de defensa (la Torre Gorgot o "Torre Galatea" és l'única que es conserva actualment, encara que molt reformada). La matinada del 28 de maig de 1874 les tropes carlines van atacar Figueres però, malgrat la manca de col·laboració de la guarnició del castell de Sant Ferran, els vilatans van aconseguir rebutjar l'atac i els carlins es van retirar. Gràcies a l'heroica defensa de la vila contra els carlins, el rei Alfons XII d'Espanya va donar, el 28 d'octubre de 1875, el títol de ciutat a Figueres. Un cop acabada la guerra, els figuerencs van enderrocar definitivament les muralles que l'havien tornat a encerclar. El 28 d'octubre de 1877 el ferrocarril va arribar a Figueres (ja la ciutat era un dels punts per on passava la línia de Barcelona a França). El 1878 arriba la plaga de la fil·loxera a la comarca i això provoca una situació de pobresa i l'Alt Empordà va perdre 7.000 habitants (molts van emigrar a França o a altres zones de Catalunya), malgrat tot la població de Figueres no va disminuir (ja que el sector agrícola era molt poc important i la indústria i l'artesania jugaven un paper molt més important). L'any 1887 es va inaugurar la plaça del Gra (amb la seva coberta). El 1894 es va construir la Plaça de Braus de la ciutat en un estil mudèjar. El 1896 comencen les obres d'instal·lació de l'electricitat. El segle XX Els primers 30 anys Quan comença el segle, la població de Figueres era de 10.714 habitants i durant aquesta centúria tindrà un important creixement, sobretot a partir del 1960. El 1902 l'arquitecte Josep Azemar va aixecar l'edifici modernista de l'Escorxador Municipal de Figueres (on ara es troba l'Arxiu Comarcal de l'Alt Empordà). El dia 11 de maig de 1904 va néixer el gran pintor surrealista Salvador Dalí i Domènech. Aquest mateix any es va construir l'edifici modernista del Casino Menestral Figuerenc (la societat recreativa s'havia creat el 1856). El 1905 es va construir la presó de Figueres al final del carrer Sant Pau. Aquest mateix any el ric figuerenc Carles Cusí va construir el primer cinema de Figueres (va ser el primer de tota la província). L'any 1908 corrien pels carrers de la ciutat els primers cotxes propietat d'alguns figuerencs benestants. El 1910 es va inaugurar l'actual edifici del Col·legi La Salle de Figueres. L'any 1914 es va construir el Teatre Cinema El Jardí (actual teatre municipal de Figueres), el projecte va ser de l'arquitecte Llorenç Ros i Costa i l'edifici és d'estil noucentista. L'any 1916 va començar a funcionar el telèfon a Figueres. El 2 de maig de 1918 es va inaugurar la reforma de la Rambla de Figueres, obra de l'arquitecte Ricard Giralt, que la va engrandir i millorar; també va incorporar el monument a Narcís Monturiol, amb escultures d'Enric Casanoves. El 13 d'abril de 1919 es va crear l'equip de futbol: Unió Esportiva Figueres. El maig de 1920 es va inaugurar el Parc Bosc Municipal, on es van plantar 20 espècies diferents d'arbres i es va convertir en l'autèntic pulmó de Figueres. Aquest mateix any l'ajuntament figuerenc va crear la companyia municipal d'aigües. El 12 de juliol de 1922 es va inaugurar la Biblioteca Popular de la Mancomunitat de Catalunya. L'any 1922 es va estrenar la primera línia d'autobusos a motor que anava de Figueres al Pertús. El 1925 es va empedrar la carretera reial que travessava Figueres. Del 1900 al 1930 la població de Figueres va augmentar en un 132% arribant als 14.106 habitants. El fotògraf costumista Narcís Roget documenta àmpliament aquesta època d'important transformació de Figueres en creixement demogràfic, industrialització, creació d'una cultura cívica, catalanisme, sindicalisme i associacionisme. Figueres republicana (1931-1936) El 12 d'abril de 1931 a les eleccions municipals va guanyar la Federació Republicana Socialista de l'Empordà (FRSE) que formava part de la coalició Esquerra Republicana de Catalunya. La participació va ser del 64,5% i ERC va obtenir el 66,75% dels vots. El nou alcalde va ser en Marià Pujolà i Vidal. El dia 14 d'abril es va proclamar la República a Figueres. El 8 d'agost de 1931 es va votar l'Estatut d'Autonomia (de Núria), la participació va ser del 70% i el resultat va ser el següent: vots a favor 2.328 (99,7%), vots en contra 6 (0,26%) i vots en blanc 1 (0,04%) El 19 de novembre de 1933 va haver-hi eleccions a Corts (va ser la primera vegada que votaven les figuerenques) i el resultat va ser del triomf d'ERC per un 60,8% dels vots. El 14 d'abril de 1933 es va inaugurar el Col·legi Públic Sant Pau que va ser el primer de titularitat estatal de la ciutat. Els fets d'octubre de 1934 no varen tenir gaire ressò a Figueres que no va secundar la proclamació de l'Estat Català feta pel president de la Generalitat Lluís Companys. La Guerra Civil a Figueres (1936-1939) El cop d'estat del 18 de juliol de 1936 no es va conèixer fins l'endemà, el dia 19. A la ciutat va haver-hi 76 figuerencs que van ser assassinats per milicians antifeixistes dels diferents sindicats obrers (molts d'aquests milicians no eren de la ciutat sinó que havien vingut de Girona i, sobretot, de Barcelona). El 12 d'octubre de 1936 va arribar a Figueres el primer grup de voluntaris de les Brigades Internacionals per lluitar a favor de la República (van ser 500 homes que venien en tren des de París). El dia 3 de novembre de 1936 l'ajuntament de la ciutat (en mans dels sectors més radicals) va acordar l'enderroc de l'església parroquial de Sant Pere. Les obres van començar immediatament: es van destruir un total de 1.200 m2: el campanar, el presbiteri i el creuer; només va quedar dempeus la nau gòtica (ja que els diners per desmuntar l'església s'havien esgotat). El mes de juny de 1937 es va acabar la construcció de l'edifici actual de l'Ajuntament. El 20 de gener de 1938 es va produir el primer bombardeig de Figueres. Van ser avions de l'Alemanya nazi els que van deixar caure unes 30 bombes sobre la ciutat però, afortunadament, no va haver-hi cap víctima. Al cap de 3 dies va arribar el segon i el tercer bombardejos: el segon va ser al migdia i van participar avions alemanys llençant les seves bombes sobre el Parc Bosc i el Passeig Nou; el tercer atac aeri va ser per la tarda, aquest cop eren avions de la Itàlia feixista, després de llençar la seva càrrega de destrucció indiscriminada, van tornar a la seva base a Son Sant Joan a Mallorca; aquests dos atacs del dia 23 de gener va provocar 16 morts. Figueres des del 20 de gener de 1939 fins al 7 de febrer de 1939 va ser bombardejada 18 vegades. Aquest atacs van produir un total de 281 morts: 76 el 1938 i 205 el 1939 (en aquest darrer any només en 1 mes i 7 dies). Aquests atacs aeris van destruir 560 cases. El dia 11 de novembre de 1938 es va produir a la ciutat el comiat cap a l'estranger dels voluntaris de les Brigades Internacionals. El 23 de gener de 1939 el president del govern Juan Negrín López va ordenar el trasllat del govern espanyol a Figueres. La nit del dia 1 de febrer de 1939 la ciutat es va convertir en seu de les Corts Republicanes i en capital de la República. La sessió del parlament, que va ser nocturna, es va dur a terme al Castell de Sant Ferran i van assistir 62 diputats del total de 473 existents. El 3 de febrer de 1939 van passar per Figueres una riuada humana de 150.000 persones que anaven cap a França; aquest dia la ciutat i el castell van ser bombardejats 5 vegades i va haver-hi 82 víctimes mortals. Els següents dies el corrent humà que travessava Figueres en direcció França no va aturar-se (per exemple el dia 4 de febrer van passar per la ciutat unes 100.000 persones). El dia 5 de febrer es va saber a Figueres la marxa cap a França del president de la República Manuel Azaña Díaz, el president de la Generalitat Lluís Companys i Jover, el lehendakari José Antonio Aguirre i Lecube i d'altres membres del govern central i de l'autonòmic; al vespre, els carrers de la ciutat es trobaven totalment deserts, ja que bona part de la població havia marxat de la ciutat fugin dels bombardejos quasi constants i la resta es trobaven amagats en els soterranis de les cases o en els refugis antiaeris (a Figueres n'hi havia uns 15 de públics, l'any 2013 es va redescobrir el de la plaça del Gra que tenia capacitat per a 200 persones). El dia 8 de febrer, a les 8 del vespre, es va produir una gran explosió en el Castell de Sant Ferran, milers de tones de pedra van volar pels aires (algunes a més d'un quilòmetre de distància), va desaparèixer tot un llarg tros de cortina i la monumental porta principal d'estil neoclàssic; els causants d'aquesta terrible explosió van ser els artificiers de l'exèrcit republicà que van destruir bona part del polvorí de la fortalesa perquè no caigués en mans dels franquistes. Aquest mateix dia 8 de febrer per la nit les tropes nacionals van entrar a la ciutat. La guerra s'havia acabat per als figuerencs. Figueres durant la dictadura franquista (1939-1975) El dia 9 de febrer de 1939 la ciutat presentava un aspecte horrorós: morts pels carrers, cases en ruïnes (un 23,4% dels edificis estaven destruïts), focs que no paraven de cremar, carrers bloquejats per les runes, el clavegueram i el subministrament d'aigua no funcionaven, etc., però, a més a més, hi havia la presència d'un exèrcit enemic que havia ocupat la ciutat i un règim dictatorial que volia passar comptes i castigar vençuts. El 19 de febrer de 1939 el Teatre Municipal va ser incendiat, de forma involuntària, per soldats d'un tabor (o batalló de soldats indígenes i oficials espanyols) del Protectorat espanyol al Marroc, que forma part de les unitats de l'exèrcit nacional; i l'edifici va quedar totalment destruït excepte les parets exteriors. Els anys que van del 1939 fins al 1955 van ser de gran pobresa. El 1949 es van enllestir les obres de reconstrucció de l'església parroquial de Sant Pere, la part nova va ser feta en estil neogòtic per així lligar amb la part conservada que era d'estil gòtic. Entre el 1943 i el 1953 es va dur a terme la construcció del nou hospital. A finals dels anys 50, però sobretot, a partir del 1960, es produeix una creixent arribada de turisme estranger a la comarca (francesos, alemanys, holandesos, suïssos, etc.); gràcies a la presència, cada vegada major, d'aquests estiuejants forasters es va iniciar una etapa econòmica molt satisfactòria per a Figueres que va destacar com a nucli econòmic i comercial de l'Alt Empordà. També durant els anys 60, i principis dels 70, es produeix amb força el fenomen de l'emigració d'altres zones d'Espanya (andalusos, extremenys, murcians, etc.) cap a Catalunya i cap a aquesta ciutat altempordanesa en particular. La Costa Brava nord anava bé i Figueres creixia i s'enfortia. L'abril de 1971 es va inaugurar la seu actual del Museu de l'Empordà (que havia estat creat el 1947) a la part baixa de la Rambla figuerenca. Amb l'augment de la població la ciutat va veure com apareixien noves parròquies, a més a més de la més antiga de Sant Pere; així tenim que el 1954 es va crear la de la Immaculada i Sant Pau (l'actual temple va ser consagrat el 1962) i, posteriorment, es van crear les del Bon Pastor (1966), de la Sagrada Família (creada el 1968, l'actual església és del 1989), i la de Santa Maria del Poble Nou (1975). El 19 de setembre de 1971 la ciutat va patir un temporal de pluja que va descarregar, en només 24 hores, 535 l/m2, provocant unes grans inundacions a Figueres i a tota la comarca. L'11 de maig de 1972 es va inaugurar el Monument a Pep Ventura, a l'actual Plaça President Tarradellas (l'escultura era obra de Llorenç Cairó). L'octubre de 1973 es va inaugurar el segon col·legi públic de Figueres: el Salvador Dalí. El 28 de setembre de 1974 es va inaugurar el Teatre-Museu Dalí sobre les restes de l'antic Teatre Municipal. L'any següent, el 1975, Figueres va tenir una Escola de Formació Professional, aquest centre va ser prendre el nom del famós inventor figuerenc: Narcís Monturiol. També, l'any 1975, el poble de Vilatenim i el llogaret de Palol de Vila-Sacra (que fins aleshores havien format un municipi) van incorporar-se al municipi de Figueres. Durant els anys del franquisme la ciutat va anar creixent de poc més de 16.000 habitants fins als 28.000 l'any de la mort del dictador (encara que el creixement més fort va ser del 1960 al 1975). Figueres democràtica (des del 1976) L'any 1975 la ciutat havia arribat, com ja s'ha esmentat, als 28.102 habitants i seguirà augmentant la població fins a l'actualitat (sobretot durant la primera dècada del segle XXI). El 15 de desembre de 1976 es va fer la votació del referèndum per a la Reforma Política a Espanya i els figuerencs van votar sí el 75% del cens electoral. En el referèndum del 6 de desembre de 1978 sobre la Constitució els ciutadans de Figueres van votar sí el 61,8% del cens electoral. La votació per aprovar l'Estatut d'Autonomia de Catalunya de 1979 va comptar amb el 52,86% del cens electoral que va votar afirmativament. Les primeres eleccions municipals, el 1979, les va guanyar el Partit dels Socialistes de Catalunya i el primer batlle democràtic va ser en Josep Ma. Ametlla i Peris. El 1977 es va enllestir la zona de vianants dels carrers del centre històric (aquest projecte es va iniciar el 1969), al voltant de la Plaça de l'Ajuntament. Ben aviat l'oferta d'escola pública a Figueres va augmentar i va passar, del 1976 al 1984, de tenir només 2 centres a tenir-ne 6. El 1978 es va afegir a l'Institut Ramon Muntaner (que era l'únic que hi havia a Figueres i a tota la comarca) un segon institut que va rebre el nom d'Alexandre Deulofeu. L'any 1982 es va inaugurar el Museu del Joguet de Catalunya. El 1983 va ser empresonat al castell de Sant Ferran (que llavors funcionava com a presó militar) l'extinent coronel de la Guàrdia Civil Antonio Tejero Molina que era un dels màxims representants del frustrat intent de cop d'estat del 23 de febrer de 1981 (més conegut popularment com el 23-F. L'agost de 1986 es va inaugurar l'Estadi Municipal de Vilatenim que va ser el nou camp de la Unió Esportiva Figueres que havia aconseguit la temporada 1985-86 pujar a 2a Divisió A de futbol. En la dècada dels anys 80 també cal destacar la mort del gran pintor Salvador Dalí (va morir el 23 de gener de 1989 i està enterrat en el seu museu). Des del punt de vista polític els figuerencs, des del 1979 fins a les eleccions del 2011, s'han decidit bàsicament per dues forces polítiques: Partit dels Socialistes de Catalunya i Convergència i Unió. Així podem trobar quatre etapes en la política municipal: en primer lloc, del 1979 fins al 1987 els vots majoritaris van per al PSC; en segon lloc, del 1987 fins al 1995 la majoria està en mans de CiU; en tercer lloc, del 1995 fins al 2007 els socialistes tornen a gaudir de la majoria (etapa d'en Joan Armangué i Ribas); finalment, del 2007 fins al 2015 els resultats tornen a donar la majoria als convergents (del 2007 fins al 2012, el batlle va ser en Santi Vila i Vicente i, a partir del 2012, la Marta Felip i Torres es va convertir en batllessa). Durant l'any 2009 Figueres va ser la Capital de la Cultura Catalana. A partir de les eleccions maig de 2019, es va fer un quadripartit amb ERC al capdevant, com a alcaldessa Agnès Lladó. Comunicacions Està ben comunicada perquè, gràcies a la seva situació, des de Figueres es pot anar a la platja, a la muntanya o travessar la frontera franco-espanyola en un interval no superior a la mitja hora. Les principals vies de comunicació són la línia ferroviària de Barcelona a Portbou, i la línia que connecta des de París fins a Figueres amb la xarxa de tren d'alta velocitat, l'autopista AP-7 de Barcelona a la Jonquera, la carretera N-II de Barcelona a França i d'altres vies secundàries que connecten l'Alt Empordà amb el Pla de l'Estany, la Garrotxa i el Baix Empordà. Distàncies des de Figueres a altres ciutats: Aeroport de Girona-Costa Brava: 50 km Aeroport del Prat 160 km Tarragona: 234 km Tolosa: 253 km Lleida: 292 km Marsella: 373 km València: 483 km Madrid: 735 km Milà: 849 km París: 911 km Roma: 1207 km Amsterdam: 1426 km Economia Figueres gaudeix d'una situació privilegiada, a la cruïlla de la principal via de comunicació que va de Barcelona al Rosselló i França, i de la ruta que condueix de la costa empordanesa a l'interior del Prepirineu. Aquesta situació l'ha convertit, des d'antic, en un punt de trobada i d'aturada, de viatgers, menestrals i comerciants de tota mena. L'atractiu comercial de Figueres és gran, sobretot per a la comarca de l'Alt Empordà, que hi ha trobat un centre proveïdor de tots els serveis necessaris, però també per a altres zones pròximes. Tot i que aquest atractiu s'ha matisat darrerament, amb l'auge d'altres localitats i la competència de Girona i Olot, Figueres continua sent un reclam setmanal important per a la seva comarca, que hi acudeix setmanalment a mercat (els dijous). El desenvolupament del turisme ha afavorit la ciutat. Anualment, visiten Figueres molts dels turistes que travessen la frontera i aprofiten per fer-hi una petita aturada, i també molts veïns nord-catalans i francesos. Actualment, el principal sector econòmic de Figueres és el sector terciari. La restauració, l'alimentació i tots els comerços i serveis que ofereix la ciutat hi representen un 75% de l'activitat econòmica. El sector comercial, tradicionalment de petites superfícies, s'ha començat a renovar i modernitzar en els darrers anys. Demografia És la ciutat més poblada de la comarca, amb 45.262 habitants, xifra que representa un terç de la població total de la comarca. Té una extensió de 19,38 km2. En el cens del 1975 s'incorpora Vilatenim i Palol, antic municipi. Política Eleccions municipals 2019 Eleccions al Parlament de Catalunya Llocs d'interès Declarats béns culturals d'interès nacional: El castell de Sant Ferran Torre Gorgot, seu del Teatre-Museu Dalí Església fortificada de Vilatenim Sant Pere de Figueres Tradicions i cultura La festa major de Figueres se celebra el 3 de maig amb motiu de les Fires de la Santa Creu. El 29 de juny se celebra la festa petita, amb motiu de la diada del patró de la ciutat, sant Pere. Figueres compta amb un destacat conjunt de gegants i capgrossos. Figueres acull la seu de: L'Arxiu Comarcal de l'Alt Empordà L'Orquestra de Cambra de l'Empordà La Biblioteca Comarcal Fages de Climent La Unió Esportiva Figueres La Fundació Esportiva Figueres El Club Bàsquet Adepaf El Casino Menestral Figuerenc L'Associació de Familiars de Represaliats pel Franquisme Joventuts Musicals de Figueres Museus i teatres El Museu del Joguet de Catalunya El Museu de l'Empordà El Museu de la Tècnica de l'Empordà El Teatre-Museu Gala Salvador Dalí. Inaugurat el 1974. El van construir a l'antic Teatre de Figueres. Té un ampli ventall d'obres que mostren la trajectòria de Salvador Dalí, des de les primeres obres fins a les dels últims anys de la seva vida. Teatre Municipal El Jardí Col·lecció particular de rellotges de Martí Amiel Museu Endesa o de l'Electricitat. Festes i festivals Fires i Festes de la Santa Creu i Embarraca't: El programa d'actes de les Fires i Festes de Figueres és extensíssim i comprèn música i balls de diferents gèneres i procedències, teatre, concursos diversos, fires (d'antiguitats, de productes alimentaris, d'artesania, de llibres d'ocasió, etc.), un bon grapat d'exposicions i centenars d'activitats esportives que conviuran amb el conegut festival de música Embarraca't. El dia central de la festa 3 de maig, el dia de la Santa Creu, té lloc l'ofici solemne i el tradicional pilar caminat dels Castellers de Figueres. Després se celebra el concurs de les Creus de Maig un dels actes que origina les festes de la Santa Creu. El Festival de Jazz de Figueres és un festival anual de Jazz que es fa a la capital de l'Alt Empordà. Està organitzat pels Joventuts Musicals de Figueres i actualment se celebra al Teatre Jardí i al Cercle Sport. Festival Còmic El Festival Còmic de Figueres és un esdeveniment ideat per a fer de Figueres millor ciutat i del món, un lloc millor. Es tracta d'una programació anual basada en les arts escèniques però oberta a tot tipus de propostes que tinguin el bon humor, la comèdia i l'alegria de viure com a leitmotiv. Acústica: Festival musical que se celebra a Figueres a finals d'agost i/o principis de setembre. L'organitza Promoartsmusic. Festival Figueres es MOU - Dansa i moviment - organitzat per l'entitat AGITART. Se celebra durant la primera setmana de Juliol des de l'any 2012. Festicurts : festival internacional de curtmetratges de Figueres organitzat per ACAT. Mitjans de comunicació Setmanari de l'Alt Emporda. Nascut el 4 de gener del 1978. És el segon setmanari d'informació comarcal de Catalunya en difusió, segons l'Oficina de Justificació de la Difusió i la primera revista en català de tota la província, segons el Baròmetre de la Comunicació i la Cultura. Es publica els dimarts. Hora Nova és el periòdic independent de l'Alt Empordà. La primera capçalera, amb més de 30 anys d'història. Es publica cada dimarts i cada divendres. Tramuntana TV. Televisió online creada el 23 d'abril del 2006. Ofereix vídeonotícies de Figueres i l'Alt Empordà. Ràdio Ser Empordà. Emissora que va començar a emetre el dia 15 d'abril de 1984 en el dial de FM 94.5. Els estudis estaven situats al carrer Sant Pau de Figueres i Jordi Costa n'era el director. La programació era bàsicament autònoma i s'emetien informatius comarcals tres cops al dia. L'emissora es va fer molt popular retransmetent els partits de futbol de la UE Figueres. Del 30 de juny de 1988 al 29 d'agost de 1991, Ràdio Ser Empordà va emetre un programa que va tenir molt d'èxit anomenat "La Ràdio al Sol". El dia 1 de setembre de 1993 l'emissora es va convertir en M 80 Sèrie d'Or. Figuerencs destacats Alguns figuerencs destacats, d'origen i d'adopció: Josep Canaleta Heras (n. 1972), escultor i creador del monument a Lluís Companys i Jover d'aquesta vila. Bernat Jaume (segles XIII-XIV), fundador del primer hospital de Figueres Cresques Elies (segle XIV), metge jueu de Pere III el Cerimoniós Abdó Terrades i Paulí (1812-1856), polític republicà Josep “Pep” Ventura, (1817 - 1875), músic i compositor de sardanes Josep Maria Martí i Julià (1818-1897), batlle de Figueres (1875-1877). Narcís Monturiol i Estarriol (1819-1885), enginyer, polític i inventor del submarí Ictíneu Damas Calvet i de Budallés (1836-1891), enginyer, poeta i dramaturg Teodor Baró i Surera, (1842 - 1916), polític, periodista, escriptor i dramaturg Santiago Mundí i Giró (1842-1915) científic. Pau Pastells i Vila (1846-1932) jesuïta i historiador filipinista José Marina Vega (1850-1926) Militar espanyol, ministre de la guerra dues vegades i senador vitalici Ramon Mandri i Campamar (1851-1927), apotecari, creador del Cerebrino Mandri Albert Cotó i Fita (1852-1906), intèrpret de piano, director d'orquestra i compositor Martín Pastells i Papell (1856-1926),arquitecte i professor d'arquitectura Vicenç Ros i Marisch (1859-1937), industrial i polític, alcalde de Figueres (1920-1923) Frederic Gironella (1869-1948), escriptor i periodista Josep Pous i Pagès (1873-1952), escriptor, periodista i polític Antoni Juncà i Soler (1875-1952), músic Carles Jordà i Fages (1883-1935), polític Josep Puig i Pujades (1883–1949), polític i escriptor Ramon Noguer i Comet (1886 - 1969), advocat i polític d'ideologia republicana Delfí Dalmau i Gener (1891-1965), pedagog i lingüista Mercedes Moner Raguer (1892-1991), pianista Joan Carandell Pericay (1893-1937), gèoleg i catedràtic d'Història Natural Joaquim Xirau i Palau (1895 - Mèxic 1946), filòsof Martí Vilanova i Purcallas (1896-1930), polític Eduard Rodeja i Galter (1896–1968), historiador Jaume Maurici i Soler (1898-1972?), poeta Antoni Xirau i Palau (1898 - 1976), polític i advocat Martí Vilanova i Purcallas (1896-1930), polític Jaume Maurici i Soler (1898-1972?), poeta Carles Mauné i Alai, (1899 - 1985), músic i compositor Carles Fages de Climent (1902-1968), escriptor, poeta i periodista Carles Varela i Burch (1902-1973), lingüista i articulista d'ideologia republicana Alexandre Deulofeu i Torres (1903-1978), farmacèutic, polític i filòsof Camil·la Lloret Altafulla (1903-1998), pianista i professora Salvador Dalí Domènech (1904–1989), pintor surrealista i escriptor Francesc Basil i Oliveras (1905-1975), compositor de sardanes Jaume Miravitlles i Navarra (1906-1988), polític i escriptor Joaquim Collar i Serra (1906-1933), militar i aviador Maria dels Àngels Vayreda i Trullol (1913-1977), escriptora Josep Pallach i Carolà, (1920-1977), mestre, pedagog i polític Florenci Mauné i Marimont, (1925-1995), músic, compositor de sardanes i director d'orquestres Carme Guasch i Darné (1928-1998), poetessa i escriptora Pere Portabella i Ràfols (1929-), director de cinema Josep Maria Bernils i Mach (1929-2011) historiador, cronista oficial de Figueres. Maria Àngels Anglada i d'Abadal (1930-1999), escriptora Emili Casademont i Comas (1936-2012), periodista i escriptor Aïda Lorenzo Rosa (1937-), activista antifranquista Jaume Cristau i Brunet (1940-) músic, compositor de sardanes i director de cobla. Pep Subirós Puig (1947- 2016), filòsof i escriptor Lluís Peñaranda (1947-2010), pintor, il·lustrador i artterapeuta. José María López Sanfeliu (1952-), músic conegut com a Kiko Veneno Jordi Balló i Fantova (1954-) professor universitari i actual director d'exposicions del CCCB Teresa Compte i Massachs (1954-), fiscal en cap del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya Esther Llorenç (1962), activista antifranquista Vicenç Pagès Jordà (1963-), escriptor. Toni Soler i Guasch (1965-), periodista i presentador de ràdio i televisió Sebastià Roig (1965-), escriptor. Angélica Gonzalez (1966-), dramaturga, actriu i performer coneguda com a Angélica Liddell Mónica Naranjo Carrasco (1974-), cantant Dídac Lee i Hsing (1974-,) emprenedor Sara Miquel (1984-), actriu Joel González (1989-), taekwondista Referències Vegeu també Ceba de Figueres IES Ramon Muntaner Llista de monuments de Figueres Escuts i banderes de l'Alt Empordà Llista d'alcaldes de Figueres Enllaços externs Informació de la Generalitat de Catalunya Mapa de l'Art i la Cultura a Figueres - Wikiartmap, el mapa de l'art a l'espai públic


source: wikipedia

text: Flaçà és un municipi empordanès adscrit a la comarca del Gironès, a la riba dreta del Ter. Ocupa una superfície de 6,67 km2 i s'estén a cavall de la serra de Vall-lloreda i la plana al·luvial que forma el riu Ter un cop travessa el pas del congost. Al nord limita amb el riu Ter i el terme municipal de Sant Jordi Desvalls, a l'oest amb els termes municipals de Sant Joan de Mollet i Sant Martí Vell i al sud i a l'est amb els municipis de Foixà i la Pera, ambdós pertanyents ja a la comarca del Baix Empordà. Geografia Llista de topònims de Flaçà (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Referent a la seva geografia física, el municipi conté dos ambients clarament diferenciats. Per una banda, l'oest del municipi és una zona planícia, constituïda per la plana al·luvial que forma el riu Ter, després del pas del congost i per altre, a l'est, per la suau serra de Vall-lloreda, sent el punt més alt del municipi el puig d'en Fuselles. Al nord del municipi, com a element fronterer amb el municipi de Sant Jordi Desvalls, s'hi troba el curs del riu Ter. Això provoca que el municipi sigui creuat per diferents rieres i rierols, generalment secs, però que quan plou amb intensitat s'inunden i desemboquen al riu Ter. Com a conseqüència d'aquests diferents ambients, en cada un trobem una vegetació especialitzada: vernedes, salzes i pollancres a prop del riu, freixes i saüquers entorn les rieres i boscos mixtes de roures i alzines en la zona més muntanyosa, on també hi trobem pi i diferent vegetació arbustiva mediterrània. Referent a la fauna, podem destacar mamífers com el senglar, conill, llebre o guineu i aus com el gaig, pit-roig, mussol o aligot, tots ells típics de zones boscoses. En l'ecosistema fluvial, destaquen bagres, barbs, carpes o serps d'aigua i aus aquàtiques, com l'ànec collverd, la polla d'aigua, bernat pescaire o l'esplugabous. Flaçà està constituït pel nucli urbà i antic de Flaçà, el barri de la Bolla o de l'Estació, edificada entorn l'estació de tren i separada de la resta del nucli pel traçat de les vies del tren i el pas a nivell. Ambos se situen en la zona baixa del municipi. El municipi també està format per la Còlonia, una barriada obrera a les faldes de la serra de Vall-lloreda i el veïnat de Farreres, un conjunt de cases i granges situades enmig de la serra de Vall-lloreda, i agrupades entorn l'ermita de la Mare de Déu de l'Esperança. Demografia Història Primeres evidències El coneixement històric sobre el municipi i nucli de Flaçà és escàs i amb absències temporals evidents. La primera notícia de poblament en el municipi és recent i consisteix en unes peces de ceràmica romana que s'han datat entorn el i I a.C. El seu descobriment fou causal, a conseqüència de la construcció de l'antiga fàbrica Torres Domènech (1945). És possible que existeixin més evidències, sobretot en les zones més elevades del municipi (la plana d'inundació de les zones baixes dificultaria el seu poblament), però la falta d'un estudi arqueològic i històric rigorós crea l'absència de més dades. Hem de fer un salt temporal fins a l'edat mitjana, on en diferents documents medievals apareix el nom de Flociano (any 921) o Flassano (any 1017). El primer document es tracta d'un donació de terrenys del actual municipi a l'antiga abadia de Santa Maria de la Grassa i el segon document es tracta d'una butlla papal (Benet VIII) dirigida al monestir de Camprodon, on s'esmenten les propietats que aquest tenia en l'actual terme municipal. Aquestes propietats eren essencialment masos, el que fa pensar que durant els segles i , Flaçà estaria constituït per diferents masos dispersos. El 1209 també apareix documentada l'església de Sancti Cipriani (actual Sant Cebrià), que anirà figurant en altres documents posterior, sobretot de caràcter eclesiàstic. S'especula també amb l'existència d'un castell, ja que algun document en fa referència (1392), però les seves restes no han estat localitzades, segurament, com ja s'ha esmentat, per l'absència d'un estudi sistemàtic de la història municipal. Per tant, ens podem fer una imatge d'un Flaçà medieval constituït per una parròquia, pot ser un petit nucli entorn, masies disperses i un castell. El tren i el procés d'industrialització No tenim més dades de Flaça fins a la seva època contemporània. L'any 1887, Flaçà passa a ser un nus de comunicació gràcies al pas pel municipi de la línia de tren, que poc temps més tard, connectaria Barcelona amb França. Conseqüentment, es va construir l'estació de tren i totes les infraestructures que l'acompanyaven en el nucli de la Bolla (ara popularment conegut com a barri de l'Estació). Per salvar el riu Ter també es construeix un pont, la primera fase constructiva de la qual va ser dissenyada per la casa Eiffel. La situació de Flaçà resulta estratègica, ja que connecta el Baix Empordà i la seva costa (entre ells el port de Palamós) amb la linea ferrovària. De fet, l'any 1884 es va aprovar un Reial Decret que permetia la construcció d'una petita línea ferroviària que connectava Palamós amb Flaçà, que popularment es va donar a conèixer com el tren petit o El Carrilet. El primer viatge es feu l'any 1887. Així doncs, Flaçà era la línia d'enllaç entre dos línies de tren i va esdevenir l'autèntica "estació de la Costa Brava". Da'questa manera, la dinàmica vida que es va generar entorn l'estació va concentrar el motor econòmic i la vida del poble al nucli de la Bolla. Actualment, El Carrilet, línia que va acabar connectant Palamós-Flaçà-Girona-Banyoles va morir l'any 1955, després de llargues pèrdues que va anar acumulant des de l'inici de la Guerra Civil Espanyola (1936-1939). Amb la pèrdua del tren petit, molts consideren que es va enterrar un símbol empordanès, que va ser construït a 'base de pales, pics i de braços de la gent del poble, de gent empordanesa'. Tanmateix, durant el régim feixista de Franco, i aprofitant encara l'important línea ferrovària que connecta amb França, Flaçà va resultar atractiva per la instal·lació d'indústries. La companyia Wartheim va construir una petita fàbrica de màquines de cosir a prop de l'estació, que portava el nom de "La Ràpida" (1942). Posteriorment va passar a mans de la companyia de màquines d'escriure "Hispano-Olivetti". A Flaçà, s'hi realitzaven les maletes de la màquina d'escriure i va tenir activitat fins al 1967. També s'hi va instal·lar la fàbrica de paper Torras Domènech (1945), més coneguda com "la fàbrica de Flaçà". Els propietaris de l'empresa tenien altres fàbriques a la província (Bonmatí i Sarrià de Ter) i al inaugurar la de Flaçà hi van desplaçar treballadors experts de la fàbrica de Bonmatí per a treballar-hi. Això va propiciar la construcció de la colònia obrera entorn l'ermita de Sant Fermí i a les faldes de la serra de Vall-lloreda, coneguda popularment com La Colònia. Aquesta fàbrica (actualment, Aconda) continua en actiu i el barri continua sent habitat. Economia La història de Flaçà revela com d'important ha estat i és per l'economia del municipi l'estació de tren i el nus de connexions que en va derivar. Això va propiciar la instal·lació de diferents indústries, especialment, la indústria paperera, que encara perviu (hi han dos fàbriques). Tanmateix, continua sent important el sector agrícola, especialment de regadiu (hortalisses i cereals). També hi trobem vinyes i olivers (agricultura de secà) i ramaderia bovina i porcina. Hi ha un mercat setmanal els dimecres que se situa a la plaça de l'estació dell carrilet, a la Bolla. Comunicacions Terrestre El municipi està creuat per la C-66 que comunica Palamós amb Banyoles, sent una via important que uneix el Baix Empordà amb nuclis importants del Gironès i el pla de l'Estany, com Celrà, Girona o Cornellà de Terri. Aquesta via connecta amb la N-II i l'autopista A-2, ambdues vies connecten la frontera francesa amb Barcelona. La C-255 es desvia de la C-66 per entrar dins el nucli urbà i la Bolla, accedint així a l'estació de tren. Aquesta carretera torna a connectar amb la C-66, després de creuar el nucli de Flaça i Sant Joan de Mollet (Gironès), el poble veí. El municipi també està connectat amb Sant Llorenç de les Arenes, del municipi de Foixà (Baix Empordà), a través de la GIV-6424. Una desviació d'aquesta via també comunica amb el nucli de Sobrànigues i Sant Jordi Desvalls (Baix Empordà), a l'altre riba del riu Ter, creuant una senzilla passera, puntualment inutilizable quan creix el cabal del riu. Té una estació de busos que comunica a través d'una línea regular amb Girona. També té servei de taxi. Ferroviària El municipi hi ha una estació de ferrocarril de la línia Barcelona-Portbou (actualment, línia R11). És una de les estacions més importants d'aquesta línia, que comunica Flaçà amb Figueres, Girona o Barcelona, entre d'altres, tan amb trens mitjana distància com regionals. Llocs d'interès Església de Sant Cebrià: d'origen romànic, ja se'n tenia data el . D'aquesta primera construcció en queden dos restes: la portalada de ponent i part de l'absis semicircular, sota el campanar. Tanmateix, el temple que podem observar actualment és degut a una reconstrucció (1824), seguint patrons neoclàssics. Es troba a l'extrem nord del nucli antic. Ermita de Sant Fermí: petit temple d'una sola nau que data del 1579, tal com indica en la seva portalada. Té un campanar de cadireta i un porxo a la seva entrada. Es troba en la Colònia, barriada obrera que es va construir a mitjans del , per acollir població emigrada que venia a treballar a la fàbrica paperera de Torres Domènech (1945). Pere Benavent, cunyat de Salvador Torres Domènech, el propietari de la fàbrica, va iniciar una reforma en el temple, ampliant-ne la nau i l'absis, i va fer diferents intervencions en l'exterior més immediat. Aquesta ermita havia custodiat les relíquies de Sant Fermí (1678-1827), quan un pare franciscà (Pere Pau Gomeras) va anar-les a buscar a Pamplona. Malauradament, a principis del varen ser robades. Ermita de la Mare de Déu de l'Esperança: petit temple rural que data del 1567, tal com indica en la seva portalada. Té una sola nau i un campanar de cadireta. Està edificada en el punt més alt del veïnat de Farreres, a l'est del municipi, enmig de la suau serra de Vall-lloreda. En el seu interior hi resideix una tall gòtica d'una Mare de Déu, realitzada d'alabastre policromat, considerada per alguns autors com una joia del gòtic popular. Nucli antic: l'estructura de carrers del nucli antic és desorganitzada i ombrívola. En ella, apart de l'església de Sant Cebrià, també hi podem trobar casa Balle (o can Llausàs), un antic palauet d'estil plateresc. Cal indicar, que a conseqüència del desplaçament de la principal activitat social i econòmica a la Bolla o barri de l'Estació, fa que el nucli resti una mica desplaçat i abandonat. Can Vinyals: casa pairal, d'aspecte senyorial i noble, que es troba al nord del municipi, al costat de la GIV-6424 cap a Sant Llorenç de les Arenes, un petit nucli de població pertanyent a Foixà (Baix Empordà). De fet, la família Vinyals rebé privilegi de noblesa en el regnat de Carles V. Té diferents fases constructives, però en destaca una gran torre circular de finals del . Al seu interior hi ha una capella a la Mare de Déu del Carme (1718) i oberta al públic. Plaça de l'estació del carrilet: situada en el barri de la Bolla, enfront l'Estació de tren RENFE, concentra la principal activitat comercial i social de Flaçà. Recentment, es va instal·lar un monument a El Carrilet, en memòria a la petita línia ferroviària que connectava Flaçà amb Palamós que va desaparèixer l'any 1955. En el municipi, s'hi troben diferentes fonts, com la que hi ha instal·lada prop de l'ermita de Sant Fermí o en les immediateses del veïnat de Farreres i al costat de la riera Farreres. Serveis públics Educació: el municipi disposa de una llar d'infants i un col·legi d'educació primària (CEIP Les Moreres). Llar de jubilats Zona esportiva, piscina, poliesportiu i Camp Municipal d'Esports. Salut: el municipi disposa d'un consultori mèdic local. Esports Club Esportiu Flaçà Equip de futbol de Flaçà que va ser fundat l'any 1947 i agrupa diferents categories. Els seus equips juguen en el Camp Municipal d'Esports. Actualment, el seu primer equip masculí juga a la lliga quarta catalana. Club Poliesportiu Flaçà Agrupació esportiva que aplega tennis, natació i marxes populars, entre d'altres. En la cultura popular L'any 2010 Companyia Nocturna estrena a Barcelona el muntatge teatral "El Último Tren" d'Isaac Badia. Una història inspirada en l'estació de Flaçà, on dos adolescents perden a Flaçà l'últim tren que pretenien agafar la nit que decideixen escapar-se de casa. Vegeu també Turó de la Barca Llista de monuments de Flaçà Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Fornells de la Selva és un municipi de la comarca del Gironès que forma part de l'àrea urbana de la ciutat de Girona. Al nord limita amb el municipi de Girona; al sud, amb els de Riudellots de la Selva i Campllong; a l'est, amb els de Quart i Llambilles; i a l'oest, amb els de Vilablareix i Aiguaviva. Geografia Llista de topònims de Fornells de la Selva (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Llocs d'interés Centre Cívic i Cultural La Sitja Església parroquial de Sant Cugat Capella de Santa Maria Demografia Vegeu també Llista de monuments del Gironès, amb els BCIN arquitectònics i altres monuments inventariats. Enllaços externs Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Els faraons eren els monarques de l'antic Egipte. Alguns estudis daten la utilització d'aquest terme, com una manera de referir-se al rei, cap al 1400 aC i altres des del 950 aC. Era el líder religiós, civil i militar de l'antic Egipte. La religió va tenir un paper molt important, com es pot constatar en la mitologia egípcia. Tant és així, que el govern va evolucionar cap a un sistema teocràtic, segons la qual el faraó era considerat un déu a la Terra, per la qual cosa ocupava el poder absolut. Durant la dinastia V, els faraons van començar a atribuir-se ascendència divina i des d'aquella època van ser venerats com a fills de Ra. Ra, va ser l'únic déu important venerat de manera constant durant l'antic Egipte. Era el cap de les deïtats, i els primers reis egipcis, els faraons, se'n proclamaven descendents. Durant les primeres dinasties es van construir importants complexos funeraris per als faraons a Abidos i Saqqara, a imitació dels palaus i temples (la tomba era una síntesi de la noció de temple i mansió privada). Durant la dinastia III, la capital es va traslladar a Memfis i els faraons van començar la construcció de les piràmides, que van substituir les mastabes (tombes de planta rectangular), com a tombes reials. Etimologia Faraó deriva de la paraula egípcia Per-aa que significa "casa gran". Per-aa era el nom de la residència reial, passant després a designar a l'autoritat mateixa. Faraó és un nom d'origen hebreu, bíblic, adoptat després pels grecs. Els escribes egipcis solien usar el terme nesu (rei), NEB (senyor) o hemef (majestat). Va ser un terme utilitzat pel poble, mai pels mateixos faraons, i només començaria a usar-se a partir del regnat d'Amenhotep III, a la primera meitat del . Per tant, es podria dir que la paraula "faraó" és relativament moderna, i que només abastaria a la meitat dels monarques que van habitar a la Vall del Nil. Hatshepsut és considerada la primera dona en ser faraó. La paraula faraona no existia en l'antic Egipte, sinó que es feia servir "faraó dona" o, simplement, "faraó" Història La successió de faraons i la història del propi Egipte venen indissolublement unides i són tan complementàries entre si que és impossible desconèixer una d'elles i ser expert en l'altra. Tant és així que fins i tot en els períodes més crítics, quan l'anarquia regnava en moltes zones del país, sempre hi havia, almenys, un faraó que afirmava ser el legítim governant de la caòtica nació en tota la seva extensa totalitat. El sacerdot egipci Manethó, que va viure a l'època dels primers reis Ptolemaics (cap a l'any 300 aC) va rebre l'ordre real de redactar una història d'Egipte. I, donat que actualment es coneixen els noms de més de tres-cents monarques, és lògic que Manethó els agrupés en llinatges o dinasties, denominació que els historiadors segueixen utilitzant com a vàlida. Encara que és una gran desgràcia per a la historiografia que l'obra de Manethó s'hagi perdut, afortunadament queden alguns fragments comentats per autors molt posteriors a ell, que ens han permès delimitar les trenta dinasties en què Manethó va dividir la història del seu país. Des Menes, 3100 a. C., fins a l'any 2600 a. C., la monarquia va passar per moments de debilitat i seguia sent qüestionada per la noblesa local. Així, no és estrany que en la dinastia II els reis perdessin notablement el poder i haguessin de fer front a perilloses revoltes que van posar en perill l'estabilitat del país. Seria només de 2600 a 2200 a. C. quan es consolida la institució i els reis passen a ser monarques absoluts amb dret diví. És l'època daurada de la monarquia egípcia, coneguda com a Imperi Antic (encara que en realitat la denominació d'imperi només tingui cap a l'imperi nou o com a màxim a l'Imperi Mitjà), que acabaria de forma tràgica davant la debilitat dels últims reis de la dinastia VI, moment en el qual una vegada més la noblesa i els governadors dels Nomós van prendre el poder sorgint principats independents. Heròdot comenta: «després de la mort de Nitocris, el país s'enfonsa en un estat d'inestabilitat, confusió i caos», iniciant-se el denominat primer període intermedi d'Egipte. La situació trigaria més d'un segle i mig a restablir, i tot i que novament una dinastia de reis forts assumiria el control absolut del país, la dinastia XII, va seguir existint el perill constant d'un cop d'Estat. Tant és així que se sap de, almenys, un monarca assassinat, Amenemhet I, per uns ambiciosos nobles. La lleugera estabilitat de l'anomenat Imperi Mitjà esclataria de manera similar a la de l'Imperi Antic, per la debilitat dels monarques i el creixent poder de les classes dirigents locals, a les quals s'afegiria l'arribada a Egipte de pobles cananeus, alguns d'ells violents. La següent etapa de calma i prosperitat no arribaria fins al 1500 a. C., amb l'Imperi Nou, moment en el qual van arribar al poder els faraons més ben coneguts, que van impulsar la creació d'un enorme imperi colonial a la Síria-Palestina (Palestina) i Cuix (Núbia), i entraren en contacte amb els altres pobles de l'Orient Pròxim. No obstant això, també aquests reis van estar assetjats per un perill que feia trontollar els seus trons, que en aquest cas va ser el dels sacerdots d'Ammon, que havien adquirit molt poder. El trasllat de la capitalitat al Delta acabaria per convertir el gran sacerdot d'Ammon en rei independent i acabaria amb la monarquia egípcia. Després d'aquesta situació, Egipte no tornaria a convertir-se en un gran imperi. Des de la presa del poder dels sacerdots d'Ammon fins a l'arribada d'una dinastia forta, al XXVI, van passar més de quatre-cents anys en els que van conviure dos, tres i fins i tot més faraons a un mateix temps, i el país va ser envaït per libis, nubians i assiris. La dinastia XXVI va tractar de recuperar l'esplendor de l'Imperi Antic, però la immediata conquesta persa ho desbarataria tot. Després d'això, els invasors aquemènides, macedonis i làgides (aquests últims pertanyen a l'anomenada Dinastia Ptolemaica) van tractar d'adaptar als costums del país i acceptar ser deïficats en vida. L'últim faraó egipci reconegut com a tal va ser la llegendària reina Cleòpatra VII. L'últim rei nadiu, Nectabeu II havia governat tres-cents anys abans, i els faraons ptolemaics, d'origen estranger, es van aïllar a Alexandria i, encara que van respectar les tradicions ancestrals del poble, no van trigar a convertir-los en semi-esclaus. Per això, no és d'estranyar que quan Egipte passà a formar part de l'Imperi Romà, província romana d'Egipte, els egipcis no donessin importància al canvi: els veritables faraons havien abandonat el seu país molt temps enrere. Símbols del faraó Corones Sens dubte, l'element del vestuari més conegut dels faraons egipcis eren les seves pròpies corones, de les que existien nombrosos exemples. Les més comunes i més conegudes són: La corona hedjet o corona blanca, símbol de l'Alt Egipte. La corona desheret o corona roja, símbol del Baix Egipte. La corona sejemty o corona doble, símbol del Egipte unificat, és una superposició de les dues corones anteriors. La corona atef o corona osiriaca, present en alguns rituals de caràcter funerari.Precisament, el culte funerari era l'esfera d'influència del déu Osiris. La corona jepresh o corona blau, de significat encara fosc, però molt utilitzada a partir de l'Imperi Nou. La corona shuty o corona emplomada, que amb el temps va passar a ser utilitzada per les Grans Esposes Reials i per les Divines Adoratrius. La corona jemjem o triple atef, composta per tres corones Atef i alguns complements, semblava tenir una funció solar. I, encara que no sigui pròpiament una corona, no podem oblidar-nos del tocat Nemes, el famós cobre-perruca i potser el tocat més universal dels faraons gràcies a la tomba de Tutankamon. La seva comoditat i lleugeresa ho farien potser la peça favorita dels monarques en moments en què no fos necessària la presència de les corones, algunes d'elles realment pesades. Ceptres També hi havia diverses varietats, cadascuna d'elles amb una subtil funció que no feia més que remarcar el poder del faraó sobre tot el món civilitzat. Els més freqüents són: El ceptre nejej, símbol antiquíssim de l'estat, tenia la forma d'un flagel. Era molt utilitzat en les cerimònies, i apareix amb molta freqüència associat al déu Osiris. El ceptre heka és el bastó del pastor que dirigeix al bestiar, el faraó ho fa amb el heka a tot el seu poble. El rei sol aparèixer amb els braços plegats i en cada un porta un d'aquests símbols del poder. Reforçava amb això diversos possibles missatges: "sóc el senyor de totes les terres i ramats d'Egipte", "represento el poder temporal i espiritual". El heka era un ceptre també associat a Osiris i amb grans poders màgics (la paraula heka significa màgia). El ceptre sejem, utilitzat tant per reis com per nobles, simbolitzava la força i l'energia màgica del seu portador. Tron La cerimònia de la coronació es realitzava a Memfis, primera capital del regne unit, i començava ascendint a l'hereu al rang de déu lliurant les insígnies de la crossa (heka) i el fuet (nejej), atributs del poder. Després, tocat primer amb la corona blanca de l'Alt Egipte, després amb la vermella del Baix Egipte i finalment amb la doble corona, s'asseia en el tron fet amb papirs (símbol del nord) i lotus (símbol del sud). Altres símbols del poder No només per la seva corona o per la seva ceptre era reconegut el faraó. La llarga història i la complexa organització religiosa i ritual de l'antic Egipte va permetre desenvolupar desenes de vestimentes, ornaments i tocats reals, cadascun amb una funció específica. Així, no podem oblidar-nos de símbols tan importants com: La barba postissa, utilitzada pels faraons en les grans ocasions per la seva identificació una vegada més amb Osiris, considerat el primer gran monarca egipci, i que era representat amb una gran barba similar a la que portaven els seus successors. L'uraeus i el voltor: La Cobra, animal característic de la deessa Uadyet, patrona del Baix Egipte. El voltor, era l'animal característic de la deessa Nejbet, patrona de l'Alt Egipte. Així les Dues Senyores representaven la unificació de les Dues Terres en l'ésser del faraó. Cua de toro o de lleó, que remarcava la potència creadora del monarca. Així com infinitat de tipus de collarets, arracades, cinturons, sandàlies, vestits prisades de lli i altres tipus de joies que farien de la visió del faraó en tota la seva glòria un cop d'efecte per als modestos habitants de la Vall del Nil. Entorn familiar Sempre, al costat del faraó, havia de conviure amb la seva Gran Esposa Real, l'equivalent a una reina i la transmissora del llinatge real. La posició deGran Esposa Real, en egipci Hemet nise ueret, implicava no només una posició política a ocupar dins de la cort, sinó també una posició religiosa, ja que la Gran Esposa Real oficiava de ritualista en variades festivitats. Atès que hi havia diversos ritus distribuïts a través de la geografia del país de les Dues Terres, aquests involucraven al faraó i la seva principal esposa. Així, en els cultes que formaven tríades com ser: Osiris, Isis i Horus, Ammon, Mut i Jonsu, Shu, Tefnut i Atum, etc. cadascun implicava la participació del faraó, el seu principal reina i en els casos on era possible, del seu hereu. En aquests ritus, que s'expressaven mitjançant múltiples festivitats com la festa d'Opet en Karnak, la participació del rei i la reina donaven un significat per emulació de l'existència divina dels déus representats. I no només això: com que els egipcis creien que la legitimitat només podia posseir una dona, les grans esposes reials eren les garanties i el principal suport del faraó durant el seu regnat. Per tant, no és estrany que els faraons es casessin amb les filles del seu antecessor (en molts casos aquestes filles eren les seves germanes o els seus germanastres) per a poder ascendir al tron. Al llarg de la història egípcia també hi va haver grans reines, algunes de les quals arribarien fins i tot a assumir el poder absolut a la mort dels seus marits. Altres van ocupar un determinant paper polític o religiós, i no es podrien entendre moltes coses de la Història Egípcia sense tenir en compte el poder que van ocupar aquestes dames a l'ombra dels seus esposos. Per sota de les Grans Esposes Reials, el faraó podia prendre tantes dones com voldria, i fins i tot ascendir, si així ho volia, al rang de Gran Esposa Real (encara que això seria infreqüent). En les primeres dinasties existirien nombroses esposes secundàries i concubines, i ja a partir de l'Imperi Nou, els monarques s'encarregarien de posseir enormes harems en què tota mena de dones, incloses les princeses estrangeres, passaven a residir. Hi ha grans diferències dels harems faraònics i els llegendaris harems utilitzats per califes i sultans: en l'antic Egipte els harems eren una institució més oberta, no una presó d'or guardada per eunucs. Aquesta situació només apareixeria amb l'arribada dels perses i dels grecs. Pel que fa a la descendència real i la successió al tron, les regles no es van mantenir immutables a través dels milers d'anys que va durar la investidura de faraó. Així, durant la dinastia XVIII, al començament de l'Imperi Nou, sorgeix amb força la posició de Filla del Déu, a qui s'emparenta amb el déu Ammon, i es l'eleva a Dadora d'hereus, quedant identificada com l'única que pot dotar un successor al faraó regnant, per sobre de les altres reines de la Casa Jeneret (l'harem real). No obstant, la successió normalment es resolia mitjançant un hereu masculí, tot i que el mateix pugui no ser fill de la Gran Esposa Real, sinó d'una reina de menor rang. Si el successor provenia d'una reina de menor rang, procedia a contraure enllaç amb una filla de la Gran esposa real del rei mort, aquest va ser el cas d'Hatshepsut i Tuthmosis II, de qui se sap era fill d'una reina de menor rang. Això es repetiria també amb Tutankhamon, que es desposaría amb una filla de Akhenaton i Nefertiti, que ocupava la posició de Gran Esposa Real. Faraons cèlebres Alguns dels faraons més cèlebres són: Narmer (Menes) Djoser (Zoser) Kheops (Keops) Jafra (Khefren) Menkaura (Micerino) Pepi II Amenemhet I Ahmose (Amosis I) Tuthmosis III (Tutmosis III) Hatshepsut Amenofis III o Amenhotep III Akhenaton (Akenatón) Tutankamon Seti I Ramsès II Ramsès III Psamètic I Alexandre el Gran Ptolemeu I Soter Cleopatra VII Ra Vegeu també Títols reials a l'Antic Egipte Titulatura dels faraons Referències Enllaços externs Digital Egypt for Universities (Anglès) kanibel(Castellà) The pharaoh - man, ruler and god. Títols de l'antic Egipte


text: Figuerola del Camp és un municipi de la comarca de l'Alt Camp. El municipi s'estén al vessant sud de la Serra de Miramar. Geografia Llista de topònims de Figuerola del Camp (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). El seu terme municipal és limítrof amb els municipis de Cabra del Camp al nord-est, el Pla de Santa Maria a l'est, Valls al sud, Montblanc a l'oest i Barberà de la Conca al nord-oest. El poble es troba a 474 metres d'altitud, al peu del Tossal Gros, formant un agrupament poblat a l'entorn de l'església parroquial de Sant Jaume de Figuerola, construïda a finals del sobre una església anterior. Dintre del municipi es troba l'agregat de Miramar, situat a més de 600 metres d'altitud al vessant sud-oriental de la serra. No té població permanent. Demografia Història El terme ha estat poblat des de l'antiguitat, com testimonien les troballes fetes al jaciment neolític de la Cova del Gat. La descoberta d'una moneda íbero-romana del fa pensar en l'existència d'un poblat ibèric a l'entorn o una vil·la romana. El terme de Figuerola apareix esmentat per primer cop el 980. La primera carta de població de la vil·la és del 1198, però anteriorment ja havien estat documentats el castell i l'església. Durant els segles i Figuerola i Miramar formaven part del terme del castell de Prenafeta. El 1297, Berenguer de Puigverd fa donació al monestir de Poblet dels castells, pobles i terres dels termes de Prenafeta, Miramar, Montornès i Figuerola, que romangueren propietats del monestir fins a l'exclaustració de 1835. Va formar part de la Vegueria de Montblanc fins al 1716. Després va passar a formar part del Corregiment de Tarragona des del 1716 fins al 1833. Economia El caràcter muntanyós que li dona la serra de Miramar fa que més d'un terç de les seves terres siguin incultivables. A peu de serra, el cultiu predominant és l'avellana des de temps remots, i principalment en els anys posteriors a la fil·loxera. En segon terme destaquen els cultius de cereals i vinya. El regadiu tan sols representa a l'entorn de l'1% de les terres cultivades. En la ramaderia té certa importància la porcina. La indústria té poc pes al terme. El 1983 el terme municipal de Figuerola del Camp comptava amb unes 25 explotacions agràries d'entre 0 i 5 hectàrees, unes 75 d'entre 5 i 50 hectàrees, 3 d'entre 50 i 200 hectàrees i 1 explotació d'entre 200 i 1.000 hectàrees. Llocs d'interès L'església parroquial de Sant Jaume (1781-89) és barroca i fou bastida damunt de l'anterior església romànica del , de la qual conserva importants fragments de murs. El 1918 es construí el Sindicat Agrícola de Sant Isidre (clausurat el 1939) i el 1931 el Sindicat Agrícola de Sant Jaume. Altres edificis de la vila són Can Mercader (casal del ), Cal Balanyà i Cal Maleter. A l'agregat de Miramar hi ha l'església de Sant Mateu, de petites dimensions i de tradició romànica. La Torre de la Mixarda és de possible origen sarraí i fortificada el . Està declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Del castell de Figuerola, documentat l'any 1271, no es conserva cap resta, a excepció d'un carrer anomenat del castell. A la cova del Gat hi ha diverses sales, alguna amb estalactites. En l'època neolítica fou una cova sepulcral col·lectiva. Festivitats El poble celebra la seva festa major el cap de setmana més proper al 25 de juliol, festivitat de Sant Jaume. El cap de setmana més proper al 18 de desembre se celebra la festa major de la Mare de Déu de l'Esperança i el dissabte més proper a l'11 de maig la festa de Sant Antim (patró dels joves). Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Tota la informació sobre aquest municipi Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Fontcoberta és un municipi de la comarca del Pla de l'Estany. Etimologia També escrit amb grafia fonètica com Fontcuberta, el topònim està documentat al com Fonte Coperta, aglutinació de font i coberta en el sentit de «font amagada o protegida». Geografia Llista de topònims de Fontcoberta (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Demografia Llocs d'interès L'edifici més important és l'església romànica de Sant Feliu. El temple fou consagrat el 922, però l'edifici actual és del , amb un presbiteri reformat el . Té dins de la seva demarcació l'ermita de la Mare de Déu de la Font, de la qual se'n té constància el 1261 i la capella de Melianta, construïda el 1983 segons plànols de l'arquitecte Joan Moner i Riera per atendre els fidels del veïnat del mateix nom. També hi ha el Museu de la Història de Fontcoberta (a Can Jan) i les Alzines Reclamadores de Fontcoberta, les quals destaquen per llur monumentalitat. Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: La fe bahai (o bahá'í, segons la transliteració internacional preconitzada) és una religió originària de l'Iran. Va ser fundada el 1863 per Bahà'u'llàh i ha tingut entre els seus promotors destacades figures del pacifisme i l'humanisme, com Lidia Zamenhof, la filla del creador de la llengua auxiliar internacional esperanto. Actualment la fe bahà'í és seguida per més de 7 milions de persones a tot el món. Els bahà'ís sostenen que totes les religions provenen del mateix Déu i que han aparegut amb el missatge de Déu per a la humanitat a mesura que aquesta ha tingut capacitat per rebre'l. El Bàb (en àrab: la Porta) va proclamar ser l'Enviat de Déu per a la seva època l'any 1844 i que preparava la humanitat sencera per a l'arribada d'una nova manifestació de Déu: Bahà'u'llàh. Aquesta fe refusa el sacerdoci i el ritu i eleva a la categoria de culte tota obra feta en esperit de servei; refusa l'ascetisme i la mendicitat religiosa; prescriu la monogàmia i desaconsella el divorci; afirma l'harmonia essencial de la religió amb la ciència; ensenya la unitat del gènere humà i afirma la necessitat de la unificació de totes les persones, la igualtat d'homes i dones, la creació d'un idioma internacional, l'educació obligatòria i la institució d'una federació política mundial. Aquesta comunitat té un temple a Nova Delhi amb forma de lotus. A l'Iran, on la revolució islàmica considera la fe bahà'í herètica, aquesta religió està prohibida i perseguida. Història La fe bahá’í és una religió que neix a Pèrsia en el , fundada per Mírzá Husayn-Alí (1817-1892), conegut pels seus seguidors com Bahá’u’lláh ('la glòria de Déu'), considerat com el darrer missatger o profeta. Contràriament a altres religions que defensen la pròpia fe com a única religió veritable, els membres de la fe bahá’í al contrari destaquen la unitat bàsica de totes les religions, afirmant que és l'ésser humà qui, al llarg de la història, ha donat a Déu noms diferents. Així, els bahá’ís reconeixen com a profetes o manifestacions de Déu tant Abraham i Moisès com Buda, Zoroastre, Jesús o Mahoma. La història de la religió bahá’í va lligada a un moviment precedent, el babisme, nascut a Pèrsia al voltant de Mírzá Alí Muhàmmad (1819-1850), més conegut amb el sobrenom de Báb ('la porta'), el qual es va proclamar encarregat de preparar l'arribada del pròxim missatger de Déu. A causa d'això, ell i els seus seguidors van ser perseguits per part del clergat musulmà xiita dominant a Pèrsia, fins que finalment, el Bab fou executat públicament. Bahá’u’lláh, que provenia d'una família benestant de Teheran, es va fer seguidor del moviment babí l'any 1844 i es va dedicar al servei dels pobres. Va ser arrestat i desterrat a Bagdad amb la seva esposa i els seus tres fills. Durant l'exili va començar a viure una profunda experiència espiritual, fins al punt que, l'any 1863, va proclamar que ell era la manifestació de Déu que havia estat anunciat pel Báb. A partir d'aquest moment es va consagrar a la difusió de la fe bahá’í, i va escriure el llibre de les lleis bahá’ís, anomenat Kítab-i-Aqdas, 'El Llibre més sagrat'. Al moment de la seva mort hi havia aproximadament cinquanta mil bahá’ís en diversos països de l'Orient Mitjà. Abans de morir, Bahá’u’lláh va nomenar el seu fill gran, Abbás Effendi (1844-1921), successor, considerat per molts com a intèrpret autoritzat de la doctrina del seu pare i propagador de la fe bahá’í per Europa i Amèrica. Principis A més de les pràctiques religioses pròpies d'aquesta tradició, l'ètica bahá’í promou l'esforç personal en bé del servei dels altres i afirma que les obres en bé de la humanitat tenen la mateixa valor que la pregària i la lloança davant Déu. D'aquí el compromís dels fidels bahá’ís en el desenvolupament social dels pobles, mitjançant la creació d'escoles, de clíniques i centres de formació agrícola. L'any 1983, aquest compromís social es va veure augmentat quan la Casa Universal de Justícia Bahá’í (institució legislativa suprema del moviment) va encoratjar els fidels a promoure iniciatives en coherència amb la seva fe amb vista a afavorir el desenvolupament social i econòmic de les regions on eren. Això va fer que, l'any 1987, es passés de 129 a 1.482 organitzacions altruistes bahá’ís reconegudes, nombre que creix encara avui. Seguidors Actualment, la fe bahá’í té més de cinc milions de seguidors en més de dos-cents trenta estats de tots els continents, amb un fort compromís de caràcter social. Són presents a Catalunya de fa prop de seixanta anys, amb centres administratius a Girona, Barcelona, Terrassa, Reus i Tarragona. Els recursos limitats de la comunitat bahá’í de Catalunya no han estat un impediment perquè aquests darrers anys s'emprenguin diferents accions socials destinades a tothom. En coherència amb les seves creences, els bahá’ís treballen al mateix temps en la transformació de la persona i la millora de la societat. Amb diferents programes mundials aplicats en barris i adreçats tant a adults com a nens i joves, els bahá’ís treballen en la formació per a la transformació social i personal, amb la promoció de coneixements i habilitats socials, i en el desenvolupament de l'entensa de la realitat espiritual. Així, poden obrar com a recursos humans eficaços per a la transformació personal i social. Aquest aprenentatge continu i col·lectiu pren la forma de cercles d'estudi interactius que desemboquen en accions concretes a petita escala de servei comunitari en diferents localitats de Catalunya. A Catalunya, la presència de bahais es coneix d'ençà de dècades, per bé que ha estat en el darrer quart del que la comunitat ha crescut més notablement. Podem trobar bahais en tot el país, habitualment organitzats en petites comunitats que tenen seu en cases particulars. En el cas de Barcelona, a més a més de diverses comunitats hi tenen un centre obert al públic. Notes Referències Article en Encyclopaedia Iranica. Vegeu també Àhmad al-Ahsaí. Sayyid Kàzim Raixtí. Llibre de la Certesa. Enllaços externs Unescocat . Comunitat Bahà'í d'Espanya. Temple del lotus (vídeo).


text: Georg Friedrich Fuchs (Magúncia, 1752 - París, 1821) fou un compositor, clarinetista i professor de música alemany. Va estudiar amb Cannobich i Haydn i a partir del 1784 es va instal·lar a París on es va dedicar a la música per a bandes militars, fent també d'intèrpret i professor. Més endavant va treballar com a arranjador per a publicacions. Va compondre nombrosos treballs per a bandes militars, i una llarga llista de peces de Música de Cambra, gairebé tota per a instruments de vent. D'entre la seva obra cal destacar: Simfonia Concertant en mi menor per a Clarinet, Trompa i Orquestra Quartet Concertant III per a Clarinet en Si bemoll, Trompa en Mi bemoll, Fagot i Violoncel Quartet per a Cor, Clarinet, Fagot i Violoncel Actualment es pot trobar una publicació de Sis Trios per a Clarinet de G.F.Fuchs, que van sortir publicats per primera vegada entre 1803 i 1805. Vegeu també Emil Ergo, estudiós de l'obra de Fuchs. Compositors alemanys del Classicisme Persones de Magúncia Clarinetistes alemanys Morts a París Músics de Renània-Palatinat Naixements del 1752 Morts el 1821


text: La F és la sisena lletra de l'alfabet català i quarta de les consonants. El seu nom és efa, ef o efe. Aquesta lletra prové de l'alfabet llatí per bé que evoluciona de l'etrusc els quals la van prendre de la lletra grega digamma la qual va desaparèixer d'entre ells quan també va desaparèixer el so /w/ que representava. L'origen anterior és una lletra de l'alfabet fenici i semític anomenada wâw. Fonètica En català representa la fricativa labiodental sorda, /f/ en l'alfabet fonètic internacional. Rarament representa el so labial sonor /v/quan va seguida d'una consonant sonora (Golf de roses, Bolígraf blau, Afganistan...) Significats de la lletra F Bioquímica: en majúscula símbol de la fenilalanina. Cronologia: representa el mes de febrer als calendaris. Economia: serveix per abreujar els francs de diversos països. Física: és el símbol dels formants en acústica. Indica també graus Fahrenheit de temperatura. Informàtica: s'usa en informàtica per designar les tecles de funció. Lingüística: es l'abreviatura de «femení». Música: en el sistema musical anglogermànic representa el fa. D'aquesta lletra evoluciona gràficament el símbol de la clau de fa. En cursiva i minúscula, indica que un passatge s'ha de tocar forte. Química: en majúscula, símbol que representa l'element químic fluor. SI: en minúscula, símbol de femto. També, en majúscula, és el símbol del farad. Vehicles: indica procedència de França. En automobilisme, indica el tipus de fórmula o competició. Xarxes socials: es fa servir com a símbol de recolzament o respecte. Símbols derivats o relacionats Referències Lletres de l'alfabet llatí


text: Franci, element químic que té el símbol Fr. Nombre de Froude, nombre que té el símbol Fr. FR-2, làmina formada per paper fenòlic. FR-4, làmina formada per fibra de vidre trenada, resines d'epoxy i brom. Front Republicà, coalició política que tenia l'acrònim FR. Ab urbe condita, terme llatí equivalent a l'abreviació fR, que significa «des de la fundació de la ciutat». Francès, llengua que té el codi ISO 639-1 fr. .fr, domini de primer nivell territorial de França. Elias Magnus Fries, botànic que té l'abreviació Fr.