text: La Franja de Ponent, Franja d'Aragó o Franja Oriental d'Aragó () comprèn els pobles catalanoparlants d'Aragó. És un dels territoris pertanyents als Països Catalans. Els habitants de la Franja de Ponent s'anomenen frangencs o franjolins, tot i que habitualment es denominen amb un gentilici compost com catalanoaragonesos o catalanoparlants d'Aragó, o bé amb altres de més locals com ara fragatins, ribagorçans, lliterans o matarranyencs. Toponímia La denominació de la Franja és moderna. Lingüistes i historiadors parlaven de «comarques de Ponent», «zona catalana d'Aragó», «l'Aragó català» i fins i tot la «Catalunya irredempta». Durant els anys 70 del es va començar a utilitzar la denominació de «Franja de Ponent», esdevenint ràpidament majoritària. La Diputació General d'Aragó i la majoria d'aragonesos la defineixen com la «Franja oriental». Sovint és simplement «la Franja». Geografia Limita amb el Cinca a l'oest, amb la Noguera Ribagorçana l'est i amb el massís dels Ports al sud. Fora del fet de pertànyer a l'Aragó, no té cap estructura administrativa comuna. S'allarga per les tres províncies aragoneses (Osca, Saragossa i Terol), concretament a les comarques de Ribagorça, Llitera, Baix Cinca, Baix Aragó-Casp, Baix Aragó i Matarranya. Amb una població de 47.686 habitants (2007), anomenats modernament franjolins, representen un 5% de la població total de l'Aragó (i un 0,33% de la població total dels territoris de parla catalana). Les comarques amb municipis dins la Franja de Ponent són: la Ribagorça (Osca) la Llitera (Osca) el Baix Cinca (Osca) el Baix Aragó - Casp (Saragossa) el Matarranya (Terol) el Baix Aragó (Terol) Límits Els límits exactes de la Franja de Ponent aragonesa poden diferir depenent de la font, i sempre a causa d'ésser subjectes a una classificació lingüística i no pas política oficial o bé tradicional. Les causes del dubte quant a l'adscripció lingüística d'alguns punts són, principalment: La situació de transició lingüística entre l'aragonès i el català que presenten alguns nuclis de població, sobretot de la Ribagorça. La despoblació i la possible repoblació amb immigrants vinguts d'una altra contrada. La proporció variable (amb el temps i la immigració) de parlants d'una o altra llengua en un indret determinat. En general, pel que fa a les comarques del sud es poden definir uns límits força exactes, que coincideixen amb els dels municipis, però a la comarca de la Baixa Ribagorça, i en menor grau també a la Llitera, hi ha alguns problemes per fer-ho perquè aquesta coincidència no ocorre i ens trobem amb municipis que inclouen pobles que s'adscriuen a una o altra llengua. Tenint en compte això, en el cas de la Llitera ens trobem amb problemes d'aquest tipus al municipi de Sanui i Alins. La comarca de la Ribagorça, al seu torn, se sol dividir en tres franges que van de nord a sud: una d'occidental, presidida per Graus, de parla aragonesa; una de central, estructurada per la vall del riu Isàvena, que inclou els parlars de transició, i una d'oriental a la vall de la Noguera Ribagorçana, de parla clarament catalana. El límit entre l'aragonès i el català travessa els municipis de Bissaürri, Isàvena, Graus i Capella. Divisions comarcals Les comarques de la Franja de Ponent poden estar fixades, sobretot, mitjançant tres postures: l'oficial, la integracionista dels Països Catalans i la nacional dels Països Catalans. Per la seua afiliació al catalanisme, les postures integracionista i nacional, com és d'esperar, generen nombroses veus en desacord, sobretot a l'interior del territori aragonès. 1. La postura oficial aragonesa Es fa cas de la divisió administrativa interna i històrica de l'Aragó, que representa l'única existent jurídicament. En aquest sentit, la Franja es reparteix a cavall de sis comarques oficials: la Ribagorça, la Llitera, el Baix Cinca, el Baix Aragó-Casp, el Matarranya i el Baix Aragó. Aquest criteri ignora, de fet, el concepte de franja aragonesa sense atorgar-los cap personalitat conjunta diferenciada. 2. La postura integracionista dels Països Catalans Divideix directament el territori designat com a Franja de Ponent en quatre comarques naturals (però tenint en compte des d'un primer moment, per tant, els límits autonòmics actuals). Aquest criteri és el que té més tradició des de l'òptica catalana i les comarques que genera inclouen només els pobles catalanòfons d'aquelles comarques oficials amb qui comparteixen el nom. Són la Baixa Ribagorça (per diferenciar-la de la comarca de l'Alta Ribagorça de la comunitat autònoma de Catalunya), la Llitera, el Baix Cinca i el Matarranya (que comprèn, a més, els nuclis de parla catalana de les comarques del Baix Aragó-Casp i del Baix Aragó). Aquesta postura és l'única que respecta la integritat territorial de la Franja de Ponent, com una part més dels Països Catalans. 3. La postura nacional dels Països Catalans Es basa a comarcalitzar el territori nacional dels Països Catalans sense tenir en compte les divisions administratives oficials en l'actualitat. Les diferències d'aquest criteri respecte a l'anterior són principalment la reestructuració del Matarranya (que perd la seua part de la comarca del Baix Aragó-Casp per incorporar-la a les comarques de la Terra Alta i la Ribera d'Ebre) i una diferenciació entre Alta Ribagorça i Baixa Ribagorça més correcta des del punt de vista geogràfic, i que incorpora l'actual comarca de l'Alta Ribagorça, pertanyent en l'actualitat a Catalunya. Aquesta proposta condueix, de fet, a liquidar el concepte territorial de Franja, integrant la totalitat d'aquestes terres al Principat. La comarca del Baix Aragó-Casp L'any 2003 els municipis de la comarca natural del Matarranya es van repartir en tres comarques oficials distintes. Els uns, a la comarca que va conservar el nom de Matarranya, mentre que els altres, a les comarques del Baix Aragó (amb capital Alcanyís) i del Baix Aragó-Casp (amb capital Casp). Tot i la polèmica creada, la nova demarcació comarcal va ser demanada i aprovada unànimement per tots els municipis afectats, és a dir, no va ser imposada des de Saragossa, com s'ha arribat a dir. Hi ha hagut força queixes des de Catalunya sobre la nova demarcació comarcal, adduint principalment dues raons: que no es respectaven els límits històrics de la comarca natural del Matarranya que s'acceleraria la pèrdua de l'idioma català en aquells municipis agregats a comarques de majoria i capitalitat castellanoparlant És per tots aquests motius que les comarques del Baix Aragó i del Baix Aragó-Casp no figuren, en moltes descripcions, a la llista de comarques de la Franja de Ponent. També per la mateixa raó, hom es pot trobar amb enciclopèdies (com la Gran Enciclopèdia Catalana) que situïn, per exemple, el municipi de Faió dins de l'Aragó però a la comarca (natural) del Matarranya. Història Segregació de la Franja del bisbat de Lleida Tradicionalment el Bisbat de Lleida incloïa les comarques aragoneses de la Franja de Ponent a excepció de la zona de Beseit i Vall-de-roures al Matarranya. La segregació es va iniciar durant la dictadura Franquista i culminà durant la transició democràtica. La persistència de les autoritats i les gents aragoneses va aconseguir afegir aquest territori aragonès a un nou bisbat situat a dins de la seva comunitat autònoma. La segregació es va fer en tres fases, els anys 1955, 1995 i 1998. Arran d'aquesta segregació sorgí un litigi sobre les obres d'art dipositades al Museu Diocesà de Lleida procedents de la Franja. De totes maneres aquests territoris han sigut sempre aragonesos, amb independència de la seva situació religiosa. Llengua La Franja és el territori on el coneixement oral del català és el més universalitzat. El saben parlar el 80,2% dels adults, que representen 33 743 parlants de català a la Franja (dades de l'última enquesta de 2014). L'any 2004 eren 42 000 persones, el 88,8% de la població adulta. La davallada és sobretot per causes demogràfiques, més que no pas causes sociolingüístiques. A tot l'Aragó hi ha 55 513 parlants de català, segons dades censals. A la Franja el català no és una llengua oficial i té una presència quasi nul·la a l'administració i als actes públics en general, limitada gairebé només a l'ensenyament (en què es pot estudiar com a assignatura optativa). La llei de llengües d'Aragó té, entre altres finalitats, regularitzar aquest aspecte. Aquesta llei va ser aprovada al final de 2009, i ha provocat diferents polèmiques i canvis legals posteriors. Dictamen de la Comisión especial de estudio sobre la política lingüística en Aragón. Avantprojecte de la Llei de Llengües d'Aragó Municipis de predomini lingüístic català segons l'avantprojecte de la Llei de llengües Proposta d'adscripció lingüística dels municipis de la Franja i propostes de grafia El novembre de 2016 alguns ajuntaments d'aquesta zona aprovaren als plens declarar el català llengua d'ús preeminent als seus municipis. Aquesta declaració anava dirigida a fer que la Direcció General de Política Lingüística del Govern d'Aragó elaborara un mapa lingüístic. Associacions culturals Iniciativa Cultural de la Franja Associació Cultural del Matarranya Associació de Consells Locals de la Franja Federació d'Associacions Culturals de l'Aragó Oriental Centre d'Estudis Ribagorçans Institut d'Estudis del Baix Cinca Casal Jaume I de Fraga Imatges Referències Vegeu també Frangencs Declaració de Mequinensa Bisbat de Lleida Llista de municipis catalanoparlants d'Aragó Enllaços externs Lo català a la Franja - Recursos i notícies del català a la Franja de Ponent. Sorolla, N. (2015). El català a la Franja. Any 2014. Llengua i Ús: Revista Tècnica de Política Lingüística, (57), 75–88. Sorolla, N. (2016). Tria de llengües i rols sociolingüístics a la Franja des de la perspectiva de l'anàlisi de xarxes socials. Universitat de Barcelona. El Cinca com a frontera en la història - Història dels canvis fronterers d'Aragó i Catalunya respecte a la Franja. Bibliografia


source: wikipedia

text: El febrer és el segon mes de l'any en el calendari Gregorià i té 28 dies els anys comuns i 29 els anys de traspàs. En llatí es deia februarius i era un mes dedicat a unes festes de purificació, les februa, en les quals s'aplacaven els morts amb sacrificis i ofrenes. Del seu nom ve el del déu romà de la purificació Februus. Febrer no existia en el calendari romà d'època primitiva, va ser afegit com gener amb la reforma de Numa Pompili que va adaptar els mesos al cicle lunar. Originàriament tenia 28 dies, passant a tenir-ne 29 (30 en any de traspàs) amb el calendari julià. També fins a l'època juliana, febrer era l'últim mes de l'any, que començava el març. Posteriorment August li va restar un dia de manera que es va quedar amb els 28/29 que té actualment. Els seus símbols són l'ametista i la violeta. Altres noms Per als saxons era el mes del fang i la carabassa, mentre que en finès el nom helmikuu significa "mes de la perla", ja que aquest és l'aspecte de la neu a les branques dels arbres després d'una gelada. Esdeveniments de febrer Segon dimarts: Dia de la Internet Segura Del 13 al 21 de febrer a l'antiga Roma s'hi celebraven tots els anys les festes de Parentalia El 2 de febrer se celebra la festa cristiana de la Presentació del Senyor, la Candelera. L'11 de febrer se celebra el Dia Internacional de les Dones i les Nenes en la Ciència El 14 de febrer és el dia dels enamorats o Dia de Sant Valentí, originalment en els països anglosaxons. Vegeu també {{#ifexpr: < 29|29 de febrer i}}30 de febrer Referències


text: La fonètica (del grec φωνή (phonê) "so" o "veu") és la ciència que estudia els sons de la parla o fons. Aquests sons es produeixen amb l'aparell fonador. Tanmateix, la fonètica no estudia els sons produïts per l'aparell fonador, que no formen part de la parla (la tos, un esternut, per exemple). És una disciplina que es mou a cavall entre l'acústica, que és la part de la física que estudia el so, i la lingüística. A banda del so, la fonètica s'ocupa d'altres unitats relacionades: la síl·laba, l'entonació de la frase, l'accent prosòdic i les pauses que el parlant introdueix al seu discurs. La fonètica es pot subdividir en tres branques: Fonètica articulatòria (estudia els sons orals des d'un punt de vista articulatori, és a dir, descriu tots els òrgans que intervenen en la seva producció). Fonètica acústica (estudia els sons orals des d'un punt de vista físic). Fonètica perceptiva (estudia la descodificació de la parla). Història Antiguitat Els primers estudis fonètics coneguts es van dur a terme ja al aC per gramàtics sànscrits. L'erudit hindú Pāṇini és un dels més coneguts d'aquests primers investigadors, la gramàtica de quatre parts de la qual, escrita cap al 350 aC, és influent en la lingüística moderna i encara representa «la gramàtica generativa més completa de qualsevol llengua escrita fins ara». La seva gramàtica va formar la base de la lingüística moderna i va descriure diversos principis fonètics importants. Els principis fonètics de la seva gramàtica es consideren «primitius» perquè són la base de la seva anàlisi teòrica més que els objectes de l'anàlisi teòrica en si, i els principis es poden inferir del seu sistema de fonologia. Modernitat Els avenços en fonètica després de Pāṇini i els seus contemporanis van ser limitats fins a l'època moderna, excepte algunes investigacions limitades de gramàtics grecs i romans. En els mil·lennis entre els gramàtics índics i la fonètica moderna, l'atenció es va desplaçar de la diferència entre el llenguatge parlat i escrit, que era la força impulsora del relat de Pāṇini, i es va començar a centrar només en les propietats físiques de la parla. L'interès sostingut per la fonètica va començar de nou al voltant de l'any 1800 dC amb nous desenvolupaments en medicina i el desenvolupament de dispositius d'enregistrament d'àudio i visual, els coneixements fonètics van poder utilitzar i revisar dades noves i més detallades. Aquest primer període de la fonètica moderna va incloure el desenvolupament d'un alfabet fonètic influent basat en posicions articulatòries per Alexander Melville Bell. Conegut com a discurs visible, va guanyar protagonisme com a eina en l'educació oral dels nens sords. Abans de la disponibilitat generalitzada d'equips d'enregistrament d'àudio, els fonetistes confiaven molt en una tradició de fonètica pràctica per garantir que les transcripcions i les troballes poguessin ser coherents entre els fonetistes. Aquesta formació implicava tant l'entrenament de l'oïda —el reconeixement dels sons de la parla— com l'entrenament de producció —la capacitat de produir sons. S'esperava que els fonetistes aprenguessin a reconèixer d'oïda els diferents sons de l'alfabet fonètic internacional. Mètodes de fonètica Pel que fa als seus inicis, podem parlar de fonètica elemental, un mètode pel qual s'estudiaven els sons únicament a partir del que una oïda humana entrenada és capaç de distingir. Aquest enfocament, que només podia ser subjectiu, va ser posteriorment superat pel mètode objectiu de la fonètica experimental, també anomenada instrumental. Les seves bases van ser posades a finals del per l'abat Jean-Pierre Rousselot. Els mètodes s'han desenvolupat gràcies al progrés tècnic. A partir de la dècada de 1930, els dispositius electroacústics, després l'electrònica, l'enregistrament i dispositius d'anàlisi. Després de l'impetuós desenvolupament de la tecnologia i especialment de la informàtica, la investigació sobre la producció i la percepció de la parla ha avançat considerablement. La transcripció fonètica Abans de poder enregistrar la parla, els fonetistes havien d'escriure-la amb la màxima fidelitat possible, una necessitat que s'ha mantingut en l'actualitat. Hi ha hagut i hi ha diversos sistemes de transcripció fonètica, alguns específics per a aquesta o aquella llengua, d'altres generals. Els més nombrosos es basen en els alfabets actuals, de vegades combinant-ne diversos, per exemple l'alfabet llatí, l'alfabet grec o d'altres, també utilitzant signes diacrítics. També hi ha sistemes no alfabètics, per exemple el d'Otto Jespersen, que representen els sons mitjançant fórmules que representen les seves característiques articulatòries. Al , l'alfabet fonètic internacional, basat principalment en l'alfabet llatí, que també conté lletres gregues, signes especials, certs derivats de lletres (per exemple lletres invertides), signes diacrítics i signes per denotar el caràcter llarg o breu dels sons, el límit entre síl·labes, el lloc de l'accent, etc. Aplicacions de la fonètica La fonètica interessa no només per a la lingüística, sinó que també s'aplica a molts àmbits de la vida, tals com la logopèdia, l'educació per als sords, les investigacions policials, l'educació dels actors, l'anàlisi de les obres literàries des del punt de vista auditiu, la síntesi de parla (per exemple, per afegir so a l'escriptura per a cecs), la retòrica (l'efecte dels sons en la parla), l'estilística (l'expressivitat dels sons), l'ensenyament de llengües estrangeres, la foniatria (tractament dels trastorns de la parla), la producció de audiòfons, etc. Vegeu també Fonologia Fonètica del català Alfabet fonètic internacional Referències Bibliografia (PDF per a descarregar) Enllaços externs


text: Una forquilla o forqueta és un estri amb un mànec en un extrem i una sèrie de pues a l'altre, que s'utilitza habitualment per a menjar. Concretament, es pot utilitzar per punxar i endur-se aliments sòlids a la boca, o bé per immobilitzar aliments mentre es tallen amb el ganivet. Encara que el seu orígen és anterior, l'ús personal de la forquilla com a estri per menjar s'origina a l'Imperi Romà d'Orient cap al segle IV. La forquilla en la Història Els primers que van usar la forquilla de manera regula van ser els nobles bizantins. La seva aparició a Europa va ser tan polèmica que l'església hi va intervenir, perquè considerava que tan sols els dits podien portar a la boca els aliments que Déu ens donava. El seu ús no es va escampar fins al . Durant la Revolució Francesa la noblesa va començar a utilitzar forquilles per a fer palès que era una classe superior i no es tacava menjant. D'aleshores ençà utilitzar aquest cobert esdevingué símbol de refinament Tipus Els diferents tipus de forquilles que es poden trobar sobre una taula o a l'hora de menjar són els següents: Forquilla de taula. Cobert de la mateixa grandària que la cullera i dentat. Pot ser de 4 o 5 dents, encara que hi ha molts altres dissenys. Utilitzat per a truites, la major part de la verdura i en companyia del ganivet, la majoria de les vegades. Forquilla de peix. Forquilla més plana que el de taula i lleugerament més ample. Utilitzat per als peixos. Si es manca d'aquests coberts, es pot utilitzar la forquilla de taula. Forquilla de trinxar. També de grandària similar al ganivet de trinxar. Utilitzat per subjectar la peça que desitgem trinxar. Dues dents i una àmplia obertura central. Forquilla de servei. De grandària similar a la cullera de servei, dentat (de 4 o 5 dents), molt ample i de pala plana. Utilitzat en companyia de la cullera de servei com a ajuda auxiliar. Forquilla d'amanida. Cobert de pala ampla, amb prou feines dentat (pràcticament són osques) i de grandària similar a la cullera d'amanida. S'utilitza com a auxiliar de la cullera d'amanida i per a les mateixes funcions. Forquilla espremedora. Forquilla de grandària petita (similar a la de les postres) de llargues dents lleugerament oberts en les puntes. Utilitzat per punxar els cítrics o fruites a esprémer. Forquilla per a postres. Igual que la cullereta, de grandària menor a la meitat de la forquilla de taula. Dentat curt (3 o 4 dents, generalment) utilitzat per a postres i com a elements de tall en aliments tous. Forquilla d'ostres. Cobert curt i dentat (generalment 3 dents), gruix i fort. Utilitzat per extreure el mol·lusc de la seva petxina a la qual es troba adherit. Forquilla de fruita. Cobert de grandària mitjana (entre la forquilla de taula i la de postres). Utilitzat per prendre la fruita i com a substitut dels coberts per a postres si no n'hi hagués. Forquilla de caragols. Cobert llarg, d'uns 22cms. Amb dues àmplies dents. S'utilitza de forma conjunta amb la forquilla de fruita i per a la mateixa finalitat. Referències Coberts


text: La família és la unitat sistemàtica o taxonòmica situada entre l'ordre i el gènere. La desinència llatina de la família és: En botànica (CINAFP): «-aceae» (en català «-àcies») com ara Fagaceae (fagàcies) (per bé que algunes famílies es resisteixen a abandonar el tradicional del nom, com en Compositae-compostes). En zoologia (CINZ): «-idae», en català «-ids», como ara Felidae-fèlids. El terme família va ser introduït pel botànic francès Pierre Magnol en la seva obra Prodromus historiae generalis plantarum, in quo familiae plantarum per tabulas disponuntur (1689). Carl von Linné va fer servir la paraula família en el seu tractat anomenat Philosophia botanica (1751) per anomenar els principals grups de plantes des del punt de vista morfològic; arbre, herba, falguera, palmera, etc. En zoologia el terme família el va introduir Pierre André Latreille en la seva obra Précis des caractères génériques des insectes, disposés dans un ordre naturel (1796). Va ser a partir del quan el terme família va ser usat en el sentit actual. Una superfamília és un nivell intermediari, immediatament superior a la categoria família de la classificació clàssica dels éssers vius (vegeu sistemàtica). És una categoria taxonòmica que agrupa famílies amb un grau important de semblança. Forma part del nom científic de la família principal. Nomenclatura Els noms de les famílies estan codificats per diversos cossos internacionals a partir dels següents sufixos: En les nomenclatures botànica, dels fongs i de les algues, els noms de famílies de plantes, fongs i algues acaben amb el sufix "-aceae", excepte un nombre reduït de noms històrics àmpliament utilitzats incloses les compostes i les gramínies. En la nomenclatura zoològica, els noms de les famílies d'animals acaben amb la terminació "-idae". Famílies botàniques A Acanthaceae · Achariaceae · Achatocarpaceae · Acoraceae · Actinidiaceae · Aextoxicaceae · Aizoaceae · Akaniaceae · Alismataceae · Alseuosmiaceae · Alstroemeriaceae · Altingiaceae · Alzateaceae · Amaranthaceae · Amaryllidaceae · Amborellaceae · Anacampserotaceae · Anacardiaceae · Ancistrocladaceae · Anisophylleaceae · Annonaceae · Aphanopetalaceae · Aphloiaceae · Apiaceae · Apocynaceae · Apodanthaceae · Aponogetonaceae · Aquifoliaceae · Araceae · Araliaceae · Araucariaceae · Arecaceae · Argophyllaceae · Aristolochiaceae · Asparagaceae · Asphodelaceae · Aspleniaceae · Asteliaceae · Asteraceae · Asteroideae · Asteropeiaceae · Atherospermataceae · Austrobaileyaceae B Balanopaceae · Balanophoraceae · Balsaminaceae · Barbeuiaceae · Barbeyaceae · Basellaceae · Bataceae · Begoniaceae · Berberidaceae · Berberidopsidaceae · Betulaceae · Biebersteiniaceae · Bignoniaceae · Bixaceae · Blandfordiaceae · Bonnetiaceae · Boraginaceae · Boryaceae · Brassicaceae · Bromeliaceae · Brunelliaceae · Bruniaceae · Burmanniaceae · Burseraceae · Butomaceae · Buxaceae · Byblidaceae C Cabombaceae · Cactaceae · Calceolariaceae · Calophyllaceae · Calycanthaceae · Calyceraceae · Campanulaceae · Campynemataceae · Canellaceae · Cannabaceae · Cannaceae · Capparaceae · Caprifoliaceae · Cardiopteridaceae · Caricaceae · Carlemanniaceae · Caryocaraceae · Caryophyllaceae · Casuarinaceae · Celastraceae · Centroplacaceae · Cephalotaceae · Ceratophyllaceae · Cercidiphyllaceae · Chloranthaceae · Chrysobalanaceae · Circaeasteraceae · Cistaceae · Cleomaceae · Clethraceae · Clusiaceae · Colchicaceae · Columelliaceae · Combretaceae · Commelinaceae · Compositae · Connaraceae · Convolvulaceae · Coriariaceae · Cornaceae · Corsiaceae · Corynocarpaceae · Costaceae · Crassulaceae · Crossosomataceae · Cruciferae · Crypteroniaceae · Ctenolophonaceae · Cucurbitaceae · Cunoniaceae · Cupressaceae · Curtisiaceae · Cyatheaceae · Cycadaceae · Cyclanthaceae · Cymodoceaceae · Cynomoriaceae · Cyperaceae · Cyrillaceae · Cystodiaceae · Cytinaceae D Daphniphyllaceae · Dasypogonaceae · Datiscaceae · Degeneriaceae · Dennstaedtiaceae · Diapensiaceae · Dichapetalaceae · Dicksoniaceae · Didiereaceae · Dilleniaceae · Dioncophyllaceae · Dioscoreaceae · Dipentodontaceae · Dipteridaceae · Dipterocarpaceae · Dirachmaceae · Doryanthaceae · Droseraceae · Drosophyllaceae E Ebenaceae · Ecdeiocoleaceae · Elaeagnaceae · Elaeocarpaceae · Elatinaceae · Emblingiaceae · Ephedraceae · Equisetaceae · Ericaceae · Eriocaulaceae · Erythroxylaceae · Escalloniaceae · Eucommiaceae · Euphorbiaceae · Euphroniaceae · Eupomatiaceae · Eupteleaceae F Fabaceae · Fagaceae · Flagellariaceae · Fouquieriaceae · Francoaceae · Frankeniaceae G Garryaceae · Geissolomataceae · Gelsemiaceae · Gelsemiaceae · Gentianaceae · Geraniaceae · Gerrardinaceae · Gesneriaceae · Ginkgoaceae · Gisekiaceae · Gleicheniaceae · Gnetaceae · Gomortegaceae · Goodeniaceae · Goupiaceae · Gramineae · Greyiaceae · Griseliniaceae · Grossulariaceae · Grubbiaceae · Guamatelaceae · Gunneraceae · Gyrostemonaceae H Haemodoraceae · Halophytaceae · Haloragaceae · Hamamelidaceae · Hanguanaceae · Heliconiaceae · Helwingiaceae · Hernandiaceae · Himantandraceae · Huaceae · Humiriaceae · Hydatellaceae · Hydrangeaceae · Hydrocharitaceae · Hydroleaceae · Hydrophyllaceae · Hydrostachyaceae · Hymenophyllaceae · Hypericaceae · Hypoxidaceae · Icacinaceae I Iridaceae · Irvingiaceae · Isoëtaceae · Iteaceae · Ixioliriaceae · Ixonanthaceae J Joinvilleaceae · Juglandaceae · Juncaceae · Juncaginaceae K Kewaceae · Kirkiaceae · Koeberliniaceae · Krameriaceae L · Labiatae · Lamiaceae · Lardizabalaceae · Lauraceae · Laxmanniaceae · Lecythidaceae · Leguminosae · Lemnaceae · Lentibulariaceae · Liliaceae · Limnanthaceae · Linaceae · Loasaceae · Lobeliaceae · Loganiaceae · Lophocoleaceae · Loranthaceae · Lycopodiaceae · Lythraceae M · Magnoliaceae · Malesherbiaceae · Malpighiaceae · Malvaceae · Marantaceae · Marchantiaceae · Marsileaceae · Martyniaceae · Melanthiaceae · Melastomataceae · Meliaceae · Melianthaceae · Memecylaceae · Menispermaceae · Menyanthaceae · Mimosaceae · Misodendraceae · Mniaceae · Molluginaceae · Monimiaceae · Moraceae · Moringaceae · Musaceae · Myoporaceae · Myricaceae · Myristicaceae · Myrsinaceae · Myrtaceae N ·Nartheciaceae · Neckeraceae · Nelumbonaceae · Nepenthaceae · Nolinaceae · Nothofagaceae · Nyctaginaceae · Nymphaeaceae O · Ochnaceae · Oenotheraceae · Oleaceae · Oleandraceae · Onagraceae · Onocleaceae · Ophioglossaceae · Orchidaceae · Orobanchaceae · Orthotrichaceae · Osmundaceae · Oxalidaceae P · Paeoniaceae · Pandanaceae · Papaveraceae · Papilionaceae · Parnassiaceae · Passifloraceae · Paulowniaceae · Pedaliaceae · Pellaeaceae · Pentaphylacaceae · Philesiaceae · Phrymaceae · Phyllanthaceae · Phytolaccaceae · Pinaceae · Piperaceae · Pittosporaceae · Plagiochilaceae · Plantaginaceae · Platanaceae · Plumbaginaceae · Poaceae · Podocarpaceae · Polemoniaceae · Polygalaceae · Polygonaceae · Polypodiaceae · Polytrichaceae · Pontederiaceae · Portulacaceae · Potamogetonaceae · Pottiaceae · Primulaceae · Proteaceae · Psilotaceae · Pteridaceae · Punicaceae · Putranjivaceae · Pyrolaceae Q · Quillajaceae R · Rafflesiaceae · Ranunculaceae · Resedaceae · Restionaceae · Rhamnaceae · Rhizophoraceae · Roridulaceae · Rosaceae · Rubiaceae · Ruppiaceae · Ruscaceae · Rutaceae S · Salicaceae · Salviniaceae · Santalaceae · Sapindaceae · Sapotaceae · Sarraceniaceae · Saururaceae · Saxifragaceae · Scheuchzeriaceae · Schisandraceae · Schizaeaceae · Sciadopityaceae · Scrophulariaceae · Selaginellaceae · Simaroubaceae · Simmondsiaceae · Smilacaceae · Solanaceae · Sparganiaceae · Sphagnaceae · Stachyuraceae · Stangeriaceae · Staphyleaceae · Sterculiaceae · Stilbaceae · Strelitziaceae · Styracaceae T · Taccaceae · Tamaricaceae · Taxaceae · Tetramelaceae · Thamnobryaceae · Theaceae · Thelypteridaceae · Themidaceae · Theophrastaceae · Thuidiaceae · Thymelaeaceae · Tiliaceae · Tofieldiaceae · Trapaceae · Trilliaceae · Trochodendraceae · Tropaeolaceae · Turneraceae · Typhaceae U · Ulmaceae · Umbelliferae · Urticaceae V · Valerianaceae · Velloziaceae · Verbenaceae · Violaceae · Viscaceae · Vitaceae W · Winteraceae · Woodsiaceae X · Xanthorrhoeaceae · Xyridaceae Z · Zamiaceae · Zingiberaceae · Zygophyllaceae Famílies d'animals vertebrats De mamífers hi ha 137 famílies D'ocells 194 famílies De peixos 504 famílies De rèptils 60 famílies D'amfibis 44 famílies Famílies d'animals invertebrats Hi ha més d'un milió d'espècies dividides en 116 ordres i 47 classes. Els embrancaments principals d'invertebrats són: Porifera (esponges) 127 famílies Cnidaria (coralls anemones, etc.) Platyhelmintha (cucs plans i altres) 30 famílies Nematoda (rotífers, nematodes, etc.) més de 30 famílies Mollusca (mol·luscs, cargols calamars, etc.) 37 famílies Annelida (cucs segmentats, cucs marins, etc.) Echinodermata (inclou estrelles de mar, cogombres de mar, etc.) més de 20 famílies Arthropoda (inclou aràcnids, crustacis insectes, etc.) Els insectes ocupen 32 ordres dels quals el més gros és el de coleòpters amb 125 famílies Entre elles: Anthicidae Aphodiidae Apionidae Buprestidae Byrrhidae Byturidae Cantharidae Carabidae Cerambycidae Cetoniidae Chrysomelidae Cleridae] Coccinellidae Cryptophagidae Curculionidae Dasytidae Dermestidae Derodontidae Dytiscidae Elateridae Elmidae Geotrupidae Gyrinidae Haliplidae Histeridae Hydraenidae Hydrophilidae Kateretidae Leiodidae Lucanidae Malachiidae Melolonthidae Mordellidae Nitidulidae Oedemeridae Phalacridae Pyrochroidae Rhynchitidae Rutelidae Scirtidae Scraptiidae Silphidae Staphylinidae Tenebrionidae Vegeu també Llista de gèneres de plantes (espermatòfits) amb la seva corresponent família Referències Categories taxonòmiques


text: Un fenomen fonètic es produeix pel contacte de diversos sons en el discurs que fan que les característiques d'un d'ells s'alterin, ja sigui el punt d'articulació, el mode, la sonoritat o altres trets estructurals. L'alteració pot comportar fins i tot l'addició d'un nou so o la seva eliminació. Alguns fenòmens fonètics són l'afèresi, l'apòcope, l'assimilació, la dièresi, la dissimilació, l'elisió vocàlica, l'emmudiment, l'epèntesi, l'haplologia, l'harmonia vocàlica, la metàtesi, la sensibilització, la sinalefa, el síncope o el so antihiàtic. Fenòmens consonàntics Modificació de la sonoritat Ensordiment: Fenomen consonàntic que es dona quan un so, inicialment sonor, es torna sord. Les consonants oclusives, a final de síl·laba o de mot, ensordiran si van seguides de consonant sorda o vocal. Les consonants fricatives i africades, en el mateix context, només ensordiran si van seguides de consonant sorda, i no pas de vocal. Exemples: a fred intens la grafia d tindrà el so [t], però a fred glacial la mateixa grafia tindrà el so [d] Sonorització: Fenomen consonàntic que es dona quan un so, inicialment sord, es torna sonor. Les consonants oclusives, a final de síl·laba o de mot, sonoritzaran si van seguides de consonant sonora. Les consonants fricatives i africades, en el mateix context, sonoritzaran si precedeixen una consonant sonora o una vocal. Exemples: a dos nois la grafia s tindrà el so [z], però a dos cotxes la mateixa grafia tindrà el so [s] Modificació del punt d'articulació Dentalització Labialització Palatalització Velarització Modificació del mode d'articulació Betacisme Fricativització Nasalització Rotacisme Vocalització Referències Fonologia


text: El Fluvià és un riu del Pirineu Oriental. Neix a la Garrotxa, al Grau d'Olot, a 920 m alçada. Recorre la plana d'en Bas i passa per Olot; a Sant Joan les Fonts pren una orientació cap a llevant, i desemboca al golf de Roses, prop de Sant Pere Pescador, després d'haver passat per Castellfollit de la Roca, Besalú, Esponellà i Torroella de Fluvià. Té 97,2 km de llargària. Els espais del Riu Vell, els dos meandres es troben inclòs en el Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà i en l'espai del PEIN i la Xarxa Natura 2000. Etimologia A l'antiguitat, en llatí el riu rebia el nom de Clodianum, aparentment derivat del cognomen Claudius. El topònim apareix documentat els segles primer i segon dC pels geògrafs Pomponi Mela i Claudi Ptolemeu. No coneixem el nom que rebia el riu en la llengua indígena. A partir del , el riu apareix documentat amb l'actual nom de Fluvià. Sembla que pugui provenir d'un *fluviānus derivat de fluvius ‘riu’. En aquest cas, es tractaria d'un tautotopònim. Cal no descartar que Fluvianus pugui ser un mot creuat de fluvius Clodianus. També és versemblant que no tingui res a veure amb el llatí fluvius i provingui d'un nom Flaviānus, derivat del cognomen Flavius. Característiques naturals La capçalera està orientada de N a S i recull la humitat dels vents de llevant, que la converteixen en un condensador important (més de 1.000 mm de pluja anuals). Els relleus són constituïts, de N a S, per Capsacosta (1.111 m alt), Puig Estela (1.359 m), Santa Magdalena (1.247 m), Puigsacalm (1.514 m) i els cingles d'Aiats (1.303 m). A partir de Besalú s'obre cap a la plana empordanesa. El cabal és d'1,5 m3/s a Olot, 8 m3/s a Esponellà i uns 10 m3/s a la desembocadura. El règim és essencialment pluvial, amb una certa influència de la neu de capçalera i de la Garrotxa. El seu curs alt forma part del Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa. Riu Vell El Riu Vell és el nom amb què es coneix l'antiga desembocadura del riu Fluvià. Es localitza a cavall dels municipis de Sant Pere Pescador, l'Armentera i l'Escala, i ocupa una extensió d'unes 125 hectàrees. És un espai que té un interès especial com a refugi d'hidròfits i helòfits rars a Catalunya. Destaca per ser de les poques zones on es troba Rumex hydrolapathum i l'única àrea per Carex elata. Altres espècies de la zona són la mànsega (Cladium mariscus), Stachys palustris i Lysimachia vulgaris. Antigament, s'havia citat també a la zona l'hidrocaris (Hydrocharis morsus-ranae). Pel que fa als hàbitats, hi són presents els hàbitats següents: les comunitats de Salicornia i altres plantes anuals, colonitzadores de sòls argilosos o arenosos salins, les dunes movents embrionàries i les dunes movents del cordó litoral, amb borró (Ammophila arenaria). Pel que fa als impactes d'aquest espai, destaquen els abocaments d'aigües residuals del càmping adjacent. A més, moltes zones es troben fortament reblertes i algunes vores es presenten totalment desproveïdes de vegetació, ja que ha estat destruïda. Meandres Els meandres del riu Fluvià de Sant Pere Pescador i l'Armentera són, en realitat, antics meandres d'aquest curs fluvial que es troben totalment desconnectats de les seves aigües superficials per motes de contenció. Aquests meandres són catalogats com Meandre del Fluvià esquerra i dret. Estan formats per un sistema de dues basses, una a cada meandre, que constitueix un valuós refugi per a moltes espècies d'hidròfits. En aquest espai es coneix, per exemple, la presència de l'hepàtica Riccia fluitans, típica de marges humits i de medis aquàtics de canals obacs; la nimfàcia (Nymphaea alba), la ceratofil·làcia (Ceratophyllum demersum), l'haloragàcia (Myriophyllum verticillatum i Myriophyllum-Nupharetum), així com diversos diversos diversos Potamogeton, entre d'altres. Des del 2022, Vilertia galeata s'hi definí com un nou endemisme de caragol només trobat a dos dolls al pas del riu per Esponellà. Pel que fa a la vegetació arbòria és abundant la bosquina de salzes (Saponario-salicetum purpureae) i altres bosquines de ribera. Destaquen també les plantacions de pollancres a ambdós marges fluvials. Pel que fa a la fauna, es tracta d'un punt estratègic per a la nidificació i hivernada de moltes espècies d'ocells. El principal factor que afecta negativament l'espai és l'elevada freqüentació antròpica, que es tradueix en una forta pressió sobre l'entorn. Principals afluents A la riba esquerra hi ha la riera de Falgars, la riera de Joanetes, el riu Gurn, el rec de Tinosell, el torrent de Tirafaves, la riera de Ridaura, la riera de Bianya, la riera de Carrera, la riera de Camporiol, el riu Llierca, el Torrent del Vinyot, la riera de Sales, el riu Borró, la riera de Capellada i la riera de Segarró. A la riba dreta hi trobem el riu Turonell, el torrent de Can Illa, la riera de Junyell i el riu Ser. Aprofitament L'aigua del Fluvià és escassament aprofitada per al regadiu, a causa, en bona part, d'una pluviometria i una evaporació favorables. Amb la construcció del projectat embassament d'Esponellà s'haguessin pogut posar en regatge una important quantitat d'hectàrees de la conca del riu, a partir de Bàscara, però finalment el projecte constructiu d'aquest embassament va ser descartat durant els anys 70 després de la construcció de l'embassament de Boadella. Més aprofitat ha estat, altrament, per la indústria: Sant Esteve d'en Bas, Olot, Sant Joan les Fonts, Castellfollit de la Roca i Besalú n'utilitzen la força hidràulica del riu per a les fàbriques de teixits, de filats, de gèneres de punt i de paper. També s'ha utilitzat per a la generació d'electricitat a partir de la construcció de petites centrals hidroelèctriques com les de Serinyà i la d'Esponellà. En alguna ocasió aquest riu ha tingut, fins i tot, una funció militar: així, a la fi de la Guerra Gran (1794), s'hi va estabilitzar l'avanç francès després de la caiguda del castell de Figueres, línia que va ser tornada a passar per les forces del general Urrutia pel maig del 1795, en l'anomenada batalla del Fluvià. Durant la Guerra Civil espanyola de 1936-39, el riu Fluvià va ser la darrera línia de resistència per part de les forces republicanes que hom intentà d'establir abans de la retirada total de Catalunya, pel febrer del 1939. El Fluvià va provocar inundacions en ocasió de les catastròfiques pluges d'octubre del 1940, que van afectar tot el Pirineu Oriental, especialment Olot. Poblacions La Vall d'en Bas Olot Vall de Bianya (i el veïnat de La Canya) Sant Joan les Fonts Castellfollit de la Roca Montagut i Oix Sant Jaume de Llierca Argelaguer Sant Ferriol (i el veïnat de Fares) Besalú Maià de Montcal Serinyà Esponellà Crespià Navata Cabanelles (i el veïnat d'Espinavessa) Vilert Vilademuls (i el veïnat d'Orfes) Pontós Bàscara Garrigàs (i els veïnats de Vilajoan i Arenys d'Empordà) Palau de Santa Eulàlia Vilaür Sant Mori Sant Miquel de Fluvià Ventalló (i el veïnat de Vila-robau) Torroella de Fluvià L'Armentera Sant Pere Pescador Referències Rius de la conca del Fluvià Rius de la Garrotxa


text: Flamenc, habitant de Flandes o del Comtat de Flandes Flamenc (neerlandès), sinònim de neerlandès, o també dialecte o variant del neerlandès parlat a Bèlgica Flamenc (música i ball), estil musical originari d'Andalusia Flamenc (animal), ocell que viu en zones humides Estil flamenc o gòtic flamenc


text: El francès o francés ( o () és una llengua romànica occidental també coneguda com a llengua d'oïl -encara que no ho és, només és una llengua que prové de la llengua d'oïl- (per la manera de dir el mot «sí», i en oposició a l'occità, que empra «òc»). Es va originar a l'àrea de París i es va estendre per tot França, imposada primer com a llengua de la reialesa. La República Francesa en va fer un element d'homogeneïtzació social i cultural en detriment de les altres llengües de l'Estat francès (occità, bretó, basc, català, alsacià, cors, etc.) i les altres llengües d'oïl (altres variants lingüístiques emparentades amb el mateix francès: picard, való, normand, gal·ló, etc.). Amb el colonialisme, el seu ús es va estendre arreu del món, sobretot a l'Àfrica i en alguns punts d'Amèrica (fonamentalment Louisiana i el Quebec) i Oceania, on encara es conserva, i d'Àsia, on el seu ús com a llengua colonial és en reculada. A Europa, gaudeix de reconeixement oficial, a més de França, a Bèlgica (Valònia i Brussel·les), a Suïssa (cantons occidentals), a Itàlia (Vall d'Aosta), a Luxemburg i a Mònaco. Es calcula que parlen francès uns 80 milions de persones al món com a llengua materna, i uns 220 milions en total si s'hi inclouen els qui el parlen com a segona llengua. Història de la llengua Orígens El territori que avui és França va començar a ser poblat pels gals al voltant del , els quals parlaven llengües celtes que no posseïen escriptura. Cap al sud-oest, els aquitans parlaven probablement una llengua precursora del basc, però desconeixien l'escriptura. A la zona de Massilia (l'actual Marsella) els habitants de les colònies gregues parlaven i escrivien en aquest idioma, però no el van difondre més enllà de les seves colònies. Tots aquests idiomes i altres parlats en l'antiga Gàl·lia segurament anaren desapareixent amb la colonització romana i la progressiva implantació del llatí. Amb el declivi de l'Imperi Romà, una sèrie de pobles d'origen germànic van arribar a la Gàl·lia romana. Entre ells, dos es van establir de manera més consolidada: els francs al nord i els visigots al sud, amb el riu Loira com a frontera. Tot i que tots dos pobles parlaven les seves pròpies llengües, aviat van adoptar el llatí parlat per la població. No obstant això, l'idioma parlat pels francs està en l'origen del neerlandès que és un idioma germànic parlat avui en dia en les seves diferents varietats en els Països Baixos, en part de Bèlgica i al nord de França. Durant molt de temps, l'idioma parlat al nord de la Gàl·lia (en realitat ja França) és un llatí més o menys evolucionat, amb grans influències, fonamentalment fonètiques de l'idioma germànic parlat pels francs. Al sud, l'evolució és diferent, i per això a poc a poc es van diferenciant dues llengües amb una frontera que en principi es marcarà en el riu Loira, tot i que al llarg de la història s'anirà desplaçant cada vegada més cap al sud es parlava a la zona nord i la llengua d'oc al sud. La línia de separació anava del Massís Central a la desembocadura del riu Loira a Nantes. Naixement del francès De qualsevol manera, no és pas simple d'establir el moment en què el llatí vulgar es transforma en francès o occità, però aquest moment cal situar-lo entre els segles VI i IX. A partir del ja es té testimoniatges que la llengua parlada en el territori de l'actual França és diferent del llatí i del germànic. El document fonamental és el dels Juraments d'Estrasburg (842), que es considera el text més antic escrit en protoromanç, en els quals les diferents tropes dels nets de Carlemany, Lotari, Carles el Calb i Lluís el Germànic juren respecte a la divisió que es produeix després de la mort de Lluís I el Pietós i que està marcada pel Tractat de Verdun, i es veuen obligats a fer-ho tant en llatí, com en germànic i en un idioma romanç, a cavall entre el llatí i el francès o l'occità (podria ésser una koine escrita, circumstancial o no). A França, els dos grans dialectes romanços abans esmentats passaran a ser coneguts amb els noms de langue d'oc i langue d'oïl (en funció de la manera que es deia «sí»). El francès actual és hereu d'aquest últim. Poc temps després comença a aparèixer una literatura escrita per clergues en aquest nou idioma, amb l'aparició dels primers textos literaris (el primer és la Seqüència de Santa Eulàlia), entre els quals destaca la Cançó de Rotllan, l'idioma romanç va anar consolidant-se i diferenciant-se cada vegada més del llatí. A poc a poc es va transformar d'idioma declinat a llengua aïllant, en el qual l'ús de preposicions i l'ordre de les paraules en l'oració reemplacen el sistema de casos. Francès antic El que es coneix com a francès antic es va anar consolidant a partir del , i encara que avui s'estudiï tot el que es parlava al nord del Loira com si es tractés d'una sola llengua, en realitat es tractava de dialectes amb elements comuns. La influència germànica en l'idioma va obligar a usar en el llenguatge escrit alguns dígrafs per a reproduir alguns dels sons que s'utilitzaven, però que no havien existit en llatí vulgar. Així, la nasalització, un dels elements fonètics més característics de la influència germànica en el francès es va marcant en l'escriptura per l'ús de la 'n' en posició final de síl·laba. L'evolució fonètica de la 'o' llatina cap al so que actualment té en francès va obligar així mateix a utilitzar el dígraf 'ou' per reproduir el so original d'aquesta lletra en llatí. Aquí davall es presenten algunes evolucions fonètiques per segles que donen una idea del ritme dels principals canvis fonètics ocorreguts: {|class=wikitable style=text-align:center; |- ! rowspan=2|Llatí ! rowspan=2|Proto-romanç ! colspan=2| francès antic ! francés mitjà ! colspan=2| francès moderns |- ! !! segle XII ! !! !! segle XXI |- | PĔDE-'peu' || *'pɛde || /pieð/ || /pieθ/ pied || /pie/ || /pie/ || /pie/ pied |- | MATŪRU-'madur' || *ma'turo || /ma'ðyr/ || /mə'yr/ meür || /myr/ || /myʀ/ || /myʀ/ mûr |- | SCŪTU-'escut' || *(i)s'kuto || /es'kyð(o)/ || /es'ky/ escu || /e'ky/ || /e'ky/ || /e'ky/ écu |- | SÆTA-'fletxa/sageta>seda' || *'sɛta || /seiðə/ || /seiə/ seie || /soiə/ || /swɛə/ || /swa/ soie |- | FŒMINA-'dona' || *'femina || /femnə/ || /femmə/ femme || /fãmə/ || /fam(ə)/ || /fam/ femme |- | HŎMINE-'home' || *'omine || /omnə/ || /ommə/ homme || /õmə/ || /ɔm(ə)/ || /ɔm/ homme |- | BĔLLUS'bell, bonic' || *'bɛllos || /bɛłs/ || /bɛaus/ beaus || /be'au/ || /bio/ || /bo/ beau |- | HABĒRE'haver, tenir' || *a'bere || /a'veire/ || /a'voir/ avoir || /a'vwɛr/ || /a'vwɛʀ/ || /a'vwaʀ/ avoir |- | IŪDICĀTU-'jutjat' || *ʤudi'kato || /ʤy'ʤieð(o)/ || /ʒy'ʒie/ jugié || /ʒy'ʒe/ || /ʒy'ʒe/ || /ʒy'ʒe/ jugé |- | CŎLLŌCĀRE'posar, tendir>ajaçar, ajeure, fer reposar, colgar, acotxar' || *kollo'kare || /koł'ʧier(e)/ || /ku'ʧier/ couchier || /ku'ʃie(r)/ || /ku'ʃe/ || /ku'ʃe/ coucher |} Francès mitjà Aquesta llengua de transició entre el francès antic i el francès modern va romandre durant els segles XIV i XVI, caracteritzats per un gran desordre. El va estar marcat per la gran pesta i la Guerra dels Cent Anys, que va donar lloc a una gran desorganització de les institucions. En aquest període el Livre des Merveilles du monde de Jean de Mandeville és important en el pla lingüístic. Aquest llibre, que explica el viatge a la Xina de l'autor, és un manuscrit del qual es van editar 250 exemplars en diferents llengües. Al , Les Enseignemenz, llibre de receptes escrit entre 1304 i 1314, recomana Francès modern: del a l'actualitat Nacionalització i internacionalització de la llengua francesa Al començament de la Revolució Francesa, s'estima que tan sols una quarta part de la població de França parlava francès, la resta parlava llengües regionals. Al nord es troben les llengües d'oïl, al sud les llengües d'oc, formes regionals de l'occità, així com el bretó, el basc, el català, l'arpità, el flamenc i l'alsacià entre d'altres. La unificació del francès començada per Talleyrand i continuada per Jules Ferry va tenir com a objectiu crear una sola llengua francesa per a tot el territori francès. Si bé el francès es va imposar bastant ràpid en les regions on es parlaven dialectes d'oïl i el francoprovençal, es van utilitzar altres mètodes per eliminar el bretó, l'occità, el català, el basc, el cors, etc. (Com ara humiliacions físiques als alumnes joves). En el seu informe de juny de 1794, Henri Grégoire va revelar que tan sols es parlava «exclusivament» francès a «uns quinze departaments» (de 83). A ell li semblava paradoxal, i gairebé insuportable, el fet constatar que menys de tres milions de francesos d'un total de 28 poguessin parlar la llengua nacional, mentre que aquesta era utilitzada i es trobava unificada «fins i tot al Canadà i als marges del Mississipí». D'altra banda, el francès era àmpliament parlat en totes les corts europees. L'abandonament dels patuesos regionals A la fi del si bé el francès estàndard dominava l'esfera pública en l'ús quotidià, particularment al sud i l'est del país, s'empraven molt habitualment les llengües romàniques locals (occità i francoprovençal). Aquestes varietats regionals, van ser denominades despectivament patuès i socialment van ser considerades inferiors i mancades de prestigi per raons socials, això va portar al seu abandó progressiu al llarg del . El 1890, en algunes comunitats del centre de França com Saint-Thurin o Celles-sur-Durolle, l'ús de la llengua regional oscil·lava entre el 90% i el 100% de la població. En els anys 1950 l'ús hi hauria caigut cap al 50% tot i que entre el 70 i el 80% dels seus habitants entenien encara la llengua regional. La següent generació va abandonar massivament l'ús de la llengua regional i cap al 1965 l'ús havia caigut per sota del 10% (tot i que la comprensió del vernacular local va seguir sent alta). El 1990 el Consell Superior de la Llengua Francesa va emetre unes recomanacions per a reformar la llengua francesa. L'Acadèmia Francesa afirmà que les recomanacions eren tan vàlides com les formes anteriors a aquestes recomanacions. El Ministeri d'Educació Nacional de França el 2007 publicà un document demanant als professors de primària que ensenyaren la llengua amb les recomanacions aquestes. Fonètica Fonologia La pronunciació francesa segueix regles estrictes basades en l'ortografia, però l'ortografia francesa sovint es basa més en la història que en la fonologia. Les regles de pronunciació varien entre dialectes, però les regles estàndard són: consonants finals: consonants individuals finals, en particular s, x, z, t, d, n, p i g són normalment mudes. (Una consonant es considera "final" quan cap vocal la segueix encara que la segueixin una o més consonants.) les lletres finals f, k, q, and l, no obstant això, habitualment es pronuncien. La c final de vegades es pronuncia com a bac, sac, roc, però també pot ser muda com a blanc o estomac. La r habitualment és muda quan és precedida per una e en un mot de dues o més síl·labes, però es pronuncia en alguns mots (hiver, super, cancer, etc.). Quan el mot següent comença amb una vocal, tanmateix, una consonant muda pot ser pronunciada altre cop per tal de facilitar una liaison o "enllaç" entre els dos mots. Algunes liaisons són obligatòries, per exemple la s a les amants o vous avez; algunes són opcionals, segons el dialecte i el registre, per exemple, la primera s a deux cents euros o euros irlandais; i algunes són oblidades, per exemple, la s a beaucoup d'hommes aiment. La t de et i est no es pronuncia llevat en la pronúncia culte (pedant), la t de fait es pot pronunciar quan és un nom i no pas quan és un participi passat. La consonant muda final d'un nom només es pronuncia en plural en frases fetes com pied-à-terre. Doblar una n final i afegir una e muda al final del mot (e.g., chien → chienne) fa que es pronunciï de manera més clara. Doblar una l final i afegir una e muda (e.g., gentil → gentille) afegeix un so [j] si la l és precedida per la lletra i. Elisió o caiguda vocàlica: Algunes paraules de funció monosil·làbiques que acaben en a o e, com ara je i que, perden en la pronúncia la seva vocal final (cau) quan aquesta se situa abans d'un mot que comença per un so vocàlic (la qual cosa evita així un hiatus). La vocal que falta es reemplaça per un apòstrof. (e.g., je ai aquesta vegada pronunciat i escrit → j'ai). Això dona, per exemple, la mateixa pronunciació en pronúncia habitual, no acurada per l'homme qu'il a vu («l'home que ell ha vist / va veure») i l'homme qui l'a vu («l'home que l'ha vist / que el va veure»). No obstant això, per al francès belga les frases es pronuncien diferent; en la primera frase la ruptura de la síl·laba és «qu'il-a», mentre la segona ruptura és «qui-l'a». També es pot observar que, al francès del Quebec, el segon exemple (l'homme qui l'a vu) és més emfasitzat damunt l'a vu. L'accent tònic recau sempre en la darrera síl·laba. L'inventari de fonemes consonàntics distintius és aquest: L'inventari d'al·lòfons vocàlics ve donat per: {| class=wikitable style=text-align:center; ! !anterior !central !posterior |- ! tancada | style="font-size:larger;"| | | style="font-size:larger;"| |- ! semitancada | style="font-size:larger;"| | | style="font-size:larger;"| |- ! mitjana | | style="font-size:larger;"| 1 | |- ! semioberta | style="font-size:larger;"| 1 | | style="font-size:larger;"| |- ! oberta | style="font-size:larger;"| | | style="font-size:larger;"| |} 1 En la pronunciació actual, [ə] tendeix a apropar-se a [ø], i tendeix a aproximar-se a . Pronunciació de combinacions de vocals i consonants VOCALS u, û = [y] Sense equivalència en català. Llavis avançats una mica tancats pronunciant una i; és el so de la ü en alemany. Exemples: tu, lune, fût ai, ei = [e] E tancada catalana. Exemples: fait, treize oi, oy = [wa] Exemples: toi, trois, royaume ou, où, oû = [u] Exemple: cou, sourd eu, œu = [ø] o [œ] Sense equivalències en català. Llavis avançats una mica tancats pronunciant una i. La pronúncia [ø] és la variant curta del so de la ö llarga en alemany. Exemples: œufs, deux, cheveux, feu. La pronúncia [œ] és el del so de la ö curta en alemany. Exemples: œuf, acteur, cœur au, eau, o = [o] Exemples: eau, jaune, beau on = [ɔ̃] Exemples: non, son, accordéon en, an = [ɑ̃]. Sense equivalència exacta en català. Com si diguéssim «en» en català occidental, però amb la e tancada com si fos una o. Exemples: trente, soixante in, ain, ein = [ɛ̃] Exemples: voisin, main, plein é, -er, -ez, -et, -es = [e] Exemples: étoile, manger, dormez, et, des è, ê, et = [ɛ] E oberta catalana a «pèl», «pres». Exemples: frère, fenêtre, beignet CONSONANTS f, ff, ph = [f] Com en català «França», «final». Exemples: fin, effacer, éléphant c(a, o, u), q(u), k = [k] Com en català «casa» «quilo». Exemples: colle, quoi, kilo g(e, i), j = [y] Com en català «general», «menges» Exemples: mange, gifle, joli g(a, o, u) [g] Com en català «gat», «gos», »goril·la». Exemples: gare, gorille, guttural s-, ss, ç = [s] Com en català a «rossa», «safata», «sac» : Exemples: sac, assis, leçon -s-, z = [z] Com en català a «zona», «rosa». Exemples: chaise, douze gn = [ɲ] Equival al dígraf català ny a «cromanyó», «espanyol», «nyap». Exemples: Cro-Magnon, espagnol ng = [ŋ] Exemples: parking ch = [ʃ] Com en català a «xarxa», «xuclar». Exemple: chambre v = [v] Fricativa labiodental sonora com en certs dialectes del català. És important diferenciar-la bé de l'oclusiva bilabial sonora [b], atès que hi ha paraules que només es diferencien per aquest fonema. Exemple: voir, «veure» / boire, «beure». w = [w] Exemple: wapiti, kiwi, weekend [v francesa] Exemple: wagon b, f, l, p, t es pronuncien com en català, excepció feta que p i t no es pronuncien a final de paraula m, n converteixen la vocal precedent en nasal tch = [tʃ] (com el dígraf tx) Exemple: tchèque, tchao Escriptura El francès s'escriu amb l'alfabet llatí. Té cinc diacrítics (l'accent agut, l'accent circumflex, l'accent greu, la ce trencada i la dièresi), així com una lligadura (œ). Apareix la lligadura æ en alguns mots manllevats. L'escriptura té més aviat poc a veure amb la pronunciació actual. En general, la forma escrita és més conservadora que la forma parlada. La causa d'això són els forts canvis fonètics que han tingut lloc des del període del francès antic, i que no es van correspondre amb canvis en l'escriptura. No obstant això, han tingut lloc alguns canvis conscients en l'escriptura per restaurar l'ortografia llatina: Francès antic doit > Francès modern doigt "dit" (Llatí digitum) Francès antic pie > Francès modern pied "peu" (Llatí pedem) A vegades els impressors van imposar la seua pròpia grafia per a evitar ambigüitats: Abans de la impremta: uit ('vuit') A partir de la impremta: huit (evitava la confusió amb: vit). Per tot això, és quasi impossible predir l'escriptura basant-se únicament en la pronunciació. Les consonants finals, en particular s, x, z, t i d solen ser mudes; i n i m són perceptibles fins i tot al final de paraula perquè nasalitzen a la vocal que acompanyen. En canvi, c, r, f, i l solen pronunciar-se fins i tot en posició final. Per exemple, les següents paraules acaben en consonant, però en la seua pronunciació acaben en un so vocàlic: nez, doigt, pied, aller, les, lit, beaux. Els diacrítics tenen un significat fonètic, semàntic i etimològic. Accent greu (à, è, ù): Sobre la a o la u, únicament distingeix els homòfons entre si: à («a», «cap a») contra a («ha» o «té»), ou («o») contra où («on»). Sobre una e, indica el so /ε/. Accent agut (é): Sobre la e, indica el so /e/. A més, sol indicar l'omissió històrica d'una consonant que seguia la e (normalment una s): écouter < escouter ("escoltar") Accent circumflex (â, ê, î, ô, û): Sobre la e, indica el so /ε/. També pot indicar l'omissió històrica d'una lletra adjacent (normalment una s): château < c(h)astel ("castell"), fête < feste ("festa), sûr < seur (sobre, damunt), dîner < disner ("sopar"). Per extensió, també pot marcar la diferència entre homòfons: du («del») contra dû («degut», participi passat de devoir, «deure»). Dièresi o tréma (ë, ï): Indica que una vocal que normalment formaria diftong no en forma: naïve, Noël. La dièresi en la i (ÿ) només té lloc en alguns noms propis (com l'Haÿ-les-Roses) i en el francès antic. Ce trencada (ç): Indica que la c es pronuncia /s/ on, en no portar-la, es pronunciaria /k/. La lligadura 'œ' no és més que una contracció opcional de oe, i no té cap significació especial, sinó que és conforme a la grafia en llatí. S'ha provat, mantes vegades, reformar l'ortografia francesa, la darrera el 1992 (acceptada a l'escola pública per l'Éducation Nationale) però aquestes temptatives de reforma no han tingut gaire reeixida. Gramàtica Les paraules variables del francès són el nom, els determinants, els adjectius i els verbs. L'ordre canònic de la frase és subjecte-verb-complement (és per tant una llengua SVO) i el verb, que fa de nucli, marca la concordança de la resta d'elements. Quan el complement és reemplaçat per un pronom àton, però, sol avançar-se al verb. El subjecte és de presència obligatòria, amb presència d'un expletiu ("on", "il") quan no apareix a l'oració. Per formar la negació s'usa l'adverbi "ne", reforçat pel "pas". Com la major part de llengües romàniques, distingeix dos gèneres (masculí i femení) i inclou articles que deriven dels demostratius llatins. No és una llengua que es declini, si bé queden restes dels casos llatins en algunes formes dels pronoms (com "moi", oposat a "je", per exemple). La Impremta Nacional de França recomana l'ús de majúscules accentuades. Passé composé És un temps verbal del mode indicatiu. És semblant al pretèrit indefinit però amb dues grans diferències. Una és que es pot formar amb dos verbs auxiliars (en català només amb un). L'altra és que hi ha concordança en gènere i nombre. Es forma amb: avoir o être en present + participi passat Aquests verbs es conjuguen de la següent manera: Quan utilitzar l'auxiliar être o l'auxiliar avoir? S'utilitza l'auxiliar être amb: • Verbs pronominals. Exemple: Se laver. S'appeler. • Alguns verbs intransitius de moviment. Heus ací la llista de 13 verbs i els seus compostos: aller - arriver - demeurer - descendir - (r)entrer - monter - mourir - naître - partir - passer - rester - sortir - tomber - venir A efectes de memorització, es poden estudiar per parelles d'antònims: així doncs, entrer / sortir, aller / venir, monter / descendir, naître / mourir, rester / partir, tomber / se lever (tot i que aquest últim és prononimal, i per tant sempre es conjuga amb l'auxiliar être). Important El passé composé dels verbs que es conjuguen amb être presenten concordança en gènere i nombre del subjecte amb el participi. S'afegeix una "e" al participi si el subjecte és femení i una "s" si és plural. Exemple: passé composé del verb arriver. Partici passat arrivé. Exemple: se laver (verb pronominal). Partici passat lavé. S'utilitza l'auxiliar avoir amb la resta de verbs, és a dir, amb tots aquells que no són a la llista dels 13 ni són pronominals. En aquest cas no hi ha acord del subjecte amb el participi, és a dir, aquest es manté invariable al llarg de tota la conjugació. Exemple: regarder. Participi passat regardé Important: La negació d'un verb en passé composé es forma col·locant la partícula pas entre l'auxiliar (avoir o être) i el participi passat. Exemple: je n'ai pas regardé, tu n'as pas regardé En les combinacions de pronoms febles, a diferència del català, l'apòstrof sempre s'ubica al màxim a l'esquerra ii el pronom se situa sempre en posició proclítica (o sigui, davant del verb), fins i tot en els casos en què en català aniria al darrere. Així doncs, S'en sortir / Sortir-se'n Present d'indicatiu: Je m'en sors / Jo me'n surto, Tu t'en sors / Tu te'n surts, Il s'en sort / Ell se'n surt Passé composé: Je m'en suis sorti / Tu t'en es sorti / Il s'en est sorti.... Jo me n'he sortit / Tu te n'has sortit / Ell se n'ha sortit... S'en aller / Anar-se'n Present d'indicatiu: Je m'en vais / Jo me'n vaig, Tu t'en vas / Tu te'n vas / Il s'en va / Ell se'n va.... Passé composé: Je m'en suis allé / Tu t'en es allé / Il s'en est allé... Jo me n'he anat / Tu te n'has anat / Ell se n'ha anat Vocabulari La majoria de les paraules franceses deriven de llatí vulgar o es van construir a partir d'arrels llatines o gregues En molts casos, una sola arrel etimològica apareix en francès en una forma "popular" o nadiua, heretada del llatí vulgar, i una forma "apresa", manllevada del llatí clàssic. Els següents parells consisteixen en un nom natiu i un adjectiu après: germà: frère / fraternel del llatí frater / fraternalis dit: doigt / digital del llatí digitus / digitalis fe: foi / fidèle del llatí fides / fidelis ull: œil / oculaire del llatí oculus / ocularis No obstant això, es pot identificar una tendència històrica a gal·licitzar arrels llatines, quan de vegades el català es manté més fidel a l'arrel llatina: rayonnement / radiació éteindre / extingir noyau / nucli surhomme / superhome ensoleillement / insolació També es donen parelles de nom-nom i adjectiu-adjectiu: cosa/causa: chose / cause del llatí causa fred / frígid: froid / frigide del llatí frigidum Pot ser difícil d'identificar l'origen llatí de paraules natives franceses, ja que en l'evolució de llatí vulgar, les síl·labes àtones es van reduir fortament i les vocals i les consonants restants patiren modificacions significatives. Més recentment, la política lingüística de les acadèmies de la llengua francesa de França i el Quebec ha estat proporcionar equivalents francesos a paraules importades (principalment de l'anglès), ja sigui mitjançant l'ús de vocabulari existent, ampliant el seu significat o amb l'obtenció d'una nova paraula segons les regles morfològiques franceses. El resultat és sovint dos (o més) termes coexistents per descriure el mateix fenomen, amb diferents taxes d'èxit per a l'equivalent francès. mercatique / marketing finance fantôme / shadow banking bloc-notes / blog ailière / wingsuit tiers-lieu / coworking S'estima que el 12% (4.200) de les paraules franceses comuns que es troben en un diccionari típic com el Petit Larousse o el Micro-Robert Plus (35.000 paraules) són d'origen estranger (on les paraules manllevades del grec i llatí no es consideren com a estrangeres). Al voltant del 25% (1054) d'aquestes paraules estrangeres provenen de l'anglès i són en gran manera préstecs recents. Les altres són unes 707 paraules de l'italià, 550 de les antigues llengües germàniques, 481 d'altres llengües gal·loromàniques, 215 de l'àrab, 164 de l'alemany, 160 de les llengües celtes, 159 del castellà, 153 del neerlandès, 112 del farsi i sànscrit, 101 de les llengües ameríndies, 89 d'altres llengües asiàtiques, 56 d'altres llengües afroasiàtiques, 55 de les llengües eslaves i llengües bàltiques, 10 del basc i 144 (al voltant del 3%) d'altres llengües. Numerals El sistema de recompte francès és parcialment vigesimal: vint ( ) s'utilitza com un nombre de la base en els noms dels nombres de 60 a 99. El mot francès per a 80 és , literalment "quatre vints", i el mot per a 75 és , literalment "seixanta-quinze". Aquesta reforma es va presentar després de la Revolució Francesa per unificar els diferents sistemes de comptatge (majoritàriament vigesimal prop de la costa, a causa de les influències cèltiques (a través del bretó) i vikingues). En francès antic (durant l'edat mitjana), tots els nombres del 30 al 99 es podien dir segons la base del 10 o la base del 20, e.g. vint et doze (vint i dotze) per a 32, dous vinz et diz (dos vints i deu) per a 50, uitante per a 80, o nonante per 90. El francès belga, francès suís i el francès utilitzat a la República Democràtica del Congo, Ruanda i Burundi són diferents en això. A Bèlgica i Suïssa el 70 i el 90 són i . A Suïssa, segons el dialecte local, 80 pot ser (Ginebra, Neuchâtel, Jura) o (Vaud, Valais, Friburg). Octante s'havia utilitzat a Suïssa en el passat, però ara es considera arcaic. A Bèlgica i en les seves antigues colònies africanes, però, s'utilitza universalment quatre-vingts. També cal assenyalar que el francès, com la majoria dels idiomes europeus utilitza un espai per a separar els milers. Unitats Els nombres cardinals en francès, de l'1 al 20, són bastant coincidents amb els nombres en català. La llista de nombres és la següent: U / Un / Una: un/une (m) ~ (f) Dos / Dues: deux Tres: trois Quatre: quatre Cinc: cinq Sis: six o en certes variants, llevat que hi hagi enllaç amb una vocal següent Set: sept Vuit / Huit : huit o en certes variants, llevat que hi hagi enllaç amb una vocal següent Nou: neuf Deu: dix Onze: onze Dotze: douze Tretze: treize Catorze: quatorze Quinze: quinze Setze: seize Disset: dix-sept Divuit / Díhuit: dix-huit o en certes variants, llevat que hi hagi enllaç amb una vocal següent Dinou: dix-neuf Vint: vingt o en certes variants Després de vint, l'ús dels nombres la base del deu, amb la mateixa estructura del català, llevat dels guionets (vingt et un, vingt-deux, vingt-trois...) Desenes Els nombres cardinals en francès, per desenes de 10 a 100, són els següents: Deu: dix Vint: vingt Trenta: trente Quaranta: quarante Cinquanta: cinquante Seixanta: soixante Setanta: soixante-dix o septante Vuitanta / Huitanta: quatre-vingts , huitanteoctante Noranta: quatre-vingt-dix o nonante Cent: cent Després de vint, els nombres utilitzen la base lògica del deu com en català (cent dix, cent vingt, cent trente...) Centenes Els nombres cardinals en francès, per centenes del 100-2000, són els següents: Cent: cent Dos-cents: deux cents Tres-cents: trois cents, (Archaism: quinze-vingts) Quatre-cents: quatre cents Cinc-cents: cinq cents Sis-cents: six cents Set-cents: sept cents Vuit-cents / Huit-cents: huit cents Nou-cents: neuf cents Mil: mille Mil cent: onze cents o mille cent Mil dos-cents: douze cents o mille deux cents Mil tres-cents: treize cents o mille trois cents Mil quatre-cents: quatorze cents o mille quatre cents Mil cinc-cents: quinze cents o mille cinq cents Mil sis-cents: seize cents o mille six cents Mil set-cents: dix-sept cents o mille sept cents Mil vuit-cents: dix-huit cents o mille huit cents Mil nou-cents: dix-neuf cents o mille neuf cents Dos mil: deux mille Després de deux mille (2000), només s'utilitza la segona opció (deux mille cent, deux mille deux cents, deux mille trois cents...) Els mots vingt i cent fan el plural en -s només quan són el darrer mot del nombre: quatre-vingts (vuitanta) i quatre-vingt-un (vuitanta-u), cinq cents (cinc-cents) i cinq cent trente (cfr: en català "cinc-cents trenta"). Quan una nombre que usa vingt o cent s'usa com a adjectiu numeral ordinal, els mots vingt o cent romanen invariables Escales Els nombres cardinals en francès, per punts exponencials, de 100 a 1020, són els següents: U / Un / Una: un/une (m) ~ (f) Ten: dix Cent: cent Mil: mille Deu mil: dix mille Cent mil: cent mille Un milió: un million Deu milions: dix millions Cent milions: cent millions Un bilió: un milliard Deu bilions: dix milliards Cent bilions: cent milliards Un trilió: un billion Deu trilions: dix billions Cent trilions: cent billions Un quadrilió: un billiard Deu quadrilions: dix billiards Cent quadrilions: cent billiards Un quintilió: un trillion Deu quintilions: dix trillions Cent quintilions: cent trillions Notes Paraules o frases d'ús habitual Dialectes del francès La variació regional de francès, es pot enfocar de dues maneres: Considerant que el francès és sinònim de les llengües d'oïl, la qual cosa implica que tots els dialectes romànics de la zona d'oïl són varietats dialectals del francès. Limitant-se al que es coneix com a «francès regional», unió de totes les varietats regionals en el món que continuen molt a prop del francès estàndard. És aquest sentit que emprem aquí. Alguns neologismes poden ser també presos del vocabulari del francès regional. El "francès regional" són les paraules o expressions utilitzades en algunes parts de la francofonia, però no al diccionari normatiu de francès o bé que no s'utilitzen a tota la francofonia. No es tracta de l'idioma col·loquial, sinó del francès que ha evolucionat de forma diferent. En algunes parts de la meitat nord de França, i en el francès parisenc (estàndard actual) per exemple, el menjar del matí es diu petit déjeuner, el menjar del migdia es diu déjeuner i el de la nit dîner, el souper es refereix a l'eventual mos pres més de nit («ressopó»; es reserva el mot «reveillon» a menjars assenyalats). A la part Sud de França, al Quebec, la resta del Canadà a Bèlgica i a Suïssa, se segueixen els usos antics : déjeuner, dîner i souper comuns amb l'occità i el català. A Bèlgica i Suïssa, es diu: «septante» (70) i «nonante» (90), mentre que a Suïssa diuen «huitante» (80), però només en certs cantons (l'antiga i obsoleta forma de «huitante» ha esdevingut «octante»). Al Quebec, la resta del Canadà a Suïssa i a Bèlgica, i, en certes regions de França, es diu «tantôt», on el francès a París i també de l'Àfrica francòfona utilitza «tout à l'heure»; al Quebec es diu magasiner per fer les compres (per a evitar l'anglicisme shopping), mentre que la paraula es considera com un barbarisme a França). Al Senegal i l'Àfrica de parla francesa, a vegades es diu «essencerie» per tal d'evitar la paraula «benzineria» («estació de servei» i «station-service», calcs de l'anglès), mentre que aquesta paraula es considera barbarisme a França. Al Quebec i en molts casos a la resta del Canadà es diu «avoir une blonde», en lloc de «tenir una amiga» o «tenir una xicota», «avoir un chum» en lloc de «tenir un amic» o «tenir un xicot», etc. Aquests són només alguns exemples i el francès és ric en les seves diferències lèxiques i variants regionals. A França El francès parisenc El francès de París ja ha substituït gairebé tota la comunicació de les varietats locals de la zona d'oïl de l'Illa de França (no parlem del que de vegades s'anomena patois és a dir, els dialectes de la llengua d'oïl difícilment intel·ligible per als parisencs, sinó de varietats del francès dels voltants de París). Les diferències entre un jove francès normand i una jove parisenca, per exemple, en la major part dels casos són mínimes en relació amb la diversitat que ha existit històricament a França i a la regió de París en particular. El francès de París ha estat durant molt temps la norma en francès per a tots els francòfons en el món i continua d'exercir una influència en la llengua francesa, entesa en la seva totalitat. Per aquesta raó sovint es pren el francès de París com a punt de referència per a poder comparar amb altres varietats de francès. Nogensmenys, algunes evolucions recents del francès parisenc en contra de la norma tradicional del francès, acceptades a França i fins i tot consagrades als diccionaris (gairebé tots es publiquen a França), no passen desapercebudes a l'estranger. Això és especialment cert al Canadà, a les zones de parla francesa, on la influència del francès de París és menys forta. El regionalisme característic del francès de França a vegades s'anomena «francisme». Al Canadà Des de l'arribada de Jacques Cartier, el francès fou l'idioma oficial de la Nova França. Diverses onades de població procedents de França varen ocupar l'est del Canadà. Entre les quals, els acadians que principalment habiten a les quatre províncies de l'Atlàntic: Nova Escòcia, el Nova Brunsvic, l'Illa del Príncep Eduard i Terranova. A totes les províncies canadenques, es troben molts francòfons amb origen francès. Al Quebec Al Quebec, en particular, l'idioma francès no s'ha alimentat majorment de les contribucions de la metròpoli, ni ha estat sotmès a la seva influència des de la conquesta anglesa el 1759 fins al . El francès ha conservat les seves influències de lèxic pres del vocabulari de la marina del («barrer» la porta per «fermer», per exemple), però també les formes arcaiques de francès nord-americà: es diu «breuvage» (beuratge o bevenda) en comptes de «boisson» (beguda) és una diferència similar a la que existeix entre l'americà beverage i el drink britànic, el terme en quebequès ha conservat el mateix sentit neutre que en francès antic (boisson). Des de la segona meitat del una veritable enginyeria lingüística participa en l'evolució del francès del Quebec, incloent-hi la invenció de neologismes quebequesos per a reemplaçar els anglicismes. Al correu electrònic li diuen «courriel» en comptes d'e-mail; al xat li diuen «clavardage» en comptes de chat i al correu porqueria o escombraria, l'anomenen «pourriel» en lloc de spam. L'Office québécois de la langue française (OQLF) té, dins les seves tasques, vigilar la terminologia, els equivalents del Quebec de l'Acadèmia Francesa a França: el seu paper és alhora normatiu i d'assessorament. En el món de parla francesa, la influència i modernitat de la OQLF i del francès quebequès en matèria de lèxic (paraules anglosaxones, neologismes, etc.) és important fins i tot fora del Quebec., per exemple, l'Acadèmia Francesa «importa» i inclou moltes aportacions lèxiques quebequeses, enriquint el francès internacional i permetent la difusió d'aquests termes en el món francòfon. Per exemple, després que inicialment han estat «marcats» com a quebecismes, els termes com «courriel» es consideren ara mots estàndard per a tots els països de parla francesa («francès Internacional) i no són necessàriament» diferenciats. El propòsit de la OQLF en els afers de la terminologia no és apartar-se de la norma internacional francesa (gramàtica, etc.), sinó regular-ne la variant d'Amèrica del Nord, en conformitat amb les normes comunes de la llengua francesa (corpus comú). En aquest sentit, el vocabulari d'aquesta Oficina contribuirà a enriquir la contribució internacional del francès del Quebec. L'oficina ofereix a Internet el seu Gran diccionari terminològic El Quebec desplega tots els mitjans per millorar la qualitat de l'ensenyament de francès. Com a referència, darrerament ha adoptat un nou mètode per a l'ensenyament de la gramàtica francesa.<ref>Gramàtica pedagògica del francès actual, S. Chartrand, Graficor 1999</ref> El Multidictionnaire de la langue français és l'eina de referència per consultar en francès paraules, anglicismes, falsos amics. La Carta de la llengua francesa, també coneguda com a Llei 101, va permetre de formalitzar i protegir la llengua francesa a la província del Quebec. A més a més, l'aprenentatge de l'idioma francès als ciutadans nouvinguts esdevé una prioritat per al govern del Quebec. El francès al món El francès al món blau fosc: llengua materna Blau: llenguatge administratiu blau clar: llengua de cultura verd: minories en francès El francès és la llengua oficial de molts països, i s'utilitza àmpliament a molts altres països. Una part de les nacions que fan servir aquests llengua s'agrupen dins de la «francofonia». Més enllà del context lingüístic, l'Alt Consell de la Francofonia és una plataforma per als bescanvis d'una tercera part dels països del planeta. Aquesta tendència confirma una redefinició del lloc del francès al món. Una recent estimació calcula que hi ha uns 265 milions de persones capaces de parlar francès al món. El francès, llengua internacional Fill del llatí, el francès el va substituir com a idioma internacional en el abans de cedir aquest lloc a l'anglès després de la Segona Guerra Mundial. El 1685, Pierre Bayle va escriure que el francès és «la forma de comunicació de tots els pobles d'Europa». La principal causa d'aquesta hegemonia fou el poder de l'estat francès a l'època. El 6 de març de 1714, el Tractat de Rastatt que marca el final de la guerra de Successió és escrit només en francès. El francès esdevé la llengua internacional per excel·lència fins al 1919. Georges Clemenceau acceptà que el Tractat de Versalles que va posar fi a la Primera Guerra Mundial fos escrit en francès i anglès. Des de llavors, l'anglès guanya en practicants contra el francès. Al començament del , el francès encara conserva moltes de les seves prerrogatives. Si els organismes internacionals poden acceptar més d'un idioma oficial, la llengua de referència en cas de conflicte és majoritàriament el francès. Un exemple en fou l'intent d'imposar l'anglès en lloc de francès com a llengua de referència al Comitè Olímpic Internacional, i que va ser rebutjat. L'article 24 de la Carta Olímpica diu: «Els idiomes oficials del COI són el francès i l'anglès. (...) En cas de divergència entre el francès i el text en anglès de la Carta Olímpica i de qualsevol altre document del COI, el text francès prevaldrà llevat que es disposi expressament el contrari.» Hi ha fins i tot organitzacions internacionals, en les quals l'única llengua oficial és el francès: la Unió Postal Universal concretament. Tanmateix, l'anglès és clarament preferible al francès en terme de publicacions científiques o els discursos des de la tribuna de l'ONU, per exemple. A la Unió Europea, el domini de l'anglès també està erosionant el francès. Si bé el francès arriba a mantenir la seva posició institucional, el seu ús en la vida quotidiana com a idioma de treball es perd, l'enfortiment d'aquest descens és real des del 1919. Idioma oficial El francès roman un dels idiomes oficials de moltes organitzacions internacionals. El francès és el segon idioma de l'OCDE, que té la seu a París. És una de les sis llengües oficials de les Nacions Unides i de la UNESCO (amb l'anglès, espanyol, rus, xinès mandarí, i àrab). El francès és llengua oficial de moltes altres institucions i organitzacions de tota sort. Llengua de treball El francès és també un dels dos idiomes de treball de les Nacions Unides i tots els seus organismes. El francès és un dels tres idiomes de treball de la Unió Africana. També és una de les tres principals llengües de treball de la Unió Europea i de la Comissió Europea amb l'alemany i l'anglès. A la pràctica, l'ús del francès com a idioma de treball hauria de reflectir-se en l'ús d'eines d'ordinador com el Web semàntic. Llengua estrangera També és l'idioma que creix més ràpidament en tot el continent africà (com la llengua oficial o llengua estrangera). El francès s'ensenya en moltes universitats d'arreu del món i té una particular influència en el món diplomàtic, periodístic, judicial i acadèmic. El francès és la segona llengua estrangera més ensenyada a les escoles de la Unió Europea. Amb l'entrada de Romania i Bulgària a la Unió Europea des de gener de 2007, el francès avança l'alemany com a llengua estrangera més ensenyada a la Unió Europea després de l'anglès. En general, el francès resta un dels idiomes més ensenyats al món. A causa de la gran presència de l'espanyol a Amèrica Llatina, aquest és l'únic continent on el francès no és la primera llengua estrangera. En altres països de parla anglesa (Irlanda, Canadà, etc.), El francès manté el privilegi de ser la primera llengua estrangera ensenyada i molt per davant d'altres idiomes. Els francòfons El 1998, l'Alt Consell de la Francofonia va considerar com a francòfons «reals» 112, 6 milions als quals cal afegir 60,6 milions de francòfons com a «parcials» o «discrecionals» o sigui 173,2 milions de francòfons. A més, 100 a 110 milions de «practicants», que, com diu el report oficial, «han après el francès durant uns anys i han mantingut un cert domini del llenguatge o als quals els agrada practicar-lo, ni que sia parcialment, pel seu treball.» Un estudi similar va ser fet per la mateixa organització el 1989 (report publicat el 1990), amb 104,6 milions de francòfons «reals» i uns 54,2 milions de «parcials», és a dir, 158,8 milions de francòfons. L'augmentació és significativa amb un increment de 14,4 milions en 9 anys. Dos milions d'aquests «nous» francòfons són de França, evidentment a causa de la demografia, però el gruix és al continent africà. La República Democràtica del Congo esdevindrà el primer país de parla francesa al món. Extrapolant aquestes xifres, podem estimar el nombre de francòfons oficialment al voltant de 183 milions el 2005 i el nombre total de persones capaces de parlar francès a uns 265 milions. Encara que és difícil de mesurar amb exactitud el nombre total de parlants d'una llengua, s'estima que el francès és un dels 10 idiomes més parlats al món. Les projeccions de l'ONU han desenvolupat diversos escenaris per a avaluar diferents hipòtesis sobre el futur de la francofonia. Els dos més versemblants són els més optimistes i més pessimistes. El futur de la llengua depèn en gran manera del desenvolupament de l'ensenyament a l'Àfrica, el nombre de parlants pot variar significativament. Segons l'escenari més pessimista, basat simplement en el nombre actual i els canvis demogràfics, el francès tindria 276 milions de persones a tot el món. En el marc de l'escenari més optimista, les xifres serien totalment diferents. Amb l'ensenyament per a tothom i el creixement de la població a l'Àfrica, es considera que el nombre de parlants de francès seria de més de 680 milions. Per descomptat això no passarà sense l'ajuda dels països francòfons del nord. El pes demogràfic dels francòfons al món prendria aleshores una altra dimensió: el 8% de la població del món seria de parla francesa el 2050 contra 2,9% d'avui. Amb una perspectiva d'escolarització dels països del sud, els africans representarien més del 80% del total del francès, mentre que els europeus no representarien més de l'11%. Això demostra la importància i el pes d'Àfrica a la Francofonia, i la importància de l'ensenyament en aquest continent. Vegeu també Afro-francesos Àfrica Llatina Francità Referències Enllaços externs Diccionari francès-català i català-francès en línia Com traduir del francés, Joan Verdegal Comparaison: français et catalan, Guillem Belmar Viernes Numérisation du patrimoine culturel - Catàleg que conté referències a molts textos francesos digitalitzats i disponibles a Internet (en francès) Diccionari de l'Acadèmia Francesa Le Point du FLE - Accés a les millors activitats en línia per aprendre i ensenyar francès Alliance française Diccionari Francès / Català


text: Un filòsof és una persona que practica o investiga la filosofia. El terme filòsof prové del grec antic: φιλόσοφος, romanitzat: philosophos, que significa "amant de la saviesa". L'encunyació del terme s'ha atribuït al pensador grec Pitàgores (segle VI aC). En el sentit clàssic, un filòsof era algú que vivia d'acord amb una determinada manera de vida, centrant-se en resoldre qüestions existencials sobre la condició humana; no era necessari que discorressin sobre teories o comentessin autors. Aquells que es van comprometre amb més duresa amb aquest estil de vida haurien estat considerats filòsofs. En un sentit modern, un filòsof és un intel·lectual que contribueix a una o més branques de la filosofia, com ara l'estètica, l'ètica, l'epistemologia, la filosofia de la ciència, la lògica, la metafísica, la teoria social, la filosofia de la religió i la filosofia política. Un filòsof també pot ser algú que ha treballat en les humanitats o altres ciències que al llarg dels segles s'han separat de la filosofia, com ara les arts, la història, l'economia, la sociologia, la psicologia, la lingüística, l'antropologia, la teologia i la política. Segons una font, als Estats Units, "els departaments de filosofia van emprar 6.735 professors a temps complet i parcial a la tardor de 2017". Altres filòsofs professionals podrien estar emprats en grups de reflexió o com a escriptors. Història La separació de la filosofia i la ciència de la teologia va començar a Grècia durant el segle VI aC. Tales, un astrònom i matemàtic, va ser considerat per Aristòtil com el primer filòsof de la tradició grega.[a] Mentre que Pitàgores va encunyar la paraula, la primera elaboració coneguda sobre el tema va ser realitzada per Plató. En el seu Simposi, conclou que l'amor és allò que no té l'objecte que busca. Per tant, el filòsof és aquell que busca la saviesa; si assoleix la saviesa, seria un savi. Per tant, el filòsof a l'antiguitat era aquell que viu en la recerca constant de la saviesa i vivint d'acord amb aquesta saviesa. Van sorgir desacords sobre què implicava viure filosòficament. Aquests desacords van donar lloc a diferents escoles hel·lenístiques de filosofia. En conseqüència, el filòsof antic pensava en una tradició. A mesura que el món antic es va convertir en cisma pel debat filosòfic, la competència consistia a viure d'una manera que transformés tota la seva manera de viure al món. Segons el classicista Pierre Hadot, la concepció moderna d'un filòsof i de la filosofia es va desenvolupar principalment a través de tres canvis: El primer és la inclinació natural de la ment filosòfica. La filosofia és una disciplina temptadora que pot portar fàcilment l'individu en l'anàlisi de l'univers i la teoria abstracta. El segon és el canvi històric al llarg de l'època medieval. Amb l'auge del cristianisme, la forma de vida filosòfica va ser adoptada per la seva teologia. Així, la filosofia es va dividir entre una forma de vida i els materials conceptuals, lògics, físics i metafísics per justificar aquesta forma de vida. La filosofia era llavors la servidora de la teologia. El tercer és la necessitat sociològica amb el desenvolupament de la universitat. La universitat moderna requereix professionals per ensenyar. Mantenir-se requereix ensenyar futurs professionals que substitueixin el professorat actual. Per tant, la disciplina es degrada a un llenguatge tècnic reservat als especialistes, fugint completament de la seva concepció original com a forma de vida. Molts filòsofs encara emergien de la tradició clàssica, ja que veien la seva filosofia com una forma de vida. Tanmateix, amb l'auge de la universitat, la concepció moderna de la filosofia es va fer més destacada. Molts dels filòsofs del segle XVIII i posteriors han assistit, ensenyat i desenvolupat els seus treballs a la universitat. A l'era moderna, els que obtenen títols avançats en filosofia sovint opten per mantenir-se en carreres dins del sistema educatiu com a part del procés de professionalització més ampli de la disciplina al . Segons un estudi de 1993 del National Research Council (segons informa l'American Philosophical Association), el 77,1% dels 7.900 doctors en filosofia que van respondre treballaven en institucions educatives (acadèmiques). Existeixen diversos premis de filosofia; incloent el Premi Kyoto d'Arts i Filosofia, el Premi Rolf Schock, el Premi Avicenna i el Premi Berggruen de Filosofia. Alguns filòsofs també han guanyat el Premi Nobel de Literatura i el premi John W. Kluge per a l'estudi de la humanitat. Fora del món acadèmic, els filòsofs poden emprar les seves habilitats d'escriptura i raonament en altres carreres, com ara medicina, bioètica, negocis, publicacions, escriptura autònoma, mitjans de comunicació i dret. Referències Bibliografia


text: Un follet (derivat de foll; dit fullet a Mallorca), dit també millet, és un esperit fantàstic de la mitologia catalana de caràcter entremaliat. Si fa no fa, és anàleg al gnom de la literatura europea i al gòblin o el hobgoblin del folklore europeu, si més no en la seva cara més amable; al duende del folklore castellà, al folletto italià, al lutin francès i als occitans gripet, trufandèr, folet i fadet. Dins el mateix territori català, la funció del follet també l'ocupen altres criatures, com ara el cerdet a Alacant, la caterineta, el perot i el donyet o (d)uendo a la zona de València, el dimoni boiet i l'homenet de colzada a Mallorca i Menorca, el fameliar a Eivissa i el minairó al Pirineu. El follet com a criatura entremaliada que fa parar bojos els humans era sobretot pròpia de la Catalunya Vella. Origen i característiques Éssers sempre relacionats com a habitants de cases, guarden certa relació amb els lars romans, divinitats menors del panteó romà que protegien la família i la casa, als quals hom feia ofrenes com a agraïment per la protecció dels seus habitants. Això no obstant, amb l'arribada del cristianisme com a religió oficial de l'Imperi Romà el seu culte fou perseguit i s'anaren transformant en l'amalgama de creences del folklore europeu, tot adoptant la forma d'homenets que espanten i que estan amagats a les cases. La tradició presenta el follet com un homenet petit que viu molts d'anys del qual la gent tenia idees molt confuses entorn de la seva vertadera natura i manera. En general, es considera invisible, i de vegades hom considerava que tenia formes animals. Tenen un caràcter entremaliat, burleta i juganer, i actuen de nit tot fent malifetes com ara fer sorolls pels panys de les portes, aixecar teules, trenar les cues dels animals, tirar terra dins les olles, estirar el tapament del llit, o desordenar coses en general. Per mantenir-lo fora d'una casa, hom la ruixava d'aigua beneïda. Per bé que normalment fa malifetes sense maldat, de vegades és un ésser més malvat que pot matar cap de bestiar i altres destrosses més greus. Al Rosselló hi havia la creença que es podien amagar en els remolins de vent i deixar les noies embarassades després d'alçar-los les faldes. Amb tot, també tenen un caràcter feiner i són amants de l'orde, i així sovint tornen a deixar les coses tal com havien estat. Així, sovint s'explicava que, per no tenir-los tot el dia fent malifetes, hom podia deixar un grapat de mill fora del seu lloc; el follet, endreçat com és, es passa tota la nit mirant de portar el gra de mill on correspon, però com que té la mà foradada no pot acabar mai la feina. D'aquesta manera estava entretengut i no feia cap malifeta. També es deia que els follets eren treballadors compulsius, i que exigien feina tot dient i repetint: «Què fem? Què fotem?»; si no en rebien, podien arribar a fer mal. Aquestes característiques també són típiques dels dimonis boiets i dels minairons. Els follets a Mallorca A Mallorca, la funció del follet (pronunciat fullet) la duu a terme el dimoni boiet i, en menor mesura, l'homenet de colzada. En canvi, el follet és un concepte més abstracte, un esperit diabòlic que certes persones tenen, de vegades de manera abstracta, de vegades físicament, dins un sarró; aquest esperit està al servei de qui el porta i li confereix propietats màgiques especials, entre les quals, principalment, la de poder desaparèixer o no ser pescat mai. Així, l'expressió tenir fullet s'aplica a les coses que desapareixen com per art de màgia (allò que a altres llocs s'hauria atribuït a l'activitat d'un follet canònic). Semblantment, fullar-se és el verb aplicat entre els estudiants per referir-se al fet de no assistir a classe, encara actualment. Mossèn Alcover, en la seva tasca com a folklorista i recopilador de les rondalles mallorquines, recollí que el fullet era una penyora, sovint un sarró, que el dimoni donava als qui feien un pacte amb ell, penyora que tenia la virtut de fer-lo intangible de tothom: no podia ésser capturat i era capaç de desaparèixer quan volia. En el pacte figurava que l'home podia rescindir el contracte en qualsevol moment i desfer-se de la penyora, i en aquest cas romania lliure del diable; en canvi, si moria abans de poder rescindir el contracte, el dimoni se l'enduia a l'Infern. Els follets a Eivissa A Eivissa, on la funció del follet canònic la tenien els fameliars, el follet tenia unes característiques indeterminades semblants a les de Mallorca. A Eivissa deien que el sarró on es porta el follet havia d'ésser de pell de mostel o de gat, amb el pèl a dins. Contaven que qui duia follet, en veure's perseguit o en perill, cridava: «Follet, vine a ajudar! Amic meu, ajuda!»; llavors sortia el follet i el feia desaparèixer de dins les mans dels qui l'havien agafat o dels qui el perseguien. També hi havia la creença vulgar que els qui tenien el poder d'atorgar follets eren els capellans. Els cerdets El cerdet és el nom que a Alacant s'utilitza per designar els follets del Principat o els donyets de València. A vegades, el cerdet és un ésser pelut amb dents. Els agrada muntar a cavall i es dediquen a espantar a tot el que travessa un camí solitari. Vegeu també Zashiki-warashi, esperits anàlegs del folklore japonès. Hiisi, esperits anàlegs del folklore bàltic. Jasy Jatere, criatura anàloga de la mitologia guaraní. Follet fressós o Poltergeist, fenomen paranormal associat als follets. Follet (sprite) Referències Bibliografia Grups de la mitologia catalana