text: Fortran (o FORTRAN) és el primer llenguatge de programació d'alt nivell, desenvolupat a la dècada dels 50 i que encara s'usa actualment. El nom ve de FORmula TRANslation ('traducció de fórmules' en anglès). Les primeres versions usaven el nom FORTRAN, però l'estàndard actual es refereix al llenguatge com a Fortran El primer compilador de FORTRAN per a l'IBM 704 el va desenvolupar de 1954 a 1957 un equip d'IBM dirigit per John W. Backus. L'objectiu principal era desenvolupar un llenguatge d'alt nivell, que permetés escriure programes independents de la màquina, però que tingués una velocitat d'execució semblant a la del llenguatge d'assemblador. El llenguatge va ser un èxit rotund i la comunitat científica el va adoptar de seguida. Com que el llenguatge s'ha fet servir sempre per a programes numèricament intensius, els compiladors de Fortran solen produir executables molt eficients. Tot i això, a finals dels anys 80, el llenguatge (Fortran 77) havia quedat força endarrerit respecte a altres com C. Les noves revisions (Fortran 90 i 95) l'han modernitzat eliminant-ne algunes de les característiques més obsoletes i afegint suport per a programació orientada a objectes, paral·lelisme, etc. Actualment, Fortran s'utilitza gairebé només per a càlcul científic i anàlisi numèrica. Història Als anys cinquanta ja hi havia llenguatges de programació que eren utilitzats per a grans processos de dades. Al 1953, John W. Backus va idear una proposta basada en crear un llenguatge de programació més “simple” i més “accessible”. El llenguatge d'alt nivell (llenguatge que incorpora un llenguatge completament humà i intel·ligible) proposat per Backus buscava poder fer programacions més fàcils, directes i intel·ligibles per a l'ordinador d'IBM, l'IBM 704. Es van unir a l'equip de Jhon W. Backus els programadors Sheldon F. Best, Richard Goldberg, Lois Haibit, Harlan Herrick, Robert Nelson, Roy Nutt, David Sayre, Peter Sheridan i Irving Ziller. Finalment, al 1954, l'equip va presentar la primera especificació de Fortran (IBM Mathematical FORmula TRANslating System) i al 1956 van presentar la primera alternativa de llenguatge de programació per a l'ordinador IBM 704. No obstant, el Fortran va ser exclusiu per a ordinadors IBM fins al 1961, moment en què va passar a ser públic per poder-lo utilitzar altres fabricants i ampliar la base més enllà d'IBM. A partir d'aquí, s'han creat noves versions del llenguatge per adaptar-les a les noves tecnologies. Les dues últimes, a data de novembre 2020, van ser publicades el 2008 i 2018. Funcionament El llenguatge Fortran és un llenguatge basat en càlculs numèrics dissenyats al seu inici per a ser utilitzats en ordinadors IBM i dirigit a científics i enginyers. Es diu que és un llenguatge d'alt nivell ja què es caracteritza per la seva potència de càlcul matemàtic, però a la vegada està limitat en la seva aplicació: edició d'informes, gestió d'arxius o tractament de cadenes de caràcters. Va ser dissenyat per a l'ús amb targeta perforada de 80 columnes, de manera que l'ordre de les instruccions havia de ser seqüencial (la programació dels algoritmes era lineal). Degut a l'evolució de les tecnologies informàtiques, el Fortran també va haver d'evolucionar introduint noves funcions i estructures de control. També va afegir seccions per poder fer operacions matemàtiques amb matrius i millores útils per al compilador (permet traduir programes sencers per a diferents màquines). Versions El llenguatge Fortran ha anat evolucionant amb els anys, i se n'han publicat successius estàndards oficials: FORTRAN IV (o FORTRAN 66) FORTRAN 77 Fortran 90: ANSI X3.198-1992 (R1997). Títol: Programming Language "Fortran" Extended. Fortran 95: ISO/IEC 1539-1:1997. Títol: Information technology - Programming languages - Fortran - Part 1: Base language Fortran 2003 ISO/IEC 1539-1:2004 Títol: Information technology - Programming languages - Fortran - Part 1: Base language Fortran 2008 ISO/IEC 1539-1:2010 Fortran 2018, inicialment anomenat Fortran 2015. És l'última versió existent a 11.2020. Fortran 90 Fortran 90 suposa un gran canvi en la història de Fortran. Afegeix moltes característiques que reflecteixen els canvis en la programació des del 1978. El codi es pot escriure en format lliure, i la facilitat d'escriure en minúscules Els identificadors poden tenir fins a 31 caràcters Es poden fer comentaris en una línia Es poden fer operacions de matrius Subprogrames recursius Mòduls, permet reunir subprogrames i dades, permet limitar l'accés a algunes parts del codi Millora de la gestió dels arguments dels subprogrames, i permet comprovar les interfícies en temps de compilació Sobrecàrrega d'operadors Estructures de dades Millora en declarar les variables. Es permet donar més informació de la variable Gestió de la memòria dinàmica. Es permet reservar/alliberar memòria en temps d'execució Es pot declarar una variable com a punter Bucles estructurats. Acabats amb "end do", i amb les ordres "exit" i "cycle" per poder canviar la lògica del bucle "Select Case" Control de l'usuari de la precisió Noves funcions intrínseques Fortran 95 El Fortran 95 és una petita revisió de Fortran 90. No pretén fer cap canvi radical, sinó corregir alguns problemes del Fortran 90 i afegir unes quantes extensions basades en el High Performance Fortran: "Forall" i "Where" que ajuden a la vectorització L'usuari pot definir els subprogrames com a "pure" i "elemental" Inicialització de punters i estructures Una de les grans addicions a l'estàndard és l'ISO Technical Report: TR-15581: Enhanced Data Type Facilities, normalment conegut com a Allocatable TR. Aquest millora les capacitats de la reserva de memòria. Es poden definir matrius "alocatables" a dintre de les estructures de dades, reservar la memòria en subprogrames i reservar la memòria com a retorn d'una funció. Una altra addició és el suport de l'aritmètica de coma flotant, definit en l'estàndard ISO Technical Report: TR-15580: Floating-point exception handling Fortran 2003 És una revisió amb moltes característiques noves. Existeix un sumari d'aquestes en la plana web oficial del Fortran Working Group (WG5) Fortran 2008 Aquest és l'últim estàndard, ISO/IEC 1539-1:2010, conegut de manera informal com Fortran 2008, va ser aprovat el setembre de 2010. Tal com el Fortran 95, aquesta és una modificació menor, que incorpora aclariments i correccions a Fortran 2003. Fortran 2018 La darrera revisió del llenguatge (Fortran 2018) es coneixia anteriorment com Fortran 2015. Fortran 2018 incorpora dues especificacions tècniques publicades prèviament: ISO / IEC TS 29113: 2012 Més interoperabilitat amb C ISO / IEC TS 18508: 2015 Funcions paral·leles addicionals a Fortran Altres canvis i noves funcions inclouen compatibilitat amb ISO / IEC / IEEE 60559: 2011 (la versió de l ’ IEEE floating point standard abans de l’última revisió menor IEEE 754-2019), entrada / sortida hexadecimal, IMPLICIT NONE millores i altres canvis. Programa d'exemple (Fortran 90 o 95) Hola món Aquest programa escriu "Hola món" al dispositiu de sortida predeterminat (habitualment, la consola), program hola write(*,*)'Hola món!' end program hola Assignació de memòria El següent programa mostra l'ús de l'assignació dinàmica de memòria i operacions basades en vectors, dues funcionalitats noves afegides en la versió Fortran 90. En particular, cal remarcar l'absència de llaços DO i dels connectors IF/THEN a l'hora de manipular els vectors matemàticament com un tot. program mitjana ! Llegeix uns quants nombres i en calcula la seva mitjana. ! Tal i com està escrit, si no hi ha punts d'entrada, la mitjana que retorna és zero. ! Tot i que potser aquest no és el comportament desitjat, ajuda a mantenir l'exemple senzill. implicit none real, dimension(:), allocatable :: points integer :: number_of_points real :: average_points=0., positive_average=0., negative_average=0. write (*,*) "Entreu el nombre de punts dels que desitgeu calcular-ne la mitjana:" read (*,*) number_of_points allocate (points(number_of_points)) write (*,*) "Entreu els punts dels que en voleu calcular la mitjana:" read (*,*) points ! Calculant la mitjana sumant els punts i dividint-los pel nombre total de punts if (number_of_points > 0) average_points = sum(points) / number_of_points ! Ara calcularem la mitjana dels valors positius i negatius per separat if (count(points > 0.) > 0) then positive_average = sum(points, points > 0.) / count(points > 0.) end if if (count(points < 0.) > 0) then negative_average = sum(points, points < 0.) / count(points < 0.) end if deallocate (points) ! Mostra el resultat al terminal write (*,'(a,g12.4)') 'Mitjana = ', average_points write (*,'(a,g12.4)') 'Mitjana dels valors positius = ', positive_average write (*,'(a,g12.4)') 'Mitjana dels valors negatius = ', negative_average end program mitjana Referències Bibliografia complementària Enllaços externs USER NOTES ON FORTRAN PROGRAMMING (UNFP) Unit 7.1 FORTRAN 77 (part d'un llibre de text) Unit 7.2 FORTRAN 90 (part d'un llibre de text) Univ. de Cambridge -- Introducció al Fortran modern, per lliçons amb presentacions PDF Llenguatges de programació Llenguatges de programació orientats a objectes


source: wikipedia

text: Femto (símbol f) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10-15, o 1/1.000.000.000.000.000 o, cosa que és equivalent, 0,000 000 000 000 001. Confirmat el 1964, el mot prové del danès femten, que significa quinze. Per exemple; 1 femtòmetre = 1 fm = 10-15 metres = 0,000 000 000 000 001 metres 1 femtogram = 1 fg = 10-15 grams = 0,000 000 000 000 001 grams 1 femtosegon = 1 fs = 10-15 segons = 0,000 000 000 000 001 segons Prefixos del SI


text: El feroès o feroés és una llengua escandinava occidental parlada a les Illes Fèroe pel poble feroès. Com l'islandès, és una llengua gramaticalment conservadora, notable d'entre les escandinaves per haver mantingut les declinacions, que compten amb els 4 casos germànics: nominatiu, acusatiu, datiu i genitiu. El seu nombre de parlants és d'unes 80.000 persones, 48.000 a les illes Fèroe; i la resta a Islàndia i, sobretot, Dinamarca. És doncs una de les llengües amb menys parlants d'Europa, al costat del lapó, el ladí i el sòrab (tots ells amb menys de 100.000 parlants). Segons lAtles interactiu de la UNESCO de les llengües del món en perill, és una llengua en perill amb la categoria de vulnerable. Està fortament dialectalitzat. Història Pels volts dels segles IX-X dC les Fèroe van ser envaïdes per vikings procedents de Noruega que parlaven l'antic escandinau. D'aquell parlar va evolucionar el feroès que, a diferència del noruec mai no va desenvolupar una cultura escrita d'importància; ni ha pervingut d'entre el segles X i gaires testimonis d'escriptura rúnica. A partir del , però sobretot del hom comença d'escriure pla en l'alfabet llatí. Es tracta en la majoria dels casos d'escrits legals o de tipus diplomàtic. En general però, la dependència política de les illes respecte de Dinamarca feu que la majoria de documents fossin en danès, a cada generació més diferenciat del nostre. El primer llibre imprès en feroès és el "Færøiske Qvæder om Sigurd Fofnersvane og hans Æt" (Balades Faroesses sobre Sigurd el Mata Dracs i el seu Llinatge) i data del 1822. Per fer-se una idea del nivell de persecució de l'idioma a mans dels danesos cal saber que ja en el (1770) Jens Christian Svabo, preocupat per la possible desaparició va escriure un diccionari Danès-llatí-feroès, una Ortografia, una Ortofonia i una recopilació de balades feroeses. Cap d'aquests treballs va aconseguir-los editar en vida. Les balades ho van ser en 1930 i els treballs lingüístics entre 1966 i 1970. El nom del llenguatge en feroès és føroyskt. Després 1947 el danès deixa de ser la llengua oficial del territori i guanya l'estatus el feroès. El primer diari en feroès'' va aparèixer el 1890. Relació amb l'islandès L'estructura del feroès s'assembla molt a la de l'islandès, essent ambdues marcades per un fort arcaisme, que les ha deixades gairebé com l'antic nòrdic. És possible per als parlants d'una de les llengües llegir textos en l'altra, si bé el parlar divergeix més i en principi no es consideren mútuament intel·ligibles. Diferències entre ambdós són: Fidelitat etimològica: L'escriptura del feroès s'ha plegat més als canvis en la pronúncia, deixant una mica de banda el total purisme etimològic de l'islandès. Dialectes: L'islandès gairebé no en té, mentre que el feroès sí, i marcats. Fonologia: El feroès no té el so dental fricatiu (anglès "th"), però té l'africat (anglès "ch" i "j"). Purisme: Tot i ser també molt conservador, el feroès presenta, sobretot en la llengua parlada, més manlleus estrangers, especialment danesos. Alfabet L'alfabet feroès té 29 lletres derivades de l'escriptura llatina: Fonologia El feroès compta amb un ampli repertori vocàlic. Distingeix entre vocals llargues i breus, que apareixen segons si la síl·laba conté una consonant en posició de coda (al final) o no. Les vocals poden ser anteriors o posteriors i pronunciar-se amb els llavis arrodonits o no. Igualment poden ser obertes o tancades. Aquestes combinacions donen un resultat de catorze fonemes vocàlics, als quals s'han d'afegir els diftongs. El repertori final, a més a més, pot variar en funció del dialecte, incrementant el conjunt bàsic. Per comparació, el sistema consonàntic és molt més simple. El punt d'articulació pot ser labial, alveolar, retroflex, palatal i velar i el mode d'articulació pot ser nasal, oclusiu, fricatiu, lateral o aproximant. Gramàtica La gramàtica del feroès present força similituds amb la islandesa. Es tracta d'una llengua SVO, ja que l'ordre canònic de la frase col·loca primer el subjecte, després el verb que fa de nucli de l'oració i posteriorment els complements d'aquest. Els substantius presenten tres gèneres (masculí, femení i neutre), dos nombres (singular i plural) i quatre casos (nominatiu, genitiu, acusatiu i datiu). Poden estar acompanyats d'articles proclítics o enclítics. Si el nom porta article determinat, s'acompanya d'un adjectiu declinat segons el paradigma de declinació feble, mentre que si no és així, l'adjectiu adopta la forma anomenada forta. La conjugació verbal és bastant simple, ja que posseeix només dos temps purs: el present i el passat. Totes les altres indicacions es duen a terme mitjançant auxiliars i perífrasis verbals. El verb, tal com passa amb els adjectius, pot seguir dos models diferents de conjugació, la feble i la forta. Mostra lexical Jo eg Tu tú Nosaltres vit Això hesi No ikki Home maður Ocell - Gos fuglur - hundur Ull eyga Menjar - Beure eta - drekka Nit nátt 1 ein 2 tveir 3 tríggir 4 fýra 5 fimm 6 seks 7 sjey 8 átta 9 níggju 10 tíggju''' Escriptors Venceslaus Ulricus Hammershaimb Janus Djurhuus Súsanna Helena Patursson Joen Danielsen Rasmus Rasmussen Referències Bibliografia Enllaços externs Vocabulari alemany-feroès websters-online-dictionary.org Faroese-English (Diccionari anglès-feroès) Universitat de les Fèroe - Facultat de llengua i literatura feroeses (en feroès i anglès) Llengües escandinaves Cultura de les Illes Fèroe Llengües amenaçades d'Europa


text: El frisó (Frysk) és una llengua germànica occidental parlada a Frísia (nord dels Països Baixos, nord-oest d'Alemanya i sud-oest de Dinamarca), molt propera a l'anglès i en greu perill de desaparició. Els saxons, els angles i els juts, abans d'emigrar a l'actual Anglaterra, parlaven una llengua estretament emparentada amb la dels frisons: el saxó, l'anglosaxó i el frisó constitueixen l'agrupació ingveònica o ingveònic del germànic meridional, també denominada germànic de la Mar del Nord. Els actuals parlants són descendents directes d'aquells pobles germànics de parla ingveònica. Dels primers segles de la nostra era es conserven escassos registres, entre ells unes poques epigrafies en alfabet rúnic. La regió de Frísia va acabar depenent del comtat d'Holanda. Fins al el frisó va ser una llengua viva que s'utilitzava fins i tot en l'administració i assumptes oficials. D'entre els segles i es conserven nombrosos documents de tipus legal, normatiu, cartes, contractes però també literaris com sagues i llegendes populars, endevinalles i traduccions de salms. A partir d'aquest moment començà a ser relegada progressivament pel neerlandès i l'alemany. Quan ens referim al frisó ho fem en realitat a tres variants, cadascuna d'elles amb categoria de llengua per ser mútuament inintel·ligibles: el frisó oriental, el frisó occidental i el frisó septentrional. Només el frisó occidental ha esdevingut llengua literària. El frisó oriental Es parlava als estats de Slesvig-Holstein i Baixa Saxònia a Ostfriesland (Frísia Oriental), Alemanya, però els seus parlants el van anar abandonant a partir del en favor del baix-alemany mitjà. En l'actualitat i segons un informe de l'ONU de l'any 1996 el frisó oriental només es continua parlant, i sobretot entre la població vella, a la comarca del Saterland, que aplega els tres petits municipis de Ramsloh (saterlàndes: Roomelse), Strücklingen-Utende (saterlandès: Strukelje) i Scharrel (saterlandès: Schäddel o Skäddel) (Baixa Saxònia) amb uns 2.000 parlants, tots ells d'edat avançada. Per a evitar confusions, i ja que només es parla al Saterland, hom el designa científicament amb el nom de saterlandès (en dialectologia alemanya: saterfriesisch), i es reserva l'ús del terme frisó oriental com a designació del dialecte baix-alemany que es va implantar a partir del en els antics territoris on es parlava frisó oriental. En pocs anys assistirem en directe i sense remei a la desaparició d'una llengua germànica a Europa. Es consideren a si mateixos frisons orientals unes 11.000 persones. El frisó septentrional Es parla a l'estat de Slesvig-Holstein, Alemanya, a la part de la costa entre els rius Eider al sud i Wiedau al nord i a les illes properes de Föhr, Amrum, Sylt, Norstrand, Pellworm, les deu illes del grup Halligen, i l'illa de Helgoland. La majoria dels frisons septentrionals es consideren un grup a part de la població alemanya. Hi ha diverses associacions culturals i polítiques que defensen els seus drets i cultura. La principal associació dels frisons septentrionals és el Nordfriesischer Verein ("Associació de frisons septentrionals"). El Nordfriesischer Verein ajuda a mantenir l'idioma i la cultura de Frísia septentrional. La principal organització política és la Friisk Foriining ("Associació Nacional dels Frisons"), que coopera políticament amb la minoria danesa. El seu principal interès és promoure l'idioma i aconseguir la independència. Els frisons septentrionals tenen representació en alguns governs municipals on s'utilitza el frisó com idioma administratiu. A les escoles públiques de la zona de Frísia septentrional així com en algunes escoles privades administrades per la minoria danesa, s'ensenya el frisó de manera voluntària, i només als graus tercer i quart. Vint-i-cinc professors impartien frisó a uns 1.350 alumnes de 33 escoles de tota classe 161 hores per setmana a principis de l'any 1995. Des de 1950 existeix una oficina encarregada d'elaborar un diccionari de frisó septentrional a la Universitat de Kiel, que, des que es va introduir la filologia frisona el 1978, és l'única institució universitària que realitza investigacions sobre l'idioma frisó a Alemanya. El Nordfriisk Instituut de Bredstedt desenvolupa un paper molt important en el manteniment de la llengua frisona. Disposa d'una biblioteca especialitzada i d'arxius, i ofereix seminaris, cursos, grups de treball i conferències. Als diaris locals de Frísia septentrional i a algunes revistes regionals apareixen de tant en tant articles en frisó. La ràdio pública d'Alemanya septentrional emet un programa setmanal de tres minuts. L'emissora privada Radio-Schleswig-Holstein emet cada tres mesos un programa d'una hora de durada en frisó. Tot i aquest aparent dinamisme social estem davant d'una llengua parlada per unes 10.000 persones amb unes perspectives de desaparició a mitjà termini. El 100% dels parlants de frisó septentrional són trilingües amb l'alt-alemany i el baix-alemany, i molts, a més a més, són quatrilingües (alt-alemany, baix-alemany, danès i frisó septentrional). Es consideren frisons septentrionals unes 60.000 persones. El frisó occidental De les tres llengües frisones és la més saludable tant pel nombre de parlants com per l'ús que se'n fa. Es parla principalment a la província neerlandesa de Frísia encara que prop del 40% dels parlants de frisó occidental són de fora d'aquesta àrea. Es calcula des de fa anys en uns 700.000 a 800.000 el nombre de persones que es consideren frisons occidentals i per sobre del 70% d'elles el parlen. És llengua de caràcter oficial, s'ensenya a les escoles i té forta presència als mitjans de comunicació i a la cultura. El 1928 es va fundar el Centre d'estudis de la Llengua Frisona, en 1937 el frisó va ser acceptat en l'ensenyament com a opcional, en 1938 es va fundar la Fryske Akademy ("Acadèmia de la llengua Frisona"). Després de la Segona Guerra Mundial, el frisó es va introduir definitivament a les escoles públiques (1955), al parlament (1956), a les esglésies (dècada dels 70) i al govern i l'administració (1986). Des de 1970 és la segona llengua oficial als Països Baixos. El 1992 la Unió Europea va reconèixer el frisó com a llengua oficial minoritària de la Unió. Des del , amb l'obra del poeta renaixentista Gysbert Japicx (1606-1666), és una llengua literària. Durant el la llengua es va normalitzar, editant-se gramàtiques, diccionaris, ortografies i llibres de text escolars. La literatura va experimentar una forta floració de la mà d'escriptors com els germans Halbertsma, Waling Dykstra o Piter Jelles Troelstra. L'obra cimera d'aquest període és Rimen et Teltsjes (Rimes i Contes) dels germans Halbertsma. En l'actualitat es publiquen prop de 100 llibres cada any en frisó, i s'hi han traduït clàssics com William Shakespeare, Shelley o Lewis Carroll. A la pàgina web de la Fryske Akademy hi figuren 236 referències a escriptors i escriptores en llengua frisona. La figura principal del és la poeta, crítica i novel·lista Anne Wadman. A finals del es van produir dues pel·lícules en frisó: "El Somni" (1987) i "El Far" (1994) ambdues obra de Pieter Verhoeff. El 1995 es va produir a Leeuwarden la primera òpera en frisó, Rixt. Tot i això, tots els seus parlants són bilingües i el nivell d'alfabetització és regular (només un 10% és capaç d'escriure-hi). El neerlandès guanya terreny de mica en mica i l'ús que del frisó se'n fa en la vida quotidiana és cada vegada més particular i minoritari. Vegeu també Ried fan de Fryske Beweging Referències Enllaços externs Acadèmia frísia per la llengua i cultura populars La Fundació Frisona Frisian-English dictionary Frisó: Estandardització en progrés d'una llengua en decadència (231K PDF)


text: L'associació és la unitat bàsica de classificació de les comunitats vegetals en la tipologia sigmatista (o sigui, seguint els criteris establerts pel S.I.G.M.A., Station Internationale de Géobotanique Méditerranéenne et Alpine, fundada pel botànic Josias Braun-Blanquet a Montpeller). Una associació és una construcció abstracta a partir d'una sèrie de comunitats reals, però s'hi poden referir totes les comunitats que tenen aspecte similar, que viuen en unes condicions ecològiques similar i, sobretot, que tenen un nucli d'espècies vegetals característiques. Les associacions s'agrupen en aliances, les aliances en classes i les classes en divisions. Referències Fitosociologia


text: Els furigana són caràcters kana (hiragana o bé katakana) que es col·loquen al costat d'un kanji o un altre caràcter per indicar-ne la pronunciació: A l'escriptura vertical es col·loquen a la dreta del caràcter. A l'escriptura horitzontal estan situats a sobre del caràcter. S'empren en els següents casos: En llibres escrits per a nens que no dominen la lectura dels kanji, així com en alguns manga (còmics japonesos). En caràcters que no es troben a la llista dels 1945 kanji d'ús comú o Jōyō kanji. Referències Escriptura japonesa Kana


text: Química: Fm, símbol de l'element químic Fermi (element), de nombre atòmic 100. Sistema internacional: fm, símbol de la unitat de longitud femtòmetre o fermi, equivalent a 10-15 metres. Electromagnetisme: FM, inicials de freqüència modulada, sistema usat per a la Ràdio FM. Cinematografia: FM, pel·lícula estatunidenca del 1978 dirigida per John A. Alonzo.


text: La consonant oclusiva velar sorda és un so que es representa amb el signe [] en l'AFI. En català es pot realitzar segons els al·lòfons que s'expliquen a continuació. Al·lòfons: Com a norma general, es realitza com a consonant oclusiva velar sorda: cas > // > []; quin > // > []. Però si s'esdevé en posició de tancament de síl·laba seguit de consonant sonora, s'hi assimila i es pronuncia amb un segon al·lòfon: la consonant oclusiva velar sonora. Aquest fenomen es dona poc sovint a l'interior de mot (èczema > // > []); però és molt freqüent per fonosintaxi, és a dir, entre el fonema final d'un mot i el fonema inicial del mot següent: sac buit > // > []. Si aquest fonema ocupa posició de tancament de síl·laba i va seguit d'un fonema /n/ que inicia la síl·laba següent, tendeix a realitzar-se amb un tercer al·lòfon, la consonat nasal velar sonora ([]). Per exemple, aràcnid es pronuncia com si fos escrit "aràng·nit". Aquest fenomen és més perceptible en l'elocució ràpida i informal, en la qual pot arribar a donar-se també quan // (en posició de tancament de síl·laba) va seguit de //, aleshores dracma pot sonar com si fos escrit "drang·ma". Val a dir, però, que aquest al·lòfon no apareix mai per fonètica sintàctica, és a dir, entre un mot acabat en // seguit d'un altre començat en n (poc nas) o m (poc mal). En part del català central, en alguns mots (com miracle) en què la seqüència de fonemes /kl/ (fonema // seguit del fonema alveolar lateral) es troba alhora precedida i seguida de vocal, es realitza amb un quart al·lòfon: la consonant oclusiva velar sorda llarga. Aquest so té una duració temporal que és aproximadament el doble del que té una consonant oclusiva velar sorda curta, que és la que es fa habitualment. Els parlants catalans perceben els sons llargs com a sons duplicats o geminats, motiu pel qual s'acostumen a transcriure com dos sons curts successius, és a dir []. Aquest fenomen es dona quan es tracta d'un mot primitiu en què la vocal que precedeix la seqüència // és tònica i en els mots derivats d'aquest primitiu: tecla, tecleta (a tecla, la e és tònica i tecleta és un derivat de tecla). Però en canvi el fenomen no es produeix si no es donen aquestes condicions: aclucar, aclamar, aclarir, etc., mai no es pronuncien amb duplicació, perquè la a inicial és àtona i alhora són mots primitius. A Mallorca, si aquest fonema ocupa posició de tancament de síl·laba i va seguit de consonant, s'assimila totalment o parcial a aquesta consonant que el segueix. A molts llocs de Mallorca el fonema [], en posició d'inici de síl·laba, es pronuncia encara amb un altre al·lòfon: la consonant oclusiva palatal sorda []. Arxifonemes: En posició de tancament de síl·laba, aquest fonema i el seu correlat sonor (la consonant velar oclusiva sonora) integren l'arxifonema consonàntic velar oclusiu, que es transcriu //. Escriptura: Com a norma general, es representa per la lletra C quan va seguit de les vocals a (casa), o (cosa), u (cullera), i les consonants r (creu) i l (clau) i quan va en posició de tancament de síl·laba (acte, sac). Com a norma general, es representa pel dígraf qu quan va seguit de les vocals e (Miquel), i (química) i del fonema wau (quatre, eqüestre, aqüífer, quota). Es troba representat -en qualsevol posició- per la lletra K (kàiser, kremlin, rock & roll) en determinats mots d'origen estranger. En determinats mots d'origen àrab, es representa -en qualsevol posició- per la lletra Q Qatar, Iraq) quan translitera la lletra qaf de l'alfabet àrab (consonant oclusiva gutural sorda). Es pot trobar representat pel dígraf ch, en determinats mots d'origen italià (scherzo). En l'escriptura catalana prenormativa, també es pot trobar representat per ch, generalment a final de mot (Blanch, Folch, Vich) i, en altres posicions, en alguns hel·lenismes, com Christ o chor ("grup de cantors"), quan transliterava la lletra xi (Ξ X) de l'alfabet grec (consonant oclusiva velar aspirada sorda). Dígrafs: El fonema // forma part del dígraf fonètic /nc/, només possible en posició de tancament de síl·laba. Aquest dígraf es correspon a la seqüència de fonemes /nk/ i s'articula amb la consonant velar nasal ([]), tant a final de mot (banc) com enmig (plancton). Consonants