text: Er (en francès Err) és una comuna de la Catalunya del Nord, a la comarca de l'Alta Cerdanya. Administrativament, pertany a l'Estat francès. Etimologia Joan Coromines explica el topònim Er com un dels mots exemples de toponímia d'origen iberobasc de la zona pirinenca, especialment a la Cerdanya. Es tracta de l'adjunció de dos ètims bascs o bascoides: eki (sol) i erri (poble). En efecte, el poble d'Er es troba a la part soleia de la seva vall. Geografia Localització i característiques generals del terme El terme comunal d'Er, de 259.200 hectàrees d'extensió, és situat a prop de l'extrem oriental de la comarca de l'Alta Cerdanya. És totalment envoltat d'altres termes cerdans, llevat de la zona meridional, on limita amb el terme municipal de Queralbs, pertanyent al Ripollès. Aquest terme està format per una sola vall, la vall de la Ribera d'Er, de manera que els límits comunals estan formats, llevat de la zona nord, per les carenes que fan de trencant d'aigües entre aquest riu i el Ter al sud, a l'est entre la Ribera d'Er i el Segre, i a l'oest entre el Ribera d'Er i la vall de la Llavanera. El límit meridional, termenal amb Queralbs, del Ripollès, esbiaixat de nord-est a sud-oest, està format per la carena axial del Pirineu, des del Pic Petit de Segre, de 2.808,8 m alt, al nord-est fins a la Tossa del Pas dels Lladres, de 2.661,3, al sud-oest. Entre aquests dos cims es troba el Puigmal d'Er, de 2.901,8 m alt. El límit oriental de la comuna, esbiaixat de sud-est a nord-oest i termenal amb Llo, és la carena que davalla cap a la plana de la Cerdanya des del Pic, o Puigmal, Petit de Segre: Puigmal de Llo, de 2.762,4 m alt, Puig de Coma Dolça, de 2.579,6, la Tossa d'Er, de 2.333,4, el Coll de Segalera, a 2.182,7, i el Pic de Segalera, de 2.183,4, fins al triterme d'Er amb Eina i Sallagosa. A partir d'aquest punt, el termenal continua baixant per una carena, de menys alçada que l'anterior, que separa la vall de la Ribera d'Er de la del Rec de la Jaça, denominat Rec de la Devesa més al nord i, encara, Rec de Vedrinyans més avall, ja a l'alçada de Sallagosa. Just abans d'arribar a la plana cerdana, el darrer contrafort s'anomena Serra de Sant Joan. L'occidental, aproximadament paral·lel a l'anterior i termenal amb Vallcebollera, davalla des de la Tossa del Pas dels Lladres cap al Pas dels Lladres, a 2.505,8 m alt, el Pic de Duraneu, o de Credells, de 2.537,3, la Serra de l'Artiga, de 2.218,3, fins al triterme d'Er amb Vallcebollera i Oceja. Des d'aquest punt continua cap al nord pel límit de la vall de la Ribera d'Er, però ja per carenes inferiors, que separen Er d'Oceja primer, i de Santa Llocaia després, fins que el termenal arriba a la plana cerdana. Els límits septentrionals de la comuna no segueixen cap relleu específic, fins al punt que tot el termenal nord-oest de la comuna és la carretera N - 116. La vall de la Ribera d'Er conté, en el terç meridional de la comuna, l'Estació d'esquí d'Er - Puigmal, una estació d'esquí sobretot dedicada a l'esquí de muntanya. El terme comunal d'Er està inclòs en el Parc Natural Regional del Pirineu Català. Termes municipals limítrofs: . El poble d'Er El poble d'Er està situat a la plana de la Cerdanya, a l'extrem nord del seu terme comunal, quasi íntegrament a la dreta del Segre. El nucli actual, bastant disseminat, té els seus orígens en tres petits nuclis antics, Er de Dalt i Er de Baix, que tenen el punt de trobada en el Veïnat de l'Església, on hi ha les esglésies de Sant Genís i de Santa Maria, també denominada de la Mare de Déu. Entre tots els veïnats d'Er conserva un bon nombre dels noms antics de les cases: les Bepetes, Cal Bernat, Cal Fabra, Cal Garreta, Cal Giralt, Cal Lledós, Cal Martret, Cal Munet, Cal Notari, Cal Príncep i Cal Rotllan, moltes de les quals donen nom al carrer on es troben. Er de Dalt Situat al sud-est del nucli urbà actual, al voltant dels 1.375 m alt, té la major part dels carrers coneguts amb els noms de les seves cases tradicionals, inclosos el carrer de l'Escola Vella i el Carreró. Er de Baix Er de Dalt és al nord-oest del nucli de població, més a la vora de la riba dreta del Segre, i vers els 1.340 m alt, actualment acull la Casa del Comú, les oficines de Correus i altres locals municipals de caràcter públic. El Veïnat de l'Església A l'entorn de les esglésies de Sant Genís i de Santa Maria i el cementiri d'Er, es va generar un veïnat intermedi entre el de Dalt i el de Baix, que rep el nom popular de Veïnat de l'Iglesi. L'Estació d'Er - Puigmal Dins del terme d'Er, en els vessants nord-occidental del Puigmal, es troba l'Estació d'esquí d'Er - Puigmal. Hi ha dos telecadires (el de Cotzé i el de les Planes) i sis telesquís (el de Duraneu, el de l'Artiga, el del Bac, el de l'Estaca, el de l'Inter i el de Prat de Tossa), a Cotzé hi ha un gran aparcament, alguns xalets i l'arrencada del Telecadira de Cotzé, que des dels 1.850 m alt transporta els viatgers fins als 2.220 del Serrat de l'Artiga; el darrer tram del telecadira està doblat. Més al sud-est hi ha els telesquís, que pugen des dels 2.200 fins als 2.500 m alt, i un altre, el Telesquí de Montserrat, des del Pas dels Lladres, a 2.505,8, fins als 2.661,3 del Tossal del Pas dels Lladres. Les construccions isolades del terme d'Er A Er no hi ha masies fora del nucli de població, però sí que hi ha un bon nombre de construccions aïllades, com ara barraques: la Barraca, la desapareguda Barraca de Cotzé, la Barraca de Duraneu, la de la Jaça del Bac, la de la Jaça de les Planes, la de la Jaça del Solà, la del Camí de Núria, antigament de l'Auté, les tres barraques desaparegudes del Cordó Sanitari, la de les Fontanilles i la dels Clots de Duraneu. Hi ha també dos càmpings, l'anomenat la Ribereta i el que duu per nom Puigmal, així com l'àrea per a caravanes de les Closes i el Centre de Vacances del Cotzé. Prop del límit nord, del tot isolada, hi ha la Cooperativa de Cerdanya. També hi ha alguns cortals, un orri, la Gara (l'Estació d'Er), tres antics molins (de l'Arró, del Moreno i Molí Draper de l'Arró, tots ells noms antics, en desús). La Passarel·la del Refugi de les Planes i el Pont de les Cabres, amb els refugis Miquel Arís i el pastoral de les Cabres completen la llista de construccions d'Er fora del nucli de població. Hidrònims Cursos d'aigua El riu que vertebra tota la vall que conforma el terme comunal d'Er és la Ribera d'Er. Aquest curs d'aigua rep un munt de petits afluents que són la major part torrents de muntanya, entre els quals destaquen, de sud a nord, el Rec del Bac d'Aiguaneix, afluent per l'esquerra, el Rec de Coma Dolça, per la dreta, diversos recs sense nom, el Rec de la Mata, per la dreta, que hi aporta els Recs del Solà de la Mata, el Rec de Cotzé, per l'esquerra, el Rec dels Estellers, per la dreta, que duu l'aigua dels Recs de Fontfreda i del Rec del Bosquet, el Rec de Rigat Maià, per la dreta, el Rec de Vall Pouada, amb el Rec del Malpàs, per l'esquerra, el Torrent de Griells, per la dreta, el Rec de Vallosca i el Rec de Font Sabadella, tots dos per l'esquerra, el Torrent Negre, amb el Rec del Coll del Forn (els tres darrers, ja en el nucli d'Er), per la dreta, el Rec del Camí d'Espanya i el Rec dels Bacs, tots dos per l'esquerra i també ja en el poble d'Er. A l'extrem nord-est del terme hi ha el Rec del Pla d'Er, amb el seu afluent, el Rec dels Terragalls, que marxen cap al terme de Sallagosa per afluir directament en el Segre en aquell terme comunal. Fonts En el terme d'Er hi ha quatre fonts captades, una de les quals és l'Aiguaneix i una altra la Font Freda; també hi ha la Font Cerdana, la de l'Aram, la de Coma Dolça, la de Cotzé, la de la Ribera d'Er, la Sabadella, la Sobirana, la de la Devesa, la Vallosca i diverses fonts sense nom. Canals de drenatge i irrigació A Er es pot trobar l'Agulla, canal de drenatge, el Rec del Molí, el Rec d'Er, aquest darrer amb resclosa pròpia. Orònims Amb un relleu tan accidentat com el del terme d'Er, són nombrosos els topònims que reflecteixen formes de relleu o espais geogràfics definits. Així, s'hi poden trobar obagues, com el Bac (dos de diferents) i els Bacs; boscs, com el Bosc Comunal d'Er, o, simplement, Bosc d'Er, la Bosquerona i el Bosquet; clots, com els Clots de Duraneu; colls, com Coll de Forques, Coll de Lluç, Coll del Forn, Coll de Segalera, Collet dels Vaquers i el Pas dels Lladres; comes, com Coma Dolça; costes, com les Costes de la Devesa i les Costes dels Pradells; muntanyes, com el Pic de Duraneu, o de Credells, el Puig de Coma Dolça, el Puig de la Serra de Sant Joan, el Puig o Pic de Segalera, antigament de la Caunieta, el Puig d'Estaques, el Puigmal d'Er, o, simplement, el Puigmal, el Puigmal de Llo, el Puig o Pic Petit de Segre, o Puigmal Petit de Segre, la Tossa del Pas dels Lladres, la Tossa d'Er; planes, com el Pla de Baix, el Pla d'Er i les Planes; roques singulars, com el Roc de Carbanet i el Roc d'Er; serres i serrats, com la Serra de l'Artiga, la Serra de la Tossa, la Serra de Sant Joan, el Serrat de les Corones i la Serreta, i solanes, com el Solà (dos de diferents) i els Solans. El terme comunal Les partides i indrets específics del terme d'Er són l'Aguilló, l'Aiguaneix, els Aranets, la Call, abans els Calls, les Closes, o la Closa, les Corones, el Cortal, els Cortals de Rigat Maià, Cotzé, la Devesa, Estaques, Fontanet, les Fontanilles, el Forn, l'Horta de la Call, els Horts del Mariot, la Jaça de Cotzé, la Jaça de Duraneu, la Jaça del Bac, la Jaça de les Planes, la Jaça del Solà, la Jaça de Prat de Tossa, la Mata, el Malpàs, el Pont de les Cabres, el Pujol, la Ribereta, la Roca de Nyer, que és un senyal termenal, Segalera, els Terregalls, la Tossa, Vallosca i la Vall Pouada. Fites frontereres Tot i tenir un tram significatiu de frontera, en el terme d'Er no hi ha cap fita fronterera. Transports i comunicacions Carreteres Dues són les carreteres que travessen el terme d'Eina, a part de la carretera N - 116, que serveix de límit nord de la comuna. Aquesta carretera, Perpinyà - la Guingueta d'Ix, és la carretera que fa d'enllaç bàsic del Conflent i la Cerdanya. Passa ran de la riba dreta de la Tet, i permet arribar a Perpinyà en 118 quilòmetres. A part, hi ha dues branques de la carretera D - 33: la D - 33a (N - 116, a Sallagosa - Er), que enllaça el poble amb la carretera N - 116, abans esmentada, i la D - 33b (N - 116, a Er - Er). Ferrocarril Er té estació del Tren Groc, Vilafranca de Conflent - la Tor de Querol, l'Estació d'Er. És a prop del poble, al seu nord-oest. Cal destacar que per tal d'apropar-se a Er, el traçat de la via del tren fa un ample revolt cap al sud. Transport públic col·lectiu Eina no té, directament, cap mitjà de transport públic directe, a part del TAD (Transport à la demande), però a través dels pobles veïns (la Cabanassa, Font-romeu, Bolquera, etc) compta amb la línia 260, que uneix Perpinyà amb la Cerdanya passant per Prada, fins on es directa des de la capital del Rosselló, Rià, Vilafranca de Conflent, Serdinyà, Oleta, Toès, Fontpedrosa, Fetges, Montlluís, Bolquera, Font-romeu, Èguet, Targasona, Angostrina, Vilanova de les Escaldes, Ur, Enveig, la Tor de Querol, la Cabanassa, Sallagosa, Er, Naüja, Oceja, la Guingueta d'Ix, Ur (fent un bucle a l'Alta Cerdanya), Enveig, la Tor de Querol, Porta i Portè. Aquesta línia circula de dilluns a dissabte amb quatre serveis diaris en direcció a la Cerdanya i cinc en direcció a Perpinyà, més un servei diari extra divendres i dissabte i tres serveis en cada direcció el diumenge. Els camins del terme Els camins interiors del terme d'Er són el Camí de Cotzé, el de la Muntanya, el de la Ribereta, abans, Camí de la Vila, el Camí del Bosquet, el de la Call, el de les Corones, el de les Planes, el del Puigmal, el dels Aranets, el dels Terragalls, el de Vora Riu, la Ruta del Puigmal, la Ruta Forestal del Bosc d'Er i la Tira del Bosc. Els camins que uneixen Er amb els pobles i termes veïns són el Camí de Llívia, abans, Camí de Ro o d'Estavar, Camí dels Agullons, abans, Camí Vell de Sallagosa, el Camí del Tren Groc, el Camí Boueriu, o de Naüja, o de Santa Llocaia, el Camí de Núria, els dos camins de Vedrinyans (un des d'Er de Baix, l'altre des d'Er de Dalt, en part desaparegut), la Carrerada, la Ruta de Sallagosa, el Tren Groc i la Ruta 116. Activitats econòmiques Les activitats econòmiques tradicionals d'Er estaven lligades als seus recursos naturals; un d'ells, l'explotació de la pedra, que havia donat sempre notables professionals de la pedra: els peirers (picapedrers i mestres d'obres) d'Er gaudien d'un gran prestigi que els duia a treballar a la Catalunya del Nord i a les comarques catalanes i occitanes de l'Alta Cerdanya. A part d'això, l'explotació dels boscs i dels prats ocupava molta part de la població d'Er. Més de dues-centes hectàrees es dediquen a prats i farratges, una seixantena a cereals, sobretot blat i sègol, i només unes quatre a hortalisses. Quasi dos-cents caps de bestiar oví, una trentena d'equí i també bestiar oví es troben a Er. Hi ha una cooperativa lletera, associada amb les de la Cabanassa i Prada, que pasteuritza quasi 100.000 litres de llet diaris procedents de tota la comarca. En els darrers cinquanta anys s'ha desenvolupat força el sector turístic, d'hivern i d'estiu, tot i la fallida de l'estació d'esquí. L'existència de diversos càmpings a Er testimonien aquesta activitat, sobretot a l'estiu. Història Prehistòria En el terme d'Er s'han trobat diverses restes, entre les quals destaquen destrals de pedra polida. Al Pont de les Cabres hi ha una roca amb grafits prehistòrics. Edats Mitjana i Moderna La parrochia Ezzerre és esmentada ja a l'Acta de consagració de l'església de la Seu d'Urgell (atribuïda tradicionalment a principis del , però que recentment s'ha descobert que era del . En aquesta mateixa època se sap que el monestir de Santa Maria de Ripoll tenia possessions a Er, confirmades en una butlla del papa Sergi IV el 1011. Er era comprès dins del Vescomtat de Cerdanya, que passà als vescomtes de Castellbò i encara als comtes de Foix, sempre sota el vassallatge als comtes de Cerdanya, comtat que acabà en mans dels reis, tant Mallorca com de Catalunya i Aragó, segons les èpoques. Just a finals de l'Edat Mitjana adquirí el senyoriu d'Er el burgès i cavaller puigcerdanenc Anton Mercader, qui el cedí al seu nebot Joan Porcell i Mercader, qui, a la seva mort sense descendència, cedí aquesta senyoria a la comunitat de preveres de Santa Maria de Puigcerdà, que en conservà el títol fins a la Revolució Francesa, tot i el pas al Regne de França d'Er, pel Tractat dels Pirineus. Demografia Demografia antiga La població està expressada en nombre de focs (f) o d'habitants (h) (Fonts: Pélissier, 1986.) Demografia contemporània Fonts: Ldh/EHESS/Cassini fins al 1999, després INSEE a partir deL 2004 Evolució de la població Administració i política Batlles Legislatura 2014 - 2020 Batlle Raymond Pouget, batlle. Adjunts al batlle 1r: Isidore Peyrato 2n: André Colomer 3r: Stéphane Tubau. Consellers municipals Jérôme Boudon Christophe Escach Daniel Estragues Joseph Imbern Michel Magnan Virginie Martin Pascal Naudeillo Isabelle Orozco Eliane Ribot Céline Saison Bernard Tarizzo. Adscripció cantonal Des de les eleccions cantonals del 2015, Er forma part del Cantó dels Pirineus Catalans. Serveis comunals mancomunats Er pertany a la Comunitat de comunes Pirineus Cerdanya, amb capitalitat a Sallagosa, juntament amb Angostrina i Vilanova de les Escaldes, Dorres, Enveig, Èguet, Estavar, la Guingueta d'Ix, Llo, Naüja, Oceja, Palau de Cerdanya, Porta, Portè, Sallagosa, Santa Llocaia, Targasona, La Tor de Querol, Ur i Vallcebollera. Ensenyament i Cultura El poble d'Er té escola elemental pública, amb els nivells de maternal i primària, i, a més, els nens del poble poden assistir també a les escoles equivalents de Sallagosa. Els estudis de secundària es poden cursar als col·legis de Font-romeu, Odelló i Vià, col·legi El Bosc, la Guingueta d'Ix, col·legi Cerdanya o Oceja, col·legi La Perla Cerdana, tots tres públics. Per al batxillerat, els liceus de referència són La Perla Cerdana, d'Oceja, que també té secció de batxillerat, el Liceu Climàtic i Esportiu Pierre de Coubertin, de Font-romeu i el Liceu Professional Agrícola El Mas Blanc. Llocs d'interès Mare de Déu d'Er, església romànica del , classificada com a monument històric Sant Genís d'Er, església parroquial El Puigmal Persones il·lustres Bonaventura Cotxet (1791-1879), religiós i escriptor Referències Bibliografia Enllaços externs Estació d'esquí Cerdanya-Puigmal 2900 Er en els mapes topogràfics de l'IGN


source: wikipedia

text: .es .es és el domini territorial de primer nivell (ccTLD) d'Espanya. Està administrat pel govern d'Espanya. Es, símbol de l'element químic einsteini ES o Earth Simulator, supercomputador més ràpid del món des de 2002 fins a 2004 Ensemble Studios, companyia de videojocs Tipus de batxillerat francès, corresponent a la branca de les ciències socials


text: S'anomena element florístic baleàric al grup corològic que inclou els tàxons únicament presents (és a dir, endèmics) a les illes Balears. Una de les característiques més ressenyables de l'endemisme baleàric és el poc nombre de tàxons que estan presents en el conjunt d'illes. Ans al contrari, hi ha moltes espècies circumscrites a una sola illa o fins i tot illot. L'anàlisi de les distribucions d'aquest element florístic reafirma l'existència de dos nuclis biogeogràfics diferenciats: les Gimnèsies i les Pitiüses, amb un baix nombre de tàxons compartits. Trobem fins i tot tàxons vicariants gimnèsico-pitiúsics com Allium antonii-bolosii o Hippocrepis balearica que manifesten el procés d'especiació separada que encara es dona. L'origen evolutiu és variat. Trobem tàxons que s'han especiat recentment (a partir de l'aïllament definitiu de les Balears després del Messinià) i altres que tenen un origen més remot (paleoendemismes) com ho denoten els seus trets primitius. Endemismes balears: Aetheorhiza bulbosa () Cass. subsp. miltkommii (Burnat & Barbey) Rech. f. Allium antonii-bolosii P. Palau subsp. antonii-bolosii Allium antonii-bolosii P. Palau subsp. eivissanum (Garbari & Miceli) Rosselló & Torres Allium grosii Font Quer Allium sphaerocephalon L. subsp. ebusitanum (Font Quer) Rosselló i cols. Anthyllis hgstrix (Willk. ex Barceló) Cardona i cols. Apium bermejoi L. Llorens Arenaria grandiflora L. subsp. bolosii (Cañig.) P. Küpfer Arenaria grandiftora L. subsp. glabrescens (Willk.) G. López & Nieto Fel. Aristolochia bianorii Sennen & Pau Astragalus balearicus Chater Avenula crassifolia (Font Quer) Holub Brassica balearica Pers. Brimeura duvigneaudii (L. Llorens) Rosselló i cols. Bupleurum barceloi Cosson ex Willk. Calamintha rouyana (Briq.) Pericás & Rosselló Carex rorulenta Porta Centaurium bianoriis (Sennen) Sennen Cephalaria squamiflora (Sieber) Greuter subsp. balearica (Cosson ex Willk.) Greuter Chaenorrhinum formenterae Gand. Crepis triasii (Camb.) Nyman Crocus cambessedesii J. Gay Cymbalaria fragilis (J. J. Rodr.) A. Cheval. Dactylis gtomerata L. subsp. ibicensis (Gand.) Stebbins & Zohary Daphne rodriguezii Texidor Dianthus rupicola Biv. subsp. boccho-riana L. Llorens & Gradaille Digitalis minor L. Dorycnium pentaphytlum Scop. subsp. fulgurans (Porta) Cardona i cols. Erodium reichardii (Murray) DC. Euphorbia fontqueriana Greuter Euphorbia maresii Knoche subsp. balearica (Kno-che) Malag. ex Molero i cols. Euphorbia maresii Knoche subsp. maresii Euphorbia margalidiana Kühbier Br Lewej. Femeniasia balearica (J. J. Rodr.) Susanna Filago petro-ianii Rita & Dittrich Galium balearicum Briq. Galium crespianum J. J. Rodr. Genista acanthoclada DC. subsp. fasciculata (Knoche) O. Bolos & Vigo Genista cinerea Vill subsp. leptoclada (Willk.) O. Bolos & Vigo Genista dorycnifolia Font Quer subsp. dorycnifolia Genista dorycnifolia Font Quer subsp. grosii (Font Quer) Font Quer Br Rothm. Globularia cambessedesii Willk. Helichrgsum ambiguum (Pers.) C. Presl Helleborus lividus Aiton Hippocrepis balearica Jacq. subsp. balearica Hippocrepis balearica Jacq. subsp. grosii (Pau) Mus i cols. Hypericum balearicum L. Hypericum hircinum subsp. cambessedesii (Cosson ex Barceló) Sauvage Launaea cervicornis (Boiss.) Font Quer R Rothm. Leucanthemum paludosum (Poir.) Pomel subsp. ebusitanum Vogt Ligusticum huteri Porta Linaria aeruginea (Gouan) Cav. subsp. pruinosa (Sennen & Pau) Chater & Valdés Lonicera pyrenaica L. subsp. majoricensis (Gand.) Browzcic Lotus tetraphyllus L. f. Lysimachia minoricensis J. J. Rodr. Naufraga balearica Constance & Cannon Ononis crispa L. Ononis zschackei F. Herm. Ophrys balearica P. Delforge Paeonia cambessedesii (Willk.) Willk. Pastinaca lucida L. Phlomis italica L. Pimpinella bicknellii Briq. Polycarpon policarpoides (Biv.) Fiori subsp. colomense (Porta) Pedrol Primula acaulis (L.) L. subsp. balearica (Willk.) Greuter Br Burdet Ranunculus barceloi Grau Ranunculus weylerii Mares ex Willk. Rhamnus ludovici-salvatoris R. Chodat Romulea assumptionis Garcías Font Rubia angustifolia L. subsp. angustifolia Rubia angustifolia L. subsp. caespitosa (Font Quer & Marcos) Mus i cols. Scutellaria batearica Barceló Senecio rodriguezii Willk. ex J. J. Rodr. Sibthorpia africana L. Silene mollissima (L.) Pers. Solenopsis minuta (L.) C. Presl subsp. balearica (E. Wimmer) Meikle Teucrium asiaticum L. Teucrium cossonii D. Wood subsp. cossonii Teucrium cossonii D. Wood subsp. punicum Mayol i cols. Teucrium marum L. subsp. occidentale Mus i cols. Thapsia gymnesica Rosselló 8r Pujadas Thymelaea velutina (Pourret ex Cambess.) Endl. Thymus richardii Pers. subsp. ebusitanus (Font Quer) Jalas Ubica atrovirens Req. ex Loisel. subsp. bianorii (Knoche) Font Quer & Garcías Font Vicia bifolioliata J. J. Rodr. Viola jaubertiana Mares & Vigineix Viola stolonifera J. J. Rodr. Geobotànica Flora endèmica de les Illes Balears


text: S'anomena Element Florístic Tirrènic Balear el grup corològic balear que inclou els endemismes d'origen tirrenià, que són ara els tàxons localitzats a les illes de la Mediterrània Occidental (Gimnèsies, Pitiüses, illes de Ieras, Còrsega, Sardenya, illes Toscanes i fins i tot illots propers a la Costa de Sicília). Tàxons tirrènics a les Balears: Arenaria balearica L. Arum pictum L. f. Asplenium balearicum Shivas Bellium bellidioides L. Cephalaria squamiflora (Sieber) Greuter subsp. mediterranea (Viv.) Pignatti Cymbalaria aequitriloba (Viv.) A. Cheval. Delphinium pictum L. subsp. pictum Lavatera triloba L. subsp. pallescens (Moris) Nyman Micromeria filiformis (Aiton) Benth. Micromeria microphylla (D'Urv.) Benth. Naufraga balearica Constance & Cannon Serapias nurrica Corrias Sesleria insularis Sommier Soleirolia soleirolii (Req.) Dandy Teucrium marum L. subsp. marum Thymus herba-barona Loisel. Urtica atrovirens Req. ex Loisel. subsp. atrovirens Flora endèmica de les Illes Balears Geobotànica


text: S'anomena Element Florístic Ibèric Balear al grup corològic balear d'origen Messinià que inclou els tàxons que es troben també a la península Ibèrica (majoritàriament a la façana mediterrània). Tàxons ibèrics a les Balears: Andryala ragusina L. Asperula paui Font Quer Asplenium majoricum Litard. Asplenium petrarchae (Guérin) DC. subsp. bivalens (D.E. Meyer) Lovis & Reichst. Chaenorrhinum origanifolium (L.) Fourr. subsp. crassifolium (Cav.) Rivas Goday & Borja Diplotaxis ibicensis (Pau) Gómez Campo Genista lucida Cambess. Lamottea diania (Webb) G. López Medicago citrina (Font Quer) Greuter Saxifraga corsica (Duby) Gren. & Godron subsp. cossoniana (Boiss.) D. A. Webb Silene cambessedesii Boiss. & Reut. Silene hifacensis Rouy ex Willk. Thymus vulgaris L. subsp. aestivus (Reuter ex Willk.) A. Bolos & O. Bolos Flora endèmica de les Illes Balears Geobotànica Messinià


text: Hamburg (baix alemany: Hamborg, [ˈhaˑmbɔːχ]; ) és una ciutat estat i un dels 16 estats federats d'Alemanya. Té una superfície de 750 km2 i 1.753.380 habitants (novembre 2013). Situat al conflent estancat de l'Elba i de l'Alster, és el principal port alemany. El seu nom oficial complet Freie und Hansestadt Hamburg, prové del fet d'haver format part de la Lliga Hanseàtica a l'edat mitjana. Història Fundat a començaments del , el burg Hammaburg va ser designat capital d'un bisbat l'any 834. L'any 845, una flota de vikings va remuntar l'Elba i va destruir la població, que tenia cap a 500 habitants. El 847 el bisbat d'Hamburg va fusionar-se amb el de Bremen. Els anys 1066 i 1072 la ciutat va ser atacada des de l'est pels eslaus. Finalment, la seu del bisbat es va traslladar a Bremen. De la ciutat vella, bressol de la metròpoli actual, ja no en queda pràcticament res. Després de l'edat mitjana ha estat destruïda cinc vegades: el 1842 per un gran incendi; una segona vegada pel projecte megalòman de «ciutat del Führer» hitlerià; en tercer lloc pels bombardejos aliats de l'Operació Gomorra el 1943, durant la Segona Guerra Mundial, que van causar cap a 42.000 morts; per quarta vegada per l'urbanisme funcionalista, amb prioritat absoluta per al cotxe durant la postguerra, que va trencar la ciutat en molts indrets; i finalment per l'«arquitectura d'inversors», des dels anys 1970 fins avui. La seva silueta la defineixen l'Elbphilharmonie, la talaia de la casa de la vila i un conjunt d'esglésies, els campanars de les quals encara destaquen en certs indrets per sobre dels edificis nous. El 1189, l'emperador Frederic I va permetre el lliure accés a Hamburg des de l'Elba, amb la qual cosa la ciutat es convertí en un centre comercial ben comunicat cap a les mars del Nord i Bàltica per via fluvial i per ruta (l'Ossenpadd). L'aliança d'Hamburg amb Lübeck (1241) és l'origen de la Lliga Hanseàtica. L'any 1520 la ciutat va declarar-se oficialment luterana. Va estar un cert temps sota sobirania danesa, fins que el 1768, després del tractat de Gottorp va aconseguir dels danesos l'estatut de ciutat imperial lliure. Més endavant va ser annexionada per França (1810-1814) durant les guerres napoleòniques i va ser la prefectura del departament francès de Boques de l'Elba. A la segona meitat del la indústria i el desenvolupament del port van causar un creixement ràpid i la ciutat va arribar als 800.000 habitants. La construcció d'una xarxa ferroviària metropolitana (la U-Bahn) va permetre la urbanització dels pobles rurals (die Walddörfer) que formaven part d'Hamburg però estaven enclavats a Prússia. La ciutat històrica intra muros va ser destruïda pel foc els anys 1284 i 1842. Durant l'operació Gomorra a la fi de juliol de l'any 1943, quasi la meitat de la ciutat va ser arrasada. El 1962 va patir greus inundacions. Geografia La ciutat va construir-se a la gran planúria europea, al conflent, molt estratègic, dels rius estancats Alster i Bille a l'Elba. Té un terreny molt humit, a cavall de pòlders, torberes i bruguerar, creuat per dotzenes de rius, rierols, braços de l'Elba i molls. Fins als anys cinquanta del segle passat aquesta xarxa aquàtica va ser molt important per al transport a l'interior de la ciutat. Els Barkassen (barcasses) van conèixer el seu darrer moment de glòria per eliminar els detritus de la ciutat destruïda durant la guerra. Els dos llacs interiors Binnenalster i l'Außenalster són un lloc de trobada i esbarjo, amb les cases més cares a les seves ribes. Malgrat el seu aspecte natural, són embassaments, construïts a l'edat mitjana per a alimentar molins. El territori de la ciutat històrica intra muros només era una part menuda de tota la ciutat estat. Fins a la reforma del 1937, amb la llei de l'àrea metropolitana d'Hamburg o (Groß-Hamburg-Gesetz), el seu territori va canviar molt per adquisicions i guerres i era un amàs d'enclavats i exclavats. Comprenia entre altres les ciutats de Cuxhaven i Geesthacht. Tots els municipis de Groß-Hamburg es van fusionar i després de la Segona Guerra Mundial aquesta entitat va transformar-se en estat federal alemany. La ciutat històrica intra muros es troba als barris (Stadtteile) Hamburg-Altstadt i Neustadt, que forma, juntament amb les illes del mar del Nord Neuwerk, Scharhörn, Nigehörn i 17 barris més, el bezirk Hamburg-Mitte. Es parla també d'àrea metropolitana d'Hamburg que inclou parts de Slesvig-Holstein i de la Baixa Saxònia. La Metropolregion té una superfície de cap a 18.100 km2 i una població de 4,3 milions de persones. No hi ha estructura administrativa per a la regió, però hi ha molts acords de cooperació i projectes comuns. Aquesta regió suburbana forma una unitat sociogeogràfica amb la ciutat. Tot i ser un dels estats més urbanitzats d'Alemanya, els parcs naturals de la ciutat hanseàtica cobreixen uns 6.388 ha, el 8,46% del territori (sense comptar les 13.750 ha del parc nacional del Mar de Wadden hamburguès), una de les proporcions més elevades de tot el país. Administració La ciutat estat està administrada per un parlament, anomenat a les ciutats hanseàtiques Bürgerschaft, elegit pel sufragi universal. El parlament elegeix un poder executiu, anomenat senat, del qual el ministre president es diu primer burgmestre. La ciutat està dividida en set bezirks, que tenen el seu consell elegit i que organitzen els serveis d'atenció de proximitat al ciutadà. Llengua Originalment la llengua parlada a Hamburg era l'hamburger Platt, una variant del baix alemany. Aquesta llengua ha anat reculant per la pressió de l'alt alemany o Hochdeutsch, fins que a mitjans del pràcticament va desaparèixer de l'ús habitual. El platt subsisteix nogensmenys en molts topònims i en noms de negocis i de teatres. L'Ohnsorg Theater, creat l'any 1902 per Richard Ohnsorg, es dedica únicament als espectacles en baix alemany i a la promoció de la llengua. Esport El principal equip de futbol és el Hamburger Sport-Verein (HSV), que és l'únic equip alemany que ha jugat sempre a la primera Bundesliga. El segon equip d'Hamburg és el FC St. Pauli. També són a destacar els equips d'handbol HSV Hamburg i hoquei sobre gel Hamburg Freezers. Cultura La ciutat ofereix una àmplia programació cultural. És considerada com la capital alemanya del musical. Té la seva companyia d'òpera estatal, l'Staatsoper Hamburg, el Hamburg Ballet l'orquestra filharmònica Philharmoniker Hamburg i dotzenes de teatres públics i privats. És cèlebre perquè The Beatles hi van iniciar la carrera musical a principis dels anys 60. L'Hamburgmuseum és el museu d'història local. La ciutat compta amb dos diaris d'informació general, lHamburger Morgenpost, d'orientació centre esquerra, i lHamburger Abendblatt, de centre dreta, que, considerat «el diari de l'àvia» (Omazeitung), pretén acollir la cultura de tothom. Transport Hamburg és un nus de transports multimodals dels més importants d'Alemanya: el port d'Hamburg, que és el més llarg del país i el tercer d'Europa, l'aeroport d'Hamburg, de passatgers i mercaderies, les autopistes A1, A7, A24 i A23, i les línies ferroviàries cap a Berlín, Hanover, Lübeck, Kiel, Copenhaguen i Rostock. Dins de l'àrea metropolitana, l'Hamburger Verkehrsverbund (HVV) coordina una llarga xarxa de transport públic que integra quatre línies de metro (U1, U2, U3 i U4), una xarxa de trens de rodalia (S-Bahn), els bacs a l'Elba i els autobusos. Llista de burgmestres d'Hamburg (des de 1945) Fills i filles il·lustres Jacques Blumenthal (1829-1908) violinista i compositor musical. Wolfgang Borchert (1921-1947), escriptor Johannes Brahms (1833-1897), compositor Barbara Brix (1941-), historiadora Richard Burmeister (1860-1944) pianista i compositor musical. Alexis de Chateauneuf (1799-1853), arquitecte i urbanista Otto Paul Hermann Diels (1876-1954) químic, Premi Nobel de Química de 1950 Hermann Erdlen (1893-1972) compositor, musicòleg i director d'orquestra Gustav Ludwig Hertz (1887-1975), físic, Premi Nobel de Física de 1925 Gerhard Herzberg (1904-1999) físic i químic, Premi Nobel de Química de 1971 Georg Feigl (1890-1945), matemàtic Elisabeth Flügge (1895-1983), mestressa Justa entre les Nacions James Franck (1882-1964), físic i químic, Premi Nobel de Física de 1925 Johannes Hans Jensen (1907-1973) físic, Premi Nobel de Física de l'any 19 Bert Kaempfert (1923-1980), compositor Angela Merkel (1954-) cancellera alemanya (2005-2021). Richard Ohnsorg, (1876-1947), escriptor, dramaturg, defensor del baix alemany Carl Leopold Roellig (1745-1804) compositor, i inventor de l'harmònica de vidre Harry Schmidt (1894-1951), matemàtic Fritz Schumacher (1869-1947), arquitecte Julius Heinrich Spengel (1853-1936), compositor musical Thérèse Tietjens (1831-1877), soprano lleugera Carl von Ossietzky (1889-1938), periodista, Premi Nobel de la Pau de 1935. Theodor Wachtel (1823-1893), tenor d'òpera Monuments i llocs d'interès L'església de Sant Miquel (Hamburg), l'edifici religiós en estil barroc més important del nord d'Alemanya, del qual la torre figura al centre de l'escut de la ciutat La Chilehaus o casa de Xile, proposat com a patrimoni de la humanitat El museu d'història Hamburgmuseum L'Elbphilharmonie, sala de concerts, construïda damunt un vell dipòsit del port El Cementiri d'Ohlsdorf, el cementiri més llarg d'Europa El Museu del Treball El centre cultural de la Fàbrica de mel, a Wilhelmsburg La Casa Ernst Barlach, museu dedicat a Ernst Barlach El Bucerius Kunst Forum, centre d'exposició d'arts plàstiques El Castell de Bergedorf, l'únic castell de la zona metropolitana El Camp de concentració de Neuengamme i les seves dependències disperses per la ciutat La Torre Flak VI, un búnquer aeri de la Segona Guerra Mundial Les torres Zombeck El barri vermell de la Reeperbahn Els Parcs naturals d'Hamburg L'exclavament al mar de Wadden Niewark L'església del Mercat a Niendorf Escola del Bullenhuser Damm, antiga extensió del camp Neuengamme, on van ser assassinats 20 nens Jungfernstieg, una mena de rambles entre el nucli històric i el llac «Binnenalster» Referències Enllaços externs Plana oficial de la ciutat Panoràmiques d'Hamburg


text: Una estalactita (del grec "Σταλακτίτης", stalaktos, gota) és una concreció amb forma de caramell de carbonat de calci, un tipus d'espeleotemes, que penja del sostre o de la paret d'una cova calcària. També es coneix com a caramell, degotís o degotall. Es forma al llarg de milers d'anys per precipitació dels minerals continguts en les aigües subterrànies que es filtren, molt a poc a poc, a través del sostre de la cova. L'aigua en circulació per terra, sobre la caverna, adquireix hidrogencarbonat de calci al passar per la roca calcària. Quan l'aigua es filtra gota a gota fins al sostre de la cova, tendeix a adherir-se a aquesta i a formar gotetes. Quan aquestes perden part de l'aigua i del diòxid de carboni, el carbonat de calci precipita i forma els dipòsits semblants a caramells. En escórrer-se més aigua pel sostre, la precipitació de carbonat de calci continua i els dipòsits creixen en longitud i amplada constituint estalactites. Sovint són enormes i adopten formes curioses. El carbonat de calci pur és blanc, però les estalactites acostumen a tenir diferents colors a causa de les impureses que conté el mineral. Part de l'aigua filtrada cau en el terra i s'acumulen masses de carbonat de calci semblants a estalactites invertides. Aquests dipòsits, que creixen cap amunt des del terra de les coves, s'anomenen estalagmites. Les estalactites i les estalagmites es troben sovint en parella i poden ajuntar-se formant columnes que poden créixer fins a aconseguir fins a 1,5 metres de diàmetre. Poden formar-se en sostres i terres de formigó, tot i que es formen més ràpidament en l'ambient natural d'una cova. A les coves de Nerja (Màlaga, Espanya) i a la Gruta Rei do Mato (Sete Lagoas, Minas Gerais (Brasil)) es troben algunes de les estalactites més llargues conegudes. Hi ha unes estalactites especials, anomenades excèntriques, que creixen en qualsevol direcció. Vegeu també Estalagmita Columna Referències Espeleotemes


text: Es Mercadal, o també el Mercadal, és una vila i municipi de l'illa de Menorca. El municipi des Mercadal està situat al centre de Menorca i és el segon municipi més gran de l'illa, amb una extensió de 134 quilòmetres quadrats. La vila des Mercadal es troba documentada a partir de 1301, en un document en què en Jaume II de Mallorca concedeix a la vila el privilegi de celebrar-hi mercat el dijous, a més dels altres dos mercats de l'illa fins aleshores: Maó i Ciutadella. Entitats de població Possessions S'Alairó. Possessió al sector de tramuntana. S'Albaida. Possessió a l'est d'Es Mercadal. Albranca. Binicodrell. S'Albufera. Carbonell. Etimologia El nom de la vila prové del llatí ipso mercatale, derivat aquest de mercatum que significa plaça o un altre indret on se celebra habitualment un mercat. Geografia El municipi des Mercadal limita a l'est amb el terme d'Alaior, al sud amb es Migjorn Gran i a l'oest amb Ferreries. La majoria dels seus habitants es concentra al poble des Mercadal, al peu del Toro i al poble de Fornells, situat a la costa nord. Gran part del territori està declarat àrea natural protegida pel Parlament de les Illes Balears. El litoral compta amb dos ports naturals, el de Fornells i el d'Addaia. A la costa nord hi ha diverses urbanitzacions: Arenal d'en Castell, Son Parc, Coves Noves, Addaia, na Macaret, Punta Grossa, Platges de Fornells; i platges verges com la del cap de Cavalleria i Binimel·là. L'any 1999 s'establí la reserva marina del nord de Menorca per tal d'assegurar una conservació i explotació sostenible. El poble des Mercadal es troba als peus del Toro, el cim més elevat de l'illa de Menorca. A pocs minuts de la vila hi ha el cim d'aquesta muntanya, on es troba el santuari de la Mare de Déu del Toro, patrona de l'illa i centre espiritual dels menorquins. Respecte a l'illa, Es Mercadal està situat en el punt on es creuen les principals vies que van de llevant a ponent i de tramuntana a migjorn, a mig camí entre Maó i Ciutadella per la carretera principal que travessa Menorca. Lloriac és la tercera zona humida en importància de Menorca. Aquests aiguamolls temporals prop de la costa estan al nord terme d'Es Mercadal. Història Les primeres notícies sobre l'assentament de població al municipi procedeixen de l'historiador romà Plini, que en el ja cita l'existència d'una vila anomenada Sanissera, situada a la costa nord i unida al Toro per una calçada, però els des Mercadal com a tal es remunten a la conquesta de Menorca el 1287 pel rei n'Alfons el Franc. En el , expulsats els musulmans de les seves terres, aquestes es van repartir en propietat entre els vassalls catalans del rei. Un grup de colons procedent de Girona s'assentà als terrenys situats al peu del Toro i hi aixecà una capella consagrada al patró de la seva ciutat originària, sant Narcís. Completant la nova estructura social nascuda amb la conquesta, el rei Jaume II estableix, l'any 1301, la celebració setmanal de tres mercats a l'illa, dos dels quals se celebraven a les poblacions principals, Maó i Ciutadella, i un tercer al centre de Menorca, als voltants de la parròquia de Sant Narcís, entorn del temple es desenvoluparia el primer nucli de població que llavors ell va referenciar com a Mercatallo i que avui coneixem amb el nom des Mercadal. Política i govern Alcaldes electes (1979-2023) Històric resultats eleccions municipals (1979-2023) Economia Envoltat de finques rurals, el poble des Mercadal durant segles va tenir la seva principal font de recursos en l'agricultura i la ramaderia. A la costa nord del municipi des Mercadal encara es manté una producció pesquera artesanal. Al poble hi ha una petita indústria artesanal i familiar de fabricació d'avarques i és per tradició i per ubicació geogràfica un lloc on se celebren fires i mercats, i que és conegut a l'illa per la seva oferta gastronòmica, tradicional menorquina i també de creació. Actualment el municipi també viu del turisme, especialment de les activitats esportives: caminades a cavall, canoa, caiac, submarinisme, etc. Cultura La gastronomia i productes alimentaris tradicionals que es fan al municipi, i especialment a Fornells i es Mercadal, són coneguts arreu de l'illa. Destaquen els carquinyols i amargos que elaboren els sucrers Villalonga, i també, per exemple, la llagosta pescada a la badia de Fornells. També hi ha una tradició de calçat tradicional, del qual una mostra fins fa ben poc era el taller del mestre artesà Carmelo Servera, i d'artesania amb llenya d'ullastre menorquí. Com a la majoria de pobles a les Illes Balears, la cultura popular tradicional és manifesta especialment a les festes majors. Les festes del poble des Mercadal són les festes de Sant Martí, que se celebren en tercer cap de setmana de juliol, i les de Fornells, les festes de Sant Antoni, se celebren la setmana següent, la quarta de juliol. Les festes són les típiques menorquines: inclouen cavalcades de cavalls engalanats, amb les crineres trenades, guarnits amb ornaments diversos i bandes de colors; jaleo i la cerimònia religiosa de "Completes". A les cavalcades el fabioler munta un ase mentre toca el fabiol i el tamborí per obrir pas a la comitiva. Formen la comitiva un representant del poder civil, el caixer batle, proveït amb la simbòlica vara de l'alcalde; un representant de la diòcesi, el caixer capellà; i un altre, dels pagesos, el caixer pagès. Els acompanyen el caixer fadrí, el caixer casat i el caixer sobreposat, que porta la bandera de les festes. Tant el fabioler com els genets (o caixers) recapten unes monedes dels veïns, casa a casa, per a finançar les festes, a les quals vesteixen amb frac negre i camisa blanca. El jaleo es fa al so de la banda municipal. Els carrers, balcons i aparadors s'engalanen. Hi ha música, ball, gegants i capgrossos acompanyats de nens amb plomalls. S'hi veu pomada i es mengen els dolços i pastes salades típics: coca bamba amb xocolata desfeta, carquinyols, amargos, pastissets, formatjades, rubiols, etc. Les festes finalitzen amb focs d'artifici. Esdeveniments L'octubre de 2011, a les instal·lacions de l'"Hotel Aguamarina", a la platja de S'Arenal d'en Castell, s'hi va disputar la 79a edició del Campionat d'Espanya d'escacs, guanyada pel català Àlvar Alonso. Llocs d'interès Poble des Mercadal El poble des Mercadal és un poblet blanc amb cases de construcció arquitectònica tradicional menorquina, de carrers ombrejats i tranquils i creuat per un torrent. Cal visitar l'església de Sant Martí, edifici renaixentista d'una sola nau amb volta de canó, i l'aljub des Mercadal, cisterna pública encara en ús i que va fer fer el governador britànic de Menorca Richard Kane. Sa ferreria d'en Carretero, d'inicis del , manté intactes les instal·lacions i els equipaments propis d'aquest treball abans de la mecanització. També es pot visitar el molí, davant d'un mirador i on actualment hi ha també un dels restaurants més coneguts del poble, amb els Arcs i Ca n'Aguedet. El Centre Artesanal de Menorca ofereix regularment mostres i activitats diverses relacionades amb l'artesania illenca tradicional i contemporània. Fornells Arquitectònicament, el nucli antic del poble de Fornells conserva l'estètica mediterrània amb elements decoratius d'influència anglesa, com les finestres de guillotina, les cortines, els vidres de quadrícula, etc. Destaca l'església de Sant Antoni de Fornells, un petit temple del . Molt a prop hi ha un edifici, conegut actualment per la casa del contramestre. La seva singular arquitectura el diferencia de la resta de construccions del seu voltant. És un edifici de planta en creu llatina. A més de visitar el port i els carrerons del poble, cal visitar la torre de Fornells, una torre de defensa de principis del que actualment és un element de la Xarxa Menorca Monumental. També és interessant la visita a la Casa del Contramestre, una antiga estació de salvament de nàufrags i actualment punt d'informació turística i seu de l'estació nàutica de Fornells. L'antic castell de Sant Antoni és una fortificació iniciada al i que va suposar la gènesi del poble de Fornells, actualment es troba en procés de restauració. Vegeu també Far del Cap de Cavalleria Referències Bibliografia Enllaços externs Pàgina de l'Ajuntament Informació de l'Institut Balear d'Estadística Visita virtual a Es Mercadal a través de fotos panoràmics 360 grades Agrupació Socialista d'Es Mercadal i Fornells .


text: Es Migjorn Gran és una població i municipi centro-meridional de Menorca. La paraula «migjorn» indica un punt cardinal, però, a Menorca, també designa el conjunt de terres de l'illa que aboquen aigües a la seva costa meridional, des de Sant Climent al sud de Ciutadella. Nuclis nous: Sant Tomàs Història El poble es formà durant la segona dominació britànica a partir de la capella de Sant Cristòfol, dins el lloc de Binicodrellet, que l'any 1769 edificà Cristòfol Barber i Ametller, en honor del seu sant patró. De 1912 a 1913 s'hi va publicar el quinzenal Llum Nova, un dels primers butlletins en la llengua de l'illa. Fins a l'any 1988 encara el poble s'anomenava oficialment com l'església (San Cristóbal). No fou fins al 1989 quan el poble adquirí el rang de municipi en segregar-se des Mercadal. Economia Les platges i cales del municipi des Migjorn Gran ocupen uns 2.250 metres quadrats, dels quals 900 pertanyen a la platja de sant Tomàs, on molt a prop hi ha una urbanització amb el mateix nom. Les activitats econòmiques predominants des Migjorn Gran són el turisme i la construcció, encara que també es troben en actiu algunes explotacions agràries. L'activitat turística, que suposa més del 50% del PIB de Menorca, té lloc entre els mesos d'abril i octubre. Turisme Es Migjorn és un poble tradicional menorquí, de carrers tranquils i cases blanques amb les finestres de fusta pintada de verd. Des del poble des Migjorn hom pot accedir a les platges de Binigaus, Sant Adeodat i Sant Tomàs. Al barranc de Binigaus hi ha la impressionant Cova des Coloms. D'altra banda, el terme municipal des Migjorn Gran ha mantingut un gran nombre de restes arqueològiques del neolític, com la Sala Hipòstila de Binigaus Nou (popularment, el Galliner de Madona), els Talaiots de Binicodrell, el jaciment arqueològic de Santa Mònica, Sa Cova des Coloms (popularment, Sa Catedral) i especialment el poblat de Sant Agustí Vell. Cultura popular Una de les llegendes més famoses d'Es Migjorn Gran és la de "Sa dona de penya marbre qui seu". Diu la llegenda que era una geganta enamorada d'un gegant de la tribu enemiga. Quan els pares d'ell l'hi donaren mort tirant-lo des d'un barranc, el dolor la convertí en pedra. Abans de ser destruïda per un raig, la pedra semblava realment una dama asseguda. I asseguren que a les nits de vent sortien d'ella uns sons, semblants a laments. Festes Sant Cristòfol des sant: és la festa litúrgia del patró del poble que se celebra el 10 de juliol. El matí se celebra una eucaristia solemne i després al capvespre, es fa una processó del sant pels carrers del poble i, un cop acabada, es beneeixen els vehicles davant l'església parroquial, ja que Sant Cristòfol és advocat dels conductors. La festa acaba amb degustació de pastissets i gin al carrer que porta el nom del sant. Sant Cristòfol de ses Corregudes: és la festa popular i major del poble. Se celebra el cinquè cap de setmana de juliol. Segueix l'estructura de la festa pròpia de Menorca, amb els cavalls i la música. Un total de 30 caixers i cavallers participen en la Qualcada, assistint als oficis religiosos de Completes (dissabte) i Missa de caixers (diumenge), els caragols pel poble i l'acte més popular i multitudinari, el Jaleo, el qual es compon de tres voltes, amb l'afegit de les canyes el diumenge. La junta de caixers la componen el Caixer batlle, el batlle o un representant de l'Ajuntament, el Caixer capellà, el rector o un altre prevere, el Caixer fadrí, el Caixer Casat i el fabioler. El dilluns de festes es recrea una paròdia de la festa protocol·lària substituint els cavalls per ases. Política i govern El poble d'Es Migjorn Gran va funcionar de 1983 a 1989 com entitat local menor, depenent de l'Ajuntament des Mercadal. L'Ajuntament des Migjorn Gran va constituir-se com l'autèntic govern local el 9 de juliol de 1989, però, no fou fins al maig de 1991 que es celebraren les primeres eleccions municipals. Per tant, els dos primers anys de govern municipal (1989-1991), la corporació va distribuir-se segons els vots obtinguts a les eleccions municipals de 1987, quan aquest encara formava part del municipi d'Es Mercadal, i s'escollien tres representants migjorners. Així, la primera corporació municipal (1989-1991) quedar conformada per onze regidors, nou del Partit Popular, un del Partit Socialista i un de l'Esquerra de l'Entesa de Menorca. Alcaldes i alcaldesses electes (1989-2023) Migjorners il·lustres Francesc Camps, metge del poble, arqueòleg i amb gran dedicació al folklore. A ell es deu la conservació de la major part de llegendes, tradicions i cants populars. Una de les principals obres de Camps i Mercadal és el "Folklore de la pagesia" que efectivament fa un recull de tota la cultura popular menorquina, que havia passat de pares a fills de generació en generació. Joan Riudavets fou qui durant un període va ser l'home més longeu del món. Va morir el mes de març de l'any 2004, a l'edat de 114 anys. El seu germà, Pere Riudavets Mercadal, també va aconseguir arribar a l'edat de 106 anys, essent l'avi de Menorca. Va morir el 31 d'agost de 2006. Francesc d'A. Pons Alzina, pintor i polític notabilíssim, nat a Migjorn l'any 1817 i morí a Maó l'any 1890. S'especialitzà en el retrat i la decoració. Els darrers 30 anys de la seva vida els dedicà al Teatre Principal de Maó pel que pintà els telons de boca Verd (1860) i el Vermell (1871), a part de nombroses decoracions per a representacions dramàtiques i operístiques que reberen gran acceptació pel públic. Fou un polític republicà federal, seguidor de Pi i Margall. Fou el primer alcalde escollit democràticament de Maó (1872-1874), destituït pel cop d'estat del general Pavía que acabà amb la república. Associacions i Entitats ACR (Associació Cultural i Recreativa) Amics de l'Art AMPA Associació del Club de Jubilats ACEM (Associació de Comerciants d'Es Migjorn Gran) Associació Juvenil d'Es Migjorn Gran Associació pel Foment Industrial d'Es Migjorn Banda de Música d'Es Migjorn CD Migjorn Club Agility Migjorn Imatges Referències Bibliografia Enllaços externs Ajuntament des Migjorn Gran Informació de l'Institut Balear d'Estadística


text: Hypnomys morpheus és una rata cellarda (o rata sarda) gimnèsica extinta. Es tracta de la rata cellarda autòctona que habitava Cabrera, Mallorca i Menorca abans de l'arribada dels humans. Fou descrita per Miss Dorothea Minola Bate el 1918. Era més grossa que l'actual rata cellarda de les Gimnèsies (Eliomys quercinus, introduïda pels humans a les illes en època prehistòrica). La llargada del seu cap i cos era aproximadament de 17–18 cm. Pesava 230 grams. El seu depredador principal era l'òliba gegant, també extinta. S'extingí possiblement després de l'arribada dels humans, ara fa entre 4.000 i 5.000 anys. Referències Litins Esciüromorfs extints Rosegadors del Miocè Mamífers endèmics de les Illes Balears extints


text: Segons el Decret 175/2001, de 26 de juny pel qual s'aprova el desplegament de l'Agència Catalana de l'Aigua, l'administració hidràulica i la distribució de l'aigua a Catalunya, excepte la conca de l'Ebre i la del Sénia que són dins la Confederació Hidrogràfica de l'Ebre (CHE) i la del Xúquer, respectivament, és gestionada per sis demarcacions territorials. Cada demarcació comprèn les seves conques hidràuliques i els seus embassaments corresponents. Així, cada demarcació té uns municipis adscrits als quals fa el subministrament de les aigües. No pertanyen a aquesta xarxa, i, per tant, no estan inclosos en el decret esmentat al principi els embassaments locals, en actiu o no, que tenen usos locals, associats, antigament, als molins i horts, i a principis del pràcticament només utilitzats per a horts de caràcter local. Moltes vegades aquests embassaments reben el nom de resclosa, i llur capacitat sol ser molt menor que la dels embassaments de caràcter supralocal. Demarcació de Girona Comprèn les Conques del Nord corresponents als rius: la Muga, el Fluvià, el Ter i el Daró, així com les rieres que desguassen al mar entre la frontera amb França i el terme municipal de Lloret de Mar inclòs. Embassaments: Pantà de Darnius-Boadella: conca de la Muga Pantà de Sau: conca del Ter Pantà de Susqueda: conca del Ter Pantà del Pasteral: conca del Ter Resclosa de Colomers: conca del Ter (no ha entrat mai en funcionament) Embassament de Núria: conca del Ter Pantà de Seva: conca del Ter Pantà de Portbou: conca de la riera de Portbou Demarcació Tordera-Besòs Comprèn les Conques del Centre corresponents als rius Tordera i Besòs així com les rieres del Maresme. Embassaments: Pantà de Santa Fe: conca de la Tordera Pantà de Vallfornès: conca del Besòs Demarcació Llobregat-Foix Comprèn les Conques del Centre corresponents als rius Llobregat i Foix, així com les rieres del Garraf. Embassaments: Pantà de la Baells: conca del Llobregat Pantà de Sant Ponç: conca del Llobregat Pantà de la Llosa del Cavall: conca del Llobregat Pantà de Sant Martí de Tous: conca del Llobregat Pantà de Foix: conca del Foix Demarcació de Tarragona Comprèn les Conques del Sud corresponents als rius Francolí, Gaià, Riudecanyes i les rieres que desguassen al mar entre els termes municipals de Tarragona, Altafulla i de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant, ambdós inclosos. Embassaments: Pantà del Catllar: conca del Gaià Pantà de Riudecanyes: conca de Riudecanyes Demarcació de Lleida Comprèn la part catalana dels rius Segre i Garona i les conques de la Noguera Pallaresa i Noguera Ribagorçana. Embassaments: Pantà d'Oliana: conca del Segre Pantà de Rialb: conca del Segre Pantà de Sant Llorenç de Montgai: conca del Segre Pantà d'Utxesa: conca del Segre Embassament de l'Albagés: conca del Segre Estany de la Restanca: conca del Garona Barratge d'Aiguamòg: conca del Garona Pantà de Borén: conca de la Noguera Pallaresa Pantà de la Torrassa: conca de la Noguera Pallaresa Pantà de Sant Antoni: conca de la Noguera Pallaresa Pantà dels Terradets: conca de la Noguera Pallaresa Pantà de Camarasa: conca de la Noguera Pallaresa Pantà de Graus: conca de la Noguera Pallaresa Pantà de Tavascan: conca de la Noguera Pallaresa Estany Negre de Peguera: conca de la Noguera Pallaresa Pantà de Sant Maurici: conca de la Noguera Pallaresa Pantà dels Llacs d'Espot: conca de la Noguera Pallaresa Pantà dels Llacs de Cabdella: conca de la Noguera Pallaresa Pantà de Sallente: conca de la Noguera Pallaresa Pantà d'Escales: conca de la Noguera Ribagorçana Pantà de Canelles: conca de la Noguera Ribagorçana Pantà de Santa Anna: conca de la Noguera Ribagorçana Pantà de Cavallers: conca de la Noguera Ribagorçana Pantà de Llesp: conca de la Noguera Ribagorçana Pantà de Baserca: conca de la Noguera Ribagorçana Demarcació de les Terres de l'Ebre Comprèn les Conques dels rius Ebre i Sénia, així com les rieres que desguassen al mar entre els termes municipals de l'Ametlla de Mar i d'Alcanar, ambdós inclosos. Embassaments: Pantà de Riba-roja: conca de l'Ebre Pantà de Flix: conca de l'Ebre Pantà de Siurana: conca de l'Ebre Pantà de Margalef: conca de l'Ebre Pantà dels Guiamets: conca de l'Ebre Pantà de la Vilella Baixa: conca del Montsant Enllaços externs Embassaments a Google Maps Els embassaments a Catalunya (Agència Catalana de l'Aigua) www.embalses.net


text: Una estalagmita (del grec stalagma, gota) és un tipus d'espeleotema (dipòsit de minerals que es forma per precipitació química) que es forma al terra d'una cova calcària a causa de la decantació de solucions i la deposició de carbonat de calci. Popularment reben el nom de canelobres o caramells. La formació corresponent al sostre d'una cova es coneix com a estalactita. Si aquestes formacions creixen prou per trobar-se, el resultat s'anomena columna o pilar. Les estalactites i estalagmites també poden formar-se en sostres i terres de formigó, encara que es formen molt més ràpidament en l'ambient natural d'una cova. Estalagmita més alta L'estalagmita més alta és a la Cova de Zhin Jin, a la Xina. Té 70 metres d'altura. Vegeu també Estalactita Columna Espeleotemes


text: Lexpansió de l'islam són les conquestes militars de la civilització àrab o musulmana que van fer caure l'Imperi Sassànida, el nord d'Àfrica, la península Ibèrica i parts de l'Imperi Romà d'Orient. També s'inclou en aquesta denominació l'influx dels comerciants al Magrib i altres parts d'Àfrica, així com les missions fetes a les Filipines. Des de la data en què s'inicia l'hègira (622) o era musulmana amb Mahoma fins al seu punt àlgid, aquesta expansió va passar per quatre etapes principals: Mahoma – l'inici de l'islam (622 - 632) Primer califat (632 - 661) Califat omeia (661 - 750) Califat Abbàssida (750 - 1055) Durant les seves primeres dècades, l'islam es va estendre ràpidament cap al nord-est fins a Mesopotàmia i Pèrsia, i l'oest fins a Síria, Palestina i Egipte (les províncies més riques de l'Imperi Romà d'Orient). La màxima expansió de l'imperi es va aconseguir sota el califat omeia (661 - 750); iniciada per Muàwiya ibn Abi-Sufyan, durant aquest període el títol de califa es va fer hereditari i la capital de l'imperi, que era a Medina, es trasllada a Damasc (Síria). Primers segles L'expansió segueix dues direccions: a l'oest els musulmans arriben fins a la península Ibèrica i la conquereixen; a l'est van arribar fins a l'Índia. Quan els àrabs conquerien un territori, s'establien en campaments a part i vivien del fruit de les seves conquestes i dels impostos aplicats als no musulmans, a canvi de la seva llibertat i la seva protecció. Aquest impost es deia jizya, que era diferent a l'impost que els musulmans pagaven, anomenat zakat, que és un dels cinc pilars de l'islam. El es va caracteritzar per la fèrria resistència de l'Imperi Romà d'Orient, però també a l'interior del món musulmà. L'agitació és alhora política i religiosa. S'observava, llavors, la unificació i l'arabització de l'imperi islàmic (per la llengua, la moneda, l'administració), a conseqüència de la seva islamització (les escoles són institucions per a aprendre l'Alcorà, els judicis són portats a terme per respondre al dret musulmà). A Occident, van ser frenats per Carles Martell en la Batalla de Tours (732), mentre que a l'Orient eren els romans d'Orient els qui van aturar el seu avanç en la Batalla del Gran Zab (749). Al final de l'etapa, l'imperi islàmic comprenia el Turquestan, els països caucàsics, Pèrsia, Mesopotàmia, Síria, Palestina, l'Àsia Menor, Aràbia, Egipte, el nord d'Àfrica i la península Ibèrica. L'islam va penetrar en el món cristià i grecoromà poc després de la mort de Mahoma. Durant el regnat dels omeies l'expansió continua, les conquestes es van fer per via terrestre fins al Magrib a finals del , i van arribar a les costes ibèriques a començaments del . L'any 711 van travessar l'estret de Gibraltar i van arribar a la península Ibèrica. Els musulmans van ser detinguts en la Batalla de Covadonga l'any 722 a Covadonga, Astúries i en la Batalla de Poitiers, el 732 a Poitiers, França. Des d'allà, van tornar als seus territoris a la península Ibèrica, encara que els reis asturians, després de la victòria a Covadonga van iniciar la conquesta cristiana donant lloc al Regne d'Astúries. El mar Mediterrani era controlat per l'Imperi Romà d'Orient després de l'amenaça de les conquestes àrabs, que van construir una flota i van atacar Constantinoble sense èxit en tres ocasions. Els romans d'Orient eren mestres del mar i van bloquejar l'expansió musulmana, mantenint de tota manera el comerç amb ells. El mar es va constituir en una frontera, però sobretot va esdevenir un mar de comerç. El mapa no canviaria més fins al s. XI. Després, els musulmans es van expandir cap a l'Àsia Central, Bukharà, Kabul, i van arribar a la frontera de l'Índia, impedint l'expansió xinesa en la Batalla del Talas. El seu territori limitava amb l'Imperi Romà d'Orient, la mar Càspia i el Caucas al nord. Quan van arribar al sud-oest de l'Àsia central, la seva religió oferia els avantatges de ser fàcil d'entendre i seguir, era oberta a totes les classes socials i permetia trencar les barreres entre clans i tribus. Secessions politicó-religioses Però hi ha nombroses secessions politico-religioses. En efecte, els abbàssides es van fundar a Bagdad. Hi ha, llavors, un desplaçament del centre polític cap a l'est, i a conseqüència d'això, se li transferiran corrents arribats des de l'Extrem Orient, però també significarà un desequilibri, ja que el centre està allunyat de l'oest de l'imperi islàmic. Això provocà secessions que van derivar en la formació de tres grans zones on emergiran els califats. Aquestes són les zones abbàssida, fatimita i andalusina (el califat de Còrdova), tot i això encara es pot parlar d'unitat religiosa entre els successors de Mahoma. Al i al l'imperi arabo-musulmà no es va expandir més, sotmès a pressions exteriors creixents, els visirs barmàquides van minar l'autoritat dels califes, i tot i que els àrabs feren les conquestes, els líders túrquics locals seljúcides, qarakhànides i gaznèvides van establir les seves dinasties governants, els perses samànides a l'Àsia central, i els auwàyhides a Pèrsia. Del al Les tropes d'Uqba ibn Nafi van entrar a Ifríqiya, nom donat a aquesta antiga província romana, però es va topar amb la resistència de Kusayla. El 683, en el moment d'una batalla terrible, Uqba va morir així com la immensa majoria dels seus soldats. Kusaila va marxar llavors a Kairuan, i regnà allà prop de cinc anys, però reforços vinguts de Síria van destituir al rei. La conquesta del Magrib va prosseguir i de seguida un nou atac va conquerir la regió d'Aurès; la reina Dihya (Kahena) va arribar a reunir diverses tribus amazigues i va rebutjar provisionalment els soldats musulmans fins a la Tripolitània (l'actual Líbia). Cartago és pres l'any 698, la resistència fou dominada a partir del 702 i Àfrica del Nord és oficialment conquerida l'any 711. El mateix any, els primers contingents amazics van entrar a Andalusia, dirigits per Tàriq ibn Ziyad, i poc després es produeix la fallida invasió de la Gàl·lia. En la fase d'organització militar de la conquesta, va substituir l'administració d'un territori encara parcialment insubmís i convertit. Les poblacions afroàrabs d'Àfrica de l'Est que comerciaven des de feia segles amb els àrabs es van islamitzar des del . La cultura suahili és alhora el fruit d'aquest mestissatge i de la islamització de la regió. Durant el , els musulmans van atacar el centre d'Itàlia, i establiren una base a la riba del Garigliano d'on foren expulsats el 915, van atacar Sicília, on romangueren en l'emirat de Sicília fins a la conquesta normanda d'Itàlia meridional i el 1015, Sardenya, d'on foren desallotjats ràpidament. Europa Des del , l'imperi islàmic s'estenia de la península Aràbiga fins a la península Ibèrica. L'expansió de l'islam es fa segons el principi de la guerra santa o gihad, concepte expressat per Agustí d'Hipona. Fer la guerra per la veritable fe, el cristianisme per Agustí d'Hipona, l'islam per Mahoma, encara que s'hi pugui establir una equivalència, no prenen el terme ni la idea d'Agustí d'Hipona sinó de l'Alcorà, en què el terme apareix en la fórmula «esforç en el camí de Déu», en el sentit d'esforç per fer regnar els drets de Déu, és a dir, per defensar l'islam. Si bé en els primers segles de l'era cristiana no hi va haver guerres de conquestes dutes explícitament en nom de la fe cristiana, sí que n'hi va haver en nom de la fe islàmica. Aquesta terra, llavors cristiana, havia estat desgastada per les lluites intestines derivades contra l'heretgia (arrianisme a la península Ibèrica i donatistes al Magrib) i, a causa d'això, havia estat llargament perseguida pel poder imperial, la qual cosa explica l'acollida fàcil per als conqueridors, almenys a l'Àfrica del Nord. Hispània va esdevenir el país de l'Àndalus durant 800 anys. En canvi, els corrents del cristianisme van considerar primer molt negativament l'emergència de l'islam. Aquesta nova religió posava obstacles a la seva reivindicació d'universalisme (catòlic vol dir 'universal'), i les referències als missatges de la Bíblia hi apareixien, així com en els jueus, més aviat com una heretgia cismàtica (per als corrents que utilitzen aquest concepte) que com un reconeixement. La referència al missatge cristià utilitzada en l'Alcorà havia arribat a Mahoma per cristians monofisistes o nestorians, és a dir, pels corrents titllats d'herètics pels concilis de Nicea i de Constantinoble, bandejats per aquestes reunions conciliars de l'Imperi Romà. L'islam apareixia davant d'ells com una forma de competència lleugera, compartint el seu reconeixement a un Déu únic, però refutant en canvi la idea de trinitat. Fins a l'arribada dels turcs (Imperi Seljúcida), però, la convivència a Jerusalem seria sense dificultats majors, tot i les invasions repetides cap a Europa realitzades per tropes musulmanes que apel·laven a l'islam. La situació va canviar totalment amb l'ocupació turca, que va prohibir als cristians el pas cap als llocs sants. Una forta tensió es va crear llavors entre cristians i musulmans. Per a l'Occident cristià, els musulmans es van convertir en els infidels per excel·lència, i Mahoma (d'on ve la deformació Mafumet) és la imatge d'un dimoni pèrfid, que predica en nom de Déu per desviar els fidels de la veritable fe. De vegades fou assimilat a l'Anticrist, de vegades més simplement recordaven les paraules que els evangelis atribueixen a Jesús i que advertien contra profetes falsos que vindran després d'ell. Des del costat musulmà, es van establir les mateixes acusacions. La conquesta islàmica, com més tard ho seran les croades, era motivada de fet també: Pels caps de guerra, pels desitjos d'estendre el seu territori. Per les poblacions preparades amb aquesta finalitat, per una necessitat percebuda de difondre la veritable fe. L'apogeu de la civilització musulmana (en termes de desenvolupament científic i tècnic) se situa entre els segles i . Els beneficis culturals i tècnics obtinguts pels territoris occidentals gràcies a l'expansió musulmana són objecte de debat entre els historiadors especialitzats. Els progressos són tals, que es pot parlar d'un primer renaixement, molt anterior al fenomen que s'efectuarà a Itàlia durant el . Els conqueridors no són els autors, sinó que van rebre aquests coneixements de països d'antiga civilització que van conquerir per força: (Síria, Líban, Egipte, Mesopotàmia (l'Imperi sassànida), la província romana d'Àfrica). Europa té, llavors, prop de dos segles de retard sobre el món musulmà, encara que ciutats com Venècia (República de Venècia) van tenir sobre això una situació extraordinària. La impremta vindrà després per invertir el sentit de la diferència cronològica. Des del Renaixement, els progressos en termes de desenvolupament científic i tècnic, així com els beneficis culturals abans esmentats, es generaran en la direcció contrària i el món islàmic quedarà endarrerit pel que fa a l'occidental, invertint la situació. Més que la victòria del 732 de Carles Martell, que va rebutjar la invasió en la Batalla de Poitiers (732), fou el fracàs del setge de Constantinoble el que va frenar l'avanç dels exèrcits àrabs. Els establiments moros perduraran molt de temps, com testifica la toponímia de Ramatuelle, una ciutat de Provença al sud de França, nascuda de Rahmat Allah, la gràcia de Déu. Coneixerem el moviment invers de guerra just també, alguns segles més tard, en la conquesta cristiana de la península Ibèrica, que veritablement es va presentar en la Batalla de les Navas de Tolosa, la primera victòria d'aquesta campanya, i es conclourà al per la conquesta de Regne de Granada el 1492. Conquesta otomana Al , va començar l'avanç dels pobles turcomongols de la regió de les muntanyes (massís de l'Altai) i del llac Baikal) cap a l'oest; aquests pobles progressivament es van islamitzar. Més tard, a causa del reforç fet pel califa abbàssida per frenar les revoltes del , l'islam es va estendre a l'Àsia Menor i a l'Índia. Un príncep afganès convertit a l'islam va instaurar un soldanat a l'Índia. Hi havia diferents famílies influents en les tribus turques a l'Àsia Menor, i la família Osman, instal·lada a prop d'Istanbul, va emprendre la conquesta de l'Àsia Menor i dels Balcans. Constantinoble fou conquerida l'any 1453, i poc després va caure el poc que quedava de l'Imperi Romà d'Orient, l'hereu de l'Imperi romà. L'expansió de l'islam a Europa es va deure a les reeixides campanyes militars que va portar a terme l'Imperi Otomà, i va islamitzar sobretot els albanesos i els eslaus de Bòsnia. Època contemporània L'islam és avui la religió més seguida després del cristianisme. Inclou 1,3 milers de milions de creients, sobre el 20% de la població mundial. L'islam continua la seva expansió a l'Àfrica, en una progressió constant cap al sud del continent. Encara que la colonització europea era cristiana des de la seva independència, una part dels països de l'Àfrica negra van privilegiar més les relacions amb els països àrabs musulmans abans que amb els antics colonitzadors. La facilitat de difusió de l'islam a Àfrica s'explica bastant pel fet que siguin els països africans veïns els que aporten la religió i no evangelitzadors colonitzadors blancs, com en el cas del catolicisme. Aquesta expansió és també font de tensions i de conflictes. A Costa d'Ivori o a Nigèria, per exemple, l'oposició entre les poblacions musulmanes al nord del país i les poblacions cristianes del sud alimenta una inestabilitat permanent que pot anar fins al conflicte armat a escala nacional (Costa d'Ivori) o atacs i represàlies a les regions «mixtes» (Nigèria). A les qüestions religioses s'incorporen, però, interessos econòmics i polítics (repartiment de les riqueses i del poder polític) en la gènesi dels enfrontaments. La difusió de l'islam fora del món arabomusulmà tradicional s'explica, en part, pel creixement dels fluxos migratoris a partir dels països de religió i de cultura musulmana. És el cas en els països occidentals on la immigració de poblacions musulmanes es va desenvolupar des dels anys 1950. No obstant això, aquesta immigració no sembla influir en el nombre de conversions de la població local. L'islam continua també la seva difusió cap a l'est d'Àsia. A Indonèsia, particularment, l'islam va arribar per comerciants indis i xinesos que feien escales als ports de Java i de Sumatra com a mínim des del , va tenir una progressió més aviat lenta. En els nostres dies, el 88% de la població indonèsia és registrada com a musulmana. Referències Bibliografia Vegeu també Història de la civilització islàmica. Món islàmic. Enllaços externs Les particularités de l'islam au Maghreb , per Paul Balta, Antic director del Centre d'estudis de l'Orient contemporani de la universitat de París III-Sorbonne Nouvelle. Les particularités de l'islam marocain , per Bernard Lugan, mestre de conferències de la Universitat de Lió III. Textos sobre l'islam, les conquestes musulmanes i la societat musulmana . Mapa interactiu de l'expansió musulmana (632-733 dC). Nacimiento y expansión del Islam Revista Alif Nûn núm. 59, abril de 2008. La historia con mapas. La història amb mapes - L'expansió de l'islam.