text: El go (; japonès: 囲碁, igo; coreà: 바둑, baduk; significat aproximat: 'joc d'encerclar') és un joc d'estratègia de tauler per a dos jugadors originari de la Xina, on es va desenvolupar entre els anys 2000 i 200 aC. És molt popular a l'Àsia oriental (sobretot a la Xina, Corea i Japó), però cada vegada més també arreu del món. Els dos jugadors situen alternativament peces blanques i negres, anomenades «pedres», en les interseccions buides (anomenades «punts») d'una quadrícula de 19×19 línies (els jugadors principiants sovint juguen en taulers petits de 9×9 i/o 13×13). L'objectiu del joc és utilitzar les pedres pròpies per a envoltar una àrea total («territori») més gran que la de l'oponent. Una vegada col·locades al tauler, les pedres no es poden moure, però sí que es poden retirar si són capturades; per a fer-ho, cal envoltar una pedra o grup de pedres contràries ocupant tots els punts ortogonalment adjacents («llibertats»). Els jugadors continuen d'aquesta manera fins que cap jugador vol fer un altre moviment; el joc no té condicions especials per finalitzar. Quan el joc s'acaba, es compta el territori, les pedres capturades i el komi per tal de determinar el guanyador. El joc també es pot guanyar en el cas que l'oponent abandoni. Història del go El nom original del joc, en xinès, és 圍棋 (trad.) ó 围棋 (simpl.) wéiqí (pronunciat Ueitxíi). En japonès és 囲碁 igo i en coreà 바둑 baduk. El nom go, conegut a Occident, és la pronunciació japonesa de la paraula xinesa qí (pronunciada txíi), que podria traduir-se per joc de tauler. Wei vol dir 'voltar, envoltar o bloquejar', i en aquest «joc de tauler d'envoltar», precisament, es tracta de voltar o envoltar territoris entre dos contrincants. A Corea es diu Txin, txi, xu, jua, o sigui, tocar algun instrument musical, jugar al go, escriure amb bona cal·ligrafia i saber pintar algun quadre. Aquestes eren les habilitats bàsiques que devia dominar qualsevol intel·lectual de l'antiga Xina. Segons la llegenda xinesa, va ser l'emperador Yao (entre els anys 2357 i 2255 aC) qui va inventar l'uei-chi, i ho va ensenyar al seu fill Txu-tant per entrenar-lo a governar el país. Altres versions de la mateixa llegenda difereixen lleugerament: l'emperador va demanar a un dels seus consellers que inventés un joc per desenvolupar la capacitat mental del seu fill, que era una mica retardat. Alguns historiadors creuen que almenys a la dinastia Zhou (1134-247 aC) ja existia aquest joc, encara que de forma rudimentària, ja que en els llibres de Confuci (551-497 aC) ja se'n parlava. Fins als primers anys de l'època dels Tres Regnes (cap als volts dels anys 220-226 de l'era cristiana) en el Tractat de les arts es deia que el «qí» tenia 17 línies horitzontals i 17 de verticals. Però després d'uns sis-cents anys, al final de la dinastia Tang, al , es deia que el tauler tenia ja 19 línies. I des d'aleshores no ha sofert cap canvi. El «qí» va ser sempre un joc de les classes intel·lectuals i governants de l'antiga Xina. Mai ha estat popularitzat per a la gent plana. Per la seva semblança a la guerra, també va ser un dels jocs preferits dels militars. Segons un llibre escrit a la dinastia Suei, l'emperador Liang O-tu (502-549 de l'era cristiana) va redactar un tractat de «qí» i el va incloure en la Gran estratègia, obra mestra de l'art de la guerra, estudi obligatori per a tots els comandaments militars de l'exèrcit. El «qí» va ser introduït al Japó cap a l'any 735 de la nostra era per un bonze budista japonès anomenat Kibi Dajin, i ha tingut una acollida molt favorable en aquest país. Al començament va estar restringit als ambients cortesans, però a poc a poc es va divulgar entre els samurais, budistes, xintoistes. El Japó va ser el primer país que va establir un sistema de jugadors professionals, fa 400 anys. La famosa Acadèmia Japonesa del Go «Nihon Ki-in», una espècie d'autoritat acadèmica i federativa, va ser fundada el 1924. Les seves funcions fonamentals consisteixen a ensenyar l'art del go, supervisar les competicions públiques i concedir títols de categoria a professionals i afeccionats. Les categories es classifiquen en nou graus superiors o «dan» i nou d'inferiors. L'Acadèmia també concedeix títols especials als veritables campions, per exemple, el Hon in-bo (Campió Nacional) i el Mei jin (Gran Mestre). S'estima que és jugat per uns cinquanta milions de persones en el sud-est asiàtic. Normalment s'aprèn a jugar en la infància. Es juga al go a les escoles, als menjadors de les empreses, i en llocs especials anomenats «Salons de go». S'hi juga per plaure, per estimular la ment, o —en el cas dels jugadors professionals— per premis substanciosos. Encara que el joc del go va ser descrit pels viatgers europeus que van anar a l'extrem orient durant el , no es va començar a jugar a Europa fins al 1880. Així i tot, el joc s'ha anat estenent lentament. El 1958 es va jugar el primer campionat d'Europa. Avui en dia es juga al go en tots els països europeus, si bé el nivell de joc està significativament per sota del dels professionals orientals. Els millors jugadors europeus acudeixen al Japó a estudiar el joc. Actualment, el go ha tingut una notable revifada al Japó, en part gràcies a l'anime Hikaru no Go. Equip Tauler El tauler del joc —comunament anomenat goban, pel seu nom en japonès— fa generalment entre 45 i 48 cm de llarg i 42 i 44 cm d'ample. Els taulers xinesos són una mica més grans, ja que les pedres amb què s'hi juga també són una mica més grans. El tauler no és quadrat: hi ha una relació 15:14 entre llarg i ample. Hi ha dos tipus principals de tauler: el tauler de taula, similar a l'utilitzat en altres jocs com els escacs, i el tauler de terra, que es troba directament en el terra, ja que disposa de la seva pròpia base. Al tauler hi ha dibuixades 19×19 línies (horitzontals i verticals) formant quasi quadrats (o quadrats per simplificació), però també s'utilitzen versions més petites (principalment les mides 9×9 i 13×13) per iniciar-se al joc o estudiar estratègies, mai per competir. És important remarcar que no es compten els quadrats sinó les línies, ja que són elles les que serveixen de suport al joc, contràriament a altres jocs molt coneguts com els escacs o les dames. El tauler japonès tradicional té entre 10 i 18 cm de gruix, i és de terra. Preferiblement es fabrica amb fusta de Kaya, sent utilitzada fusta de fins a 700 anys d'antiguitat per fer els taulers més fins. La fusta d'un altre arbre, Califòrnia Torrey, s'utilitza també per a la fabricació de taulers, ja que és menys costosa. Els recursos naturals del Japó han estat incapaços de produir suficient fusta d'ambdós tipus d'arbre per cobrir l'elevada demanda: els arbres han de tenir diversos centenars d'anys de vida per créixer a la mida suficient, i actualment és molt rar trobar exemplars amb l'edat i qualitat requerits. Al Japó, està prohibida la tala d'arbres de Kaya vius, ja que l'espècie està protegida: l'arbre ha de morir de causes naturals abans de poder ser tallat. Degut a tot això, el preu d'un tauler de fusta genuïna de Kaya sobrepassa els 10.000 dòlars, arribant en alguns casos a sobrepassar els 60.000. Altres fustes, menys costoses, s'usen freqüentment en la fabricació de goban de qualitat, incloent la d'Hiba (Thujopsis dolabrata), la Katsura (Cercidiphyllum japonicum), la Kauri (Agathis), i la Shin Kaya (varietats de Picea, generalment d'Alaska, Sibèria i la província de Yunnan a la Xina). Des dels anys 2000, alguns taulers s'han fabricat a base de bambú. Són molt resistents i tenen una estètica única, a més de ser relativament econòmics. També n'hi ha de plàstic, magnètics o plegables (de viatge). Pedres Un equip complet de pedres de go (goishi) normalment està format per 181 pedres negres i 180 de blanques. Atès que una graella de 19×19 té 361 punts, hi ha prou pedres per cobrir el tauler; hi ha una pedra negra de més, ja que és la del jugador que mou primer. Hi ha dos tipus principals de pedres: convexes, on un dels costats és pla, i biconvexes, en el qual ambdós costats tenen una curvatura semblant. Cada tipus té avantatges i desavantatges: les pedres convexes, posades amb el costat pla cap al tauler, són menys proclius a moure's de posició si el tauler és pertorbat. A més, durant l'anàlisi de després dels jocs, els jugadors poden provar variacions posant les pedres al revés, fent més simple recordar després les posicions originals. D'altra banda, és més fàcil retirar pedres biconvexes del tauler en finalitzar la partida. Les pedres tradicionals japoneses són biconvexes, fabricades de petxina de cloïssa (blanques) i d'esquist (negres). La pissarra clàssica utilitzada era normalment minada a la Prefectura de Wakayama, i les petxines eren de cloïsses Hamaguri. Tanmateix, a causa de l'escassetat d'aquest tipus de cloïsses al Japó, les pedres són freqüentment fabricades amb petxines cultivades a Mèxic. Històricament, les pedres més valuoses que hi ha hagut eren fetes de jade, i eren generalment brindades a l'emperador regent com a regal. A la Xina, el joc normalment es porta a terme amb pedres convexes fabricades mitjançant la sinterització d'un compost anomenat yunzi. El material prové de la província de Yunnan, i la seva composició exacta és secreta. El procés de fabricació de les pedres existeix des de la Dinastia Tang i, després de perdre's en els anys 1920 durant la Guerra Civil xinesa, va ser redescobert en els anys 1960 per la companyia de Yunzi actualment regida per l'Estat. El material és apreciat pels seus colors, l'agradable so que fa al tocar el tauler, i el seu baix cost comparat amb altres materials com pissarra i petxina. Les pedres tradicionals es fabriquen de manera que les pedres negres siguin lleugerament més grans que les blanques, amb la finalitat de contrarestar una il·lusió òptica creada pel contrast de colors que fa que les pedres blanques es vegin sobre el tauler lleugerament més grans que les negres. Bols Els bols per a les pedres tenen forma d'esfera aplanada. Generalment, la seva tapa es volteja a l'inici de cada joc per posar-hi les pedres capturades durant la partida. Els bols xinesos són lleugerament més grans i arrodonits, un estil conegut al Japó com Go Seigen. Els bols Kitani japonesos tendeixen a tenir una forma més propera a la del got d'una copa de brandi. Els bols generalment estan fets de fusta tornejada. La fusta de xicranda és el material tradicional per fer els bols japonesos, però és molt costós; la fusta del ginjoler xinès és un substitut comú per aquesta. Altres materials comuns per a la fabricació de bols xinesos inclouen fusta laca, ceràmica, pedra i palla teixida, i rotang. Els noms donats als estils de bol, Go Seigen i Kitani, brinden homenatge a dos jugadors professionals de go del , de nacionalitat xinesa i japonesa, respectivament, als quals es fa referència com els «pares del go modern». Joc competitiu Classificació dels jugadors En el go, el rang d'un jugador indica la seva habilitat amb el joc. Tradicionalment, els rangs es mesuren mitjançant un sistema de graus de kyu i dan, un sistema que també ha estat adoptat per diverses arts marcials. Recentment, sistemes de qualificació matemàtics similars l'Elo han estat adaptats pel seu ús amb el go. Aquests sistemes de qualificació sovint ofereixen un mecanisme de càlcul equivalent al kyu o el dan. Els graus de kyu (abreujats k) són considerats graus d'estudiant. El seu nombre disminueix a mesura que el nivell de joc augmenta, de manera que el 1r kyu és el grau de kyu més fort. Els graus de dan (abreujats d) es consideren graus de mestre, i s'incrementen de 1r a 7è dan. Els jugadors professionals obtenen un grau especial de dan, el dan professional (abreujat p), el màxim grau és el 9è dan. Quan es juguen partides amb handicap, un grau de diferència equival a una pedra d'avantatge pel jugador més feble. Pels graus professionals, tres graus de diferència equivalen a una pedra. Els reglaments per la competició Els reglaments que s'apliquen durant els tornejos i les competicions de go han de manejar factors que puguin influir en el desenvolupament de les partides. Aquestes regles poden diferir entre esdeveniments. Algunes de les regles que poden influenciar el joc són els punts de compensació (komi), l'ús del handicap i el control del temps. Generalment, els tornejos de go es duen a terme amb la utilització de sistemes de classificació com el McMahon, el suís, el de lliga i el d'eliminació directa. Particularment, alguns tornejos combinen diversos sistemes, com els de lliga i eliminació directa. Els reglaments dels tornejos també poden tenir en compte detalls com els punts de compensació i l'aplicació de la regla del superko. Els punts de compensació, anomenats komi, compensen el segon jugador per l'avantatge del moviment inicial del seu oponent. Els tornejos comunament utilitzen una compensació d'entre 5 i 8 punts, més mig punt addicional per prevenir empats. El superko, per la seva banda, evita que una partida pugui quedar atrapada indefinidament en un mateix patró de jugades. La regla del ko impedeix que un moviment causi que el tauler torni a la posició immediatament anterior a la que es trobava. No obstant això, existeixen posicions més complexes que causen que una posició es torni a repetir després de diverses jugades. Per prevenir això, la regla del ko pot estendre per tal d'impedir la repetició de qualsevol posició prèvia. Les sis regles del go 1. El tauler de go consisteix en una xarxa amb 19 línies horitzontals, i 19 de verticals. Per principiants, o per partides ràpides, es pot jugar amb taulers de 13×13 o de 9×9, amb les mateixes regles. A l'inici de la partida el tauler està buit. Les negres juguen primer. Després ambdós jugadors juguen alternativament. Una jugada consisteix a posar una pedra en una intersecció buida. 2. Quan un jugador fa una jugada que priva la seva última llibertat a una pedra o formació de l'oponent, ha de treure les pedres envoltades del tauler i guardar-les separadament fins al final de la partida (En els exemples usarem, sempre que sigui possible, una grandària de tauler reduït de 9×9, utilitzat normalment per ensenyar als principiants). Les figures de dalt mostren l'abans i el després de les captures. Es poden veure exemples de captura en el centre del tauler, en les vores i en el cantó. El jugador que captura es queda amb les pedres de l'adversari per comptabilitzar-les al final de la partida. 3. No està permès de fer una jugada ocupant l'última llibertat a l'interior d'una formació enemiga (suïcidi), llevat que aquesta jugada capturi una o més pedres enemigues. Noteu que hi ha sistemes de regles on aquesta regla no és prevista (regles neozelandeses i ING). Exemples: 4. No es pot repetir una situació anterior del taulell. Aquesta regla serveix únicament per evitar que en una posició com la del diagrama, Blanc i Negre capturin i recapturin indefinidament la pedra marcada; cal jugar a una altra banda del tauler abans de recapturar la pedra en situació de ko. Vegeu Ko per a més informació sobre aquesta regla. 5. En lloc de posar una pedra, un jugador pot passar (perdre un torn). Quan els dos jugadors passen consecutivament s'acaba la partida. 6. Una vegada finalitzada la partida, es retiren les pedres mortes de cada bàndol i s'afegeixen a les capturades. Regles japoneses de puntuació Cada jugador rep un punt per cada intersecció buida dintre del seu territori, més un punt per cada pedra capturada a l'adversari. Qui obtingui major puntuació guanya. A la dreta es pot veure un exemple de final de partida en un taulell de 9×9. Durant la partida les negres van capturar 1 pedra blanca. Les blanques van capturar 2 pedres a les negres. Ja s'han retirat les pedres mortes d'ambdós bàndols, que van ser 6 de negres i 9 de blanques. Així doncs, les negres han fet 1 + 9 = 10 presoners; les blanques han fet 2 + 6 = 8 presoners. En la figura de la dreta (puntuació) s'han marcat amb punts blancs el territori de les blanques, i amb punts negres el territori de les negres. Les dues interseccions que no tenen color són públiques, no pertanyen a cap jugador (s'anomena dame). Els punts per territori per a les negres són 19, i per a les blanques, 15. La puntuació total per a les negres serà: 19 + 10 = 29. La puntuació total per a les blanques serà: 15 + 8 = 23. Així doncs, guanyen les negres per 6 punts. Existeix una regla especial per puntuar, el komi, que dona punts a Blanc com a compensació pel desavantatge que suposa que comenci jugant Negre. Terminologia Goban- Nom que se li dona al tauler de go. Pot ser de 9×9, de 13×13 i 19×19 línies. Altres dimensions són poc usuals. Sente- Iniciativa. Bàsicament és a qui li toca jugar. Jugada que obliga a respondre a l'oponent. Degoteig- El contrari de Sente. Jugada defensiva que no obliga a respondre a l'oponent. Tenuki- No respondre a una jugada de Sente; generalment per no considerar-se tan important al moment. Keim- Salt de Cavall. Formació de dues pedres separades. Una forma de connexió. Ogeima- Gran salt de cavall. Formació de dues pedres separades. Una forma de connexió. Ozaru- Salt del mico. Formació de dues pedres separades en un vessant. Una forma de connexió. Iken-Tobi- Salt d'un punt. Formació de dues pedres separades. Una forma d'extensió. Niken-Tobi- Salt de dos punts. Formació de dues pedres separades. Una forma d'extensió. Atari- Una pedra o una formació es troben en 'atari' quan estan sota amenaça de captura immediata (de manera semblant a l'escac dels escacs). La possibilitat d'avisar el contrari sobre tals situacions, dient simplement 'atari' és quelcom que ha de ser acordat abans de començar a jugar. És costum anunciar 'atari' als nouvinguts. Joseki- Seqüència de jugades que generen un resultat equitatiu, generalment en les cantonades. Kakari- Atac a la cantonada. Hoshi- Estrella. Els punts remarcats en el goban. Posició 4.-4., i en el centre de les quartes línies. Shicho- Escala. Seqüència de captura bàsica. Geta- Xarxa Formació de captura bàsica. Ko- Eternitat. Sisena regla de go. Kiri- Cort. Divisió de grups. Komoku- Punt 3-4.jugada d'obertura més popular actualment. Takamoku- Punt 4.-5.. Mokuhazushi- Punt 3.-5.. Sans- Punt 3.3. Shimari- extensió des d'una cantonada. Tsuke- Cop. Defensa de contacte, col·locar una pedra al costat d'una altra. Komi- Avantatge que se'ls dona a les blanques per començar últim, actualment és de 6,5 al Japó/Korea. Kosumi- Moviment diagonal a una altra pedra, molt utilitzat en un antic joseki del komoku per Shusaku. Tinguin- Terra. L'estrella del centre del tauler s'anomena tinguin. BYO-yomi- Mort sobtada. En acabar el temps base del qual disposes entres en BYO yomi, es tindrà un temps concret per a cada moviment en comptes d'un global. Ají- Literalment, 'gust'. Es diu que una posició té «té mal ají» quan existeixen amenaces latents que l'adversari pot aprofitar quan es donin les condicions apropiades. D'aquí el del mal gust. Atsumi- Solidesa, força. Grup sòlid sense debilitats o defectes. Boshi- Literalment, 'barret'. Jugada feta a una línia d'una pedra enemiga, prevenint la seva fugida o expansió cap al centre del tauler. BYO-yomi- Temps extra donat a un jugador, una vegada se li ha acabat el temps reglamentari, per efectuar un nombre limitat de jugades. Per exemple, 2 minuts per a realitzar 10 moviments. Chub- Mig joc. Dame- Punt neutral entre les posicions de blanc i negre que no té valor territorial, per la qual cosa és indiferent qui l'ocupa. Aquests punts s'omplen al final de la partida per facilitar la delimitació dels territoris i el còmput dels punts. Dan- Categoria donada als jugadors més forts. Els donen amateur van des d'1-donen fins a 7-donen, i els professionals des 1-donen a 9-donen. Dang- Grup de quatre pedres formant un quadrat. Es considera pèssima forma. Furikawari- Intercanviar, un grup de l'altra, influència per punts, etc. Fuseki- Obertura. La primera fase de la partida. Geta- És una captura local, en la qual les pedres involucrades queden confinades i amb dues o tres llibertats, però no poden escapar i queden presoneres. Goke- Bol o recipient per a les pedres de go, també anomenat goki. Hamari- Acció de caure en una trampa parada pel rival. Hamete- Jugada tramposa que si es respon bé no beneficia qui la va fer (fins i tot pot perjudicar), però si es respon malament normalment causa grans pèrdues a la «víctima». Hanami-ko- Un ko en què un dels jugadors té poc a perdre, i l'altre, molt. Hane- Jugada en diagonal a una pedra pròpia, estant les dues en contacte amb una pedra enemiga. Hasami- Atac en pinces. Jugada feta contra un kakari impedint una extensió sobre el lateral. Haia-go- Partida ràpida. Honto- La jugada correcta en una posició local determinada, que no deixa debilitats que puguin ser aprofitades pel rival més tard. Insei- Estudiant o aprenent que aspira a convertir-se en jugador professional de go. Ikken-Tobi- Salt d'una línia. Jigo- Empat en el resultat d'un partit. Kakari- Atac a la primera jugada feta pel rival en un racó. Kake- Enfonsar, pressionar cap avall Keim- Jugada que estableix una configuració similar al salt del cavall a escacs. Kikashi- Una jugada forçada, amenaçant, que obliga el rival a respondre. Normalment es fa fora del flux principal de joc; per utilitzar-lo en un altre moment del partit i conservar la iniciativa. Kiri- Tall. Komi- Puntuació addicional atorgat a blanc per compensar el fet que negre juga primer. El valor del komi sol ser de 5,5 punts al Japó. Kosumi- Extensió en diagonal. Kyu- Categoria donada als jugadors que encara no han arribat a donen. Comença a 35-kyu i finalitza l'1-kyu. Miai- Dos punts d'aproximadament el mateix valor. Si es juga en un d'ells, l'oponent jugarà en l'altre. Moyo- Ampli esbós territorial, encara no assegurat. Nigiri- Sistema de sorteig per determinar qui jugarà amb negres. Ogeima- Gran Keim. El mateix que el Keim, però una intersecció més llarga. Osae- Bloqueig. Jugada feta en contacte amb un una pedra enemiga, evitant que s'estengui. Seki- Situació de dos grups sense dos ulls, en què cap dels dos jugadors vol jugar perquè si ho fes, el seu grup moriria. Semeai- Una lluita o carrera d'entre dos grups per vida i la mort, en el qual la quantitat de llibertats disponibles de cadascun determina el resultat d'aquesta. Shicho- Escala. Situació en què un jugador dona ataris consecutius en ziga-zaga a un grup de pedres fins que es topen amb la vora del tauler o una pedra enemiga i són capturades. Shimari- Formació de dues pedres que tanquen un racó. Tesuji- La jugada més efectiva en una posició local. Tsuke- Jugada feta en contacte amb una altra o altres del contrincant. Uttegaeshi- Jugada difícil de visualitzar, significa sacrificar una pedra per reduir el nombre de llibertats del grup i capturar. Molts grups de pedres aparentment assegurances poden ser capturades amb aquesta tècnica. Yosu Miru- És una jugada astuta, de prova, per avaluar la capacitat de resposta del rival. Wariuchi- Jugada feta a la tercera línia enmig de dues posicions enemigues amb la possibilitat de fer una extensió de dos punts cap a qualsevol dels dos costats. Watari- Jugada que es fa a la primera o segona línia per connectar dos grups. Yose- Etapa final de la partida, quan han acabat les escaramusses d'atac i defensa de grups i només resta tancar els territoris. A la literatura, la televisió i el cinema A part dels llibres estudiosos sobre el joc, el go i la seva estratègia han estat objecte de diversos treballs de ficció, com Meijin («El mestre de go») del Premi Nobel Yasunari Kawabata i La Joueuse de Go («La jugadora de go») de Shan Sa. També hi ha altres llibres que han fet servir el go com a tema principal o com a element menor de la trama. Per exemple, la novela Shibumi de «Trevanian», publicada l'any 1979, es desenvolupa al voltant del joc i fa servir metàfores sobre el go. Amb el nom de «Weiqi», també apareix de manera apreciable a la novel·la «Jian» d'Eric Van Lustbader, publicada l'any 1986. De la mateixa manera, el go s'ha fet servir com a element de la trama al cinema, en pel·lícules com π, Una ment meravellosa i Tron: Legacy. També apareix a Wú Qīngyuán, una biografia del jugador professional de go, Go Seigen. Al film «Els valents» de King Hu, els personatges tenen un codi de color com si fossin peces de go (negre o ombres negres pels xinesos, blanc pels invasors japonesos), els personatges fan servir taulers i pedres de go per fer el seguiment dels soldats abans de la batalla, i les batalles estan estructurades com si fos una partida de go. El go es fa servir com a dispositiu pel perfil dels criminals a l'episodi pilot de Criminal Minds, «Extreme Aggressor». A la sèrie de televisió Andromeda, diversos «flashbacks» revelaven qüestions sobre un dels personatges, relacionats amb el go. També apareix de manera significativa en manga japonesos i sèries anime, com Hikaru no Go, estrenada al Japó l'any 1998 i que va tenir un important impacte en la popularització del go, tant al Japó com a l'exterior, on es va traduir. Referències Vegeu també Joc reial d'Ur Variants del go Sistemes de rànquing en el go Handicap en el go AlphaGo Bibliografia Enllaços externs GoProblems: Problemes de go per a tots els nivells. Sensei's Library: Gran wiki sobre el món del go. GoBase: Partides jugades entre professionals, novetats del món del go a Corea, Japó, Xina, etc. Kiseido Go Server: Probablement, el servidor més popular per als jugadors de go occidentals. Existeix la "Sala Catalana", la "Sala Española" així com d'altres països i fins i tot sales d'alguns dels clubs. Jocs de tauler


source: wikipedia

text: La guanina és una base nitrogenada del grup de les purines, una de les cinc bases del codi genètic (ADN i ARN). Es representa amb la lletra G majúscula. També es considera un mineral, pertanyent a la classe dels substàncies orgàniques. La guanina s'anomena així perquè fou aïllada per primera vegada el 1844 a partir del guano, els excrements d'ocells marins que es fan servir com a adob. Entre 1882 i 1906, Emil Fischer en determinà l'estructura i també demostrà que l'àcid úric es pot transformar en guanina. En l'ADN, sempre s'aparella amb la citosina per mitjà de tres ponts d'hidrogen, la qual cosa fa estable la cadena. En deriven els nucleòsids guanosina (Guo) i desoxiguanosina (dGuo) i els nucleòtids guanilat (GMP) i desoxiguanilat (dGMP). La guanina ocorre en els excrements de diversos animals, com les aus. En els dels àcars constitueix un al·lergogen que causa malalties com la rinitis o la faringitis. Referències Bases nitrogenades Estimulants del sistema nerviós central Minerals orgànics


text: La genòmica és l'estudi del genoma d'un organisme i de la seva funció. El genoma d'un organisme és la seqüència d'ADN corresponent a un conjunt complet de cromosomes en un individu típic, incloent gens i ADN sense funció codificadora. La genòmica es desenvolupà als anys 80 i sobretot als 90, amb els projectes de seqüenciació dels genomes de diverses espècies, inclòs el de l'home (completat el 2001). La genòmica té gran rellevància en diverses branques de la biologia. Per exemple, la comparació dels genomes d'espècies diferents aporta informació valuosa sobre l'evolució de les espècies (en aquest cas se sol seqüenciar l'ARN ribosòmic). En Medicina, es creu que la genòmica podria ser la base de molts mètodes de diagnòstic, i també podria generar nous tractaments per moltes malalties. Altres aplicacions són en agricultura i ramaderia (per exemple, organismes modificats genèticament). Des d'un punt de vista tècnic, els principals mètodes i eines utilitzats en genòmica són la bioinformàtica, l'anàlisi genètica, mesures d'expressió de gens i determinació de funcions de gens. Enllaços externs Número de Nature dedicat al genoma humà


text: El genoma és tot el material genètic contingut en els cromosomes d'un organisme en particular. El genoma de l'ésser humà conté 3000 milions de nucleòtids. El genoma es refereix només a l'ADN nuclear. Encara que el mitocondri conté ADN (ADN mitocondrial) i, per tant, gens, aquests no són considerats part del «genoma» (vegeu genoma mitocondrial). El terme diploide descriu el nombre complet de còpies del genoma d'una cèl·lula determinada. El genoma no analitza la diversitat genètica o el polimorfisme dels gens d'una espècie. Per exemple, en el genoma humà, la seqüència en principi podria ser determinada amb només la meitat de l'ADN d'una cèl·lula d'un individu. Per conèixer una variació particular o en malalties es requereix la comparació entre individus. Fites de la història del genoma 1866 Es publiquen les lleis de l'herència d'en Gregor Mendel a Proceedings of the Natural History Society of Brunn 1868 en Friedrich Miescher, biòleg suís, identifica l'ADN nuclear, nucleina Albrecht Kossel Descobreix els àcids nucleics. A aquest bioquímic alemany li va ser atorgat el Premi Nobel de Medicina el 1910 per les seves contribucions en el desxiframent de la química dels àcids nucleics i proteïnes, descobrint els àcids nucleics, bases en la molècula d'ADN, 1950 Alfred Hershey i Marta Chase utilitzen virus per confirmar que l'ADN és el material genètic. 1951 Primera proteïna seqüenciada: insulina. 1953 James Watson i Francis Crick posen al descobert l'estructura en doble hèlix de la molècula de l'àcid desoxiribonucleic (ADN). 1960 H.G.Khorana i M.W.Niremberg determinen el codi genètic. 1982 Fabricació del primer fàrmac basat en la tecnologia de l'ADN recombinant. 1985 Kary Mullis inventa la Reacció en cadena de la polimerasa. 1995 Primer genoma seqüenciat complet: Haemophilus influenzae. 1999 Primer cromosoma humà seqüenciat complet: el 22. 14 d'abril del 2003 Es completa la seqüència del genoma humà. Algunes dades que ja es van coneixent El genoma humà conté uns 3 000 milions de bases (A, C, T, i G) i uns 20 000 gens. Els gens contenen 3 000 bases de mitjana, però la mida varia molt d'un gen a un altre: el més gran conegut en l'ésser humà és la distrofina amb 2,4 milions de bases. La funció de més del 50% dels gens descoberts és desconeguda. El 99,9% de la seqüència del genoma humà és idèntica en tots els individus. Aproximadament, un 2% del genoma codifica instruccions de la síntesi proteica. Les seqüències repetides que no codifiquen proteïnes formen vora del 50% del genoma humà. Hi ha seqüències repetides que no tenen una funció directa, sinó que mantenen l'estructura i el dinamisme dels cromosomes. El cromosoma 1 és el cromosoma humà més gran (2968 gens) i el cromosoma Y, el més petit (231 gens). S'han identificat al voltant de 3 milions de localitzacions on existeixen diferències en les bases de l'ADN en humans, fet que promet revolucionar el procés de recerca de seqüències d'ADN relacionades amb malalties com les cardiopaties, diabetis, artritis i càncers. El genoma més petit, a part dels virus, és el de Mycoplasma genitalium. El genoma més llarg seqüenciat avui dia és el de Pinus taeda, amb 22180 milions de parells de bases. El genoma més llarg (encara no seqüenciat) és el de Paris japonica, amb més de 150 mil milions de parells de bases. Acceleració del genoma Gràcies a l'acceleració del genoma l'Homo sapiens ha estat capaç d'adaptar la seva conducta ràpidament d'acord amb les necessitats de canvi. Complexitat del genoma Mida d'algunes menes de genoma Les investigacions dutes a terme fins ara suggereixen que la complexitat del genoma humà no radica en el nombre de gens sinó en com part d'aquests gens són utilitzats per construir diferents productes en un procés que és anomenat alternative splicing (regulació gènica). Una altra raó important d'aquesta complexitat radica en el fet que existeixen milers de modificacions químiques per fabricar proteïnes així com del repertori de mecanismes que regulen aquest procés. De la mateixa manera que el llistat de les peces de la nau espacial Soiuz no indica el seu funcionament, la seqüència completa del genoma no permet determinar de quina manera el genoma d'una cèl·lula dirigeix l'activitat d'aquesta. Malgrat conèixer el llistat de «lletres» que hi ha en els cromosomes de les cèl·lules humanes, no se sap com aquest és capaç de controlar el desenvolupament d'un òvul fecundat fins a convertir-lo un ésser adult. Això explica el fet que una dècada després completar-se la seqüència del genoma humà, no hagi tingut lloc el miracle mèdic que alguns científics havien promès. Quins beneficis pot comportar l'estudi del genoma? Diagnòstic i prevenció de malalties hereditàries Tests genètics:Els tests basats en l'ADN són quasi el primer ús comercial i d'aplicació mèdic dels nous descobriments de la genètica. Aquests tests poden ser utilitzats per al diagnòstic de malalties, confirmació diagnòstica, informació del pronòstic, així com del curs de la malaltia, confirmar la presència de malaltia en pacients asimptomàtics i amb diferents graus de certesa, predir el risc de futures malalties en persones sanes i en la seva descendència. Vegeu Test genètic Estudi de susceptibilitat en les malalties Intervenció (tractament) sobre la malaltia: Possibilitats de desenvolupament de tècniques o per tractar malalties hereditàries. El procediment implica substituir, manipular o suplementar els gens no funcionals, per gens funcionals. En essència, la teràpia gènica és la introducció de gens a l'ADN d'una persona per tractar malalties. (vegeu:Teràpia gènica Farmacogenòmica (la possible creació de «fàrmacs a mida» del malalt). Altres possibles beneficis de la investigació genètica Medicina molecular Genòmica microbiana Valoracions de risc Bioarqueologia, Antropologia, Evolució i estudi de migracions humanes, paleogenètica, principalment a partir de l'ADN antic Identificació d'ADN Agricultura i bioprocessament Referències Vegeu també Exoma Genòmica


text: Federico García Lorca (Fuente Vaqueros, Granada, 5 de juny de 1898 – entre Víznar i Alfacar, Granada, 18 o 19 d'agost de 1936) va ser un poeta, dramaturg i prosista andalús, també conegut per la seva destresa en moltes altres arts. Adscrit a l'anomenada generació del 27, és el poeta de major influència i popularitat de la literatura espanyola del . Com a dramaturg, se'l considera un dels cims del teatre espanyol del , juntament amb Valle-Inclán i Buero Vallejo. Va morir executat l'any 1936 després de la revolta militar de la Guerra Civil espanyola, per la seva afinitat amb el Front Popular i per ser obertament homosexual. Biografia Va néixer i créixer al municipi de Fuente Vaqueros, Granada, en el si d'una família benestant, el 5 de juny de 1898, i va ser batejat amb el nom de Federico del Sagrado Corazón de Jesús García Lorca; el seu pare va ser Federico García Rodríguez (1859-1945), un hisendat, i la seva mare, Vicenta Lorca Romero (1870-1959), va ser la segona esposa del seu pare, mestra d'escola que va fomentar el gust literari del seu fill. Des dels 2 anys, segons un dels seus biògrafs, Edwin Honig, Federico García Lorca va mostrar la seva habilitat per aprendre cançons populars, i de ben petitet escenificava en miniatura oficis religiosos. La seva salut va ser fràgil i no va començar a caminar fins als quatre anys. Va llegir a casa seva l'obra de Víctor Hugo i de Miguel de Cervantes. Com a estudiant va ser irregular. De nen, el van posar sota la tutela del mestre Rodríguez Espinosa, a Almeria, ciutat en la qual va residir amb la seva família entre 1906 i 1909. Va iniciar el batxillerat de tornada a la seva província natal i va abandonar la Facultat de Dret de Granada per instal·lar-se a la Residencia de Estudiantes de Madrid (1918–1928); passat un temps, va tornar a la Universitat de Granada, on es va llicenciar en dret, encara que mai va exercir l'advocacia, ja que la seva vocació era la literatura. La ubicació meridional de Granada, on es trobava viva l'herència mora, el folklore, l'Orient i una geografia agresta, deixà empremta en tota la seva obra poètica, on els romancers i l'èpica es fonen de manera perceptible. Després de la seva mare, fou Fernando de los Ríos Urruti qui va estimular el talent del llavors pianista a favor de la poesia; així, el 1917 escriví el seu primer article sobre José Zorrilla, en el seu aniversari. Influïren en la sensibilitat del poeta en formació Lope de Vega, Juan Ramón Jiménez, Antonio Machado, Manuel Machado Ruiz, Ramón del Valle-Inclán, Azorín i el cançoner popular. Joventut i primeres obres El 1918 publicà el seu primer llibre Impresiones y paisajes, finançat pel seu pare. El 1920, s'estrenà en teatre la seva obra El maleficio de la mariposa, el 1921 es publicà Libro de poemas, i el 1923 s'escenificaren les comèdies de titelles La niña que riega la albahaca i El príncipe preguntón. El 1927, a Barcelona, va exposar per primer cop els seus quadres. En aquesta època freqüentà activament els poetes de la seva generació, molts d'ells matriculats en la Residencia de Estudiantes: Jorge Guillén, Pedro Salinas, Gerardo Diego, Dámaso Alonso, Rafael Alberti, i sobretot Buñuel, Dalí i Maruja Mallo, a qui després dedicà lOda a Salvador Dalí. El pintor, per la seva banda, pintà els decorats del primer drama del poeta: Mariana Pineda. El 1928 publicà la revista literària Gallo, de la qual només s'editaren dos números. El 1929 marxà a Nova York. Aleshores ja s'havien publicat, endemés dels ja esmentats, els seus llibres Canciones (1927) i Primer romancero gitano (1928). Aquesta última és la seva obra més popular i accessible. A Federico, el molestava molt que el públic el veiés com a gitano. Viatge a Nova York Del seu viatge i estada a Nova York sorgí el llibre Poeta en Nueva York. El 1930 anà a l'Havana, on escrigué part de les seves obres Así que pasen cinco años i El público. Aquell any tornà a Espanya, i fou rebut amb la notícia que a Madrid s'estava escenificant la seva farsa popular La zapatera prodigiosa. La Segona República i «La barraca» En instaurar-se la Segona República espanyola, Fernando de los Ríos Urruti fou nomenat ministre d'Instrucció Pública. Sota el patrocini oficial, Lorca fou encarregat de la companyia estatal de teatre «La Barraca», on gaudí de tots els recursos per produir, dirigir, escriure i adaptar algunes obres teatrals del segle d'or espanyol. Durant aquest període va escriure Bodas de sangre, Yerma i Doña Rosita la soltera. El 1933 viatjà a l'Argentina de la Dècada Infame per tal de promoure l'escenificació d'algunes obres seves per la companyia teatral de Lola Membrives i per dictar una sèrie de conferències, de tal manera que la seva estada fou un èxit: per exemple, la seva escenificació de La dama boba —oblidada durant molts anys, descoberta, editada i reeditada per la Universitat de La Rioja—, de Lope de Vega, va atraure més de seixanta mil persones. Fou cofundador l'11 de febrer de 1933 de l'Associació d'Amics de la Unió Soviètica, creada en uns temps en què la dreta sostenia un to condemnatori en relació amb els relats sobre les conquestes i els problemes del socialisme a l'URSS. Entre aquest any i 1936 escriví Diván de Tamarit, Llanto por Ignacio Sánchez Mejías, que va commoure el món de les lletres hispanes, La casa de Bernarda Alba i treballava ja en La destrucción de Sodoma quan esclatà la Guerra Civil espanyola. Guerra Civil i assassinat Els ambaixadors de Colòmbia i Mèxic van preveure que el poeta pogués ser víctima d'un atemptat en contra del seu càrrec de funcionari de la República, i li van oferir l'exili, però Lorca va rebutjar les ofertes i es va dirigir a la seva casa a Granada per passar l'estiu. En aquests moments polítics, algú li va preguntar sobre la seva preferència política i ell va manifestar que se sentia alhora catòlic, comunista, anarquista, llibertari, tradicionalista i monàrquic. De fet, mai es va afiliar a cap de les faccions polítiques i mai va discriminar o es va distanciar de cap dels seus amics per cap qüestió política. Va tenir una gran amistat amb el líder i fundador de la Falange Española, José Antonio Primo de Rivera, molt aficionat a la poesia. El mateix Lorca deia d'ell: Se sentia, com ell ho va dir en una entrevista a El Sol de Madrid poc abans de la seva mort, íntegrament espanyol. Després d'una denúncia anònima, el 16 d'agost de 1936 va ser detingut a la casa d'un dels seus amics, el també poeta i falangista Luis Rosales, que va obtenir la promesa de les autoritats nacionals que seria posat en llibertat «si no existia denúncia en contra seva». L'ordre d'execució va ser donada pel governador civil de Granada, José Valdés Guzmán, que havia ordenat a l'antic diputat de la CEDA Ramón Ruiz Alonso la detenció del poeta. Les últimes investigacions, com la de Manuel Titos Martínez, determinen que va ser afusellat la matinada del 18 d'agost de 1936, segurament per qüestions territorials, ja que alguns cacics, molt conservadors, tenien rancúnia al pare de Lorca perquè era un cacic progressista. En una entrevista al diari El Sol, havia declarat que «a Granada s'agita la pitjor burgesia d'Espanya», i això va ser la seva sentència de mort. Federico García Lorca va ser assassinat en el camí que va de Víznar a Alfacar, i el seu cos roman enterrat en una fossa comuna anònima en algun lloc d'aquests paratges amb el cadàver d'un mestre nacional, Dióscoro Galindo González, i els dels banderillers anarquistes Francisco Galadí Melgar i Joaquín Arcollas Cabezas, executats amb ell. La fosa es troba al paratge de Fuente Grande, al municipi d'Alfacar, província de Granada. L'escriptor, autor del Romancero gitano, fou assassinat per ser republicà i homosexual, considerat en aquella època com a delicte imperdonable. Herbert George Wells envià el despatx següent a les autoritats militars de Granada: La resposta al qual fou la següent: Després de la seva mort, es publicaren Primeras canciones i Amor de Don Perlimplín con Belisa en su jardín. Antonio Machado escriví el poema "El crimen fue en Granada" el 1937, al tema de la mort de Lorca. El 2009, en aplicació de la llei per a la recuperació de la memòria històrica aprovada pel govern de José Luis Rodríguez Zapatero, es decideix obrir la fossa on suposadament hi ha les restes del poeta. Tot i així, no s'hi va trobar res. La família va presentar escrits judicials per a investigar la seva mort així com per a trobar la fossa però fou rebutjat per un tribunal de primera instància, per l'Audiència Provincial de Granada i pel Tribunal Constitucional. Aquest últim per falta de transcendència constitucional. Obra L'univers lorquià es defineix per un palpable sistematisme: la poesia, el drama i la prosa s'alimenten d'obsessions -amor, desig, esterilitat- i de claus estilístiques constants. La varietat de formes i tonalitats mai atempta contra aquesta unitat, que té com a qüestió central la frustració. Estil Els símbols: d'acord amb el seu gust pels elements tradicionals, Lorca utilitza freqüentment símbols en la seva poesia. Es refereixen molt freqüentment a la mort, encara que, depenent del context, els matisos en varien força. Són símbols centrals en l'obra de Lorca: La lluna: és el símbol més freqüent en Lorca. La seva significació més freqüent és la de mort, però també pot simbolitzar l'erotisme, la fecunditat, l'esterilitat o la bellesa. L'aigua: quan corre, és símbol de vitalitat. Quan està estancada, representa la mort. La sang: representa la vida i, vessada, és la mort. Simbolitza també el fecund, el sexual. El cavall (i el seu genet): està molt present en tota la seva obra, portant sempre valors de mort, encara que també representa la vida i l'erotisme masculí. Les herbes: el seu valor dominant, encara que no únic, és el de ser símbols de la mort. Els metalls: també el seu valor dominant és la mort. Els metalls apareixen sota la forma d'armes blanques, que comporten sempre tragèdia. La metàfora: és el procediment retòric central del seu estil. Sota la influència de Góngora, Lorca maneja metàfores molt arriscades: la distància entre el terme real i l'imaginari és considerable. A voltes, usa directament la metàfora pura. No obstant això, a diferència de Góngora, Lorca és un poeta conceptista, en el sentit que la seva poesia es caracteritza per una gran condensació expressiva i de continguts, a més de freqüents el·lipsis. Les metàfores lorquianes relacionen elements oposats de la realitat, transmeten efectes sensorials entremesclats, etc. El neopopularisme: encara que Lorca assimila sense problemes les novetats literàries, la seva obra està plena d'elements tradicionals que, d'altra banda, demostren la seva immensa cultura literària. La música i els cants tradicionals són presències constants en la seva poesia. No obstant això, des d'un punt de vista formal, no és un poeta que mostri una gran varietat de formes tradicionals; no obstant això, aprofundeix en les constants de l'esperit tradicional de la seva terra i de la gent: l'esquinçament amorós, la valentia, la malenconia i la passió. Poesia L'obra poètica de Lorca constitueix un dels cims de la poesia de la generació del 27 i de tota la literatura espanyola. La poesia lorquiana és el reflex d'un sentiment tràgic de la vida, i està vinculada a diferents autors, tradicions i corrents literaris. En aquesta poesia conviuen la tradició popular i la culta. Encara que és difícil establir èpoques en la poètica de Lorca, alguns crítics en diferencien dues etapes: una de joventut i una altra de plenitud. L'època de joventut Aquí s'inclouen els seus primers escrits: Impresiones y paisajes (en prosa, encara que no obstant això mostra procediments característics del llenguatge poètic) i Libro de poemas (escrit sota l'influx de Rubén Darío, Antonio Machado i Juan Ramón Jiménez); en aquest poema, García Lorca projecta un amor sense esperança, abocat a la tristesa. La Diputació de Granada edita el 1986 una antologia poètica, seleccionada, presentada i anotada per Andrew A. Anderson (). Aquesta antologia aporta Suites (1920-1923) i Poemas en prosa (1927-1928). En Suites es troba "Cancioncilla del niño que no nació", pàg. 71, i en Poemas en prosa "Degollación de los inocentes", pàg. 150. En aquests escrits el poeta fa referència al drama de l'avortament. L'època de plenitud Comença amb el Poema del cante jondo (1921) que, mitjançant la unitat temàtica, formal, conceptual i l'expressió dels sentiments, deguda en part a la seva inspiració folklòrica, descriu la lírica neopopularista de la generació del 27. En Primeras canciones (1927), i Canciones (1936) empra les mateixes formes: la cançó i el romanç. Els temes del temps i la mort s'emmarquen en l'alba, la nit, la ciutat andalusa i els paisatges lunars. La mort i la incompatibilitat moral del món romaní amb la societat burgesa són els dos grans temes del Romancero gitano. Destaquen els procediments habituals de poesia d'origen popular, i la influència del compositor Manuel de Falla. No es tracta d'una obra folklòrica; està basada en els tòpics amb què s'associa gitano i andalús. Lorca eleva al personatge romaní al rang de mite literari, com després farà també amb el negre i el jueu en Poeta en Nueva York. En el Romancero gitano empra el romanç, en les seves variants de novel·lesc, líric i dramàtic; el seu llenguatge és una fusió del popular i el culte. Lorca escriu Poeta en Nueva York a partir de la seva experiència als EUA, on va viure entre 1929 i 1930. Per a Lorca, la civilització moderna i la natura són incompatibles. La seva visió de Nova York és d'angoixa i desolació, pròpia d'un malson. Per a expressar l'angúnia i l'ànsia de comunicació que l'embarguen, empra les imatges visionàries del llenguatge surrealista. La seva llibertat expressiva és màxima, encara que al costat del vers lliure s'adverteix l'ús del vers mesurat:octosíl·lab, hendecasíl·lab i alexandrí. El Diván de Tamarit (1940) és un llibre de poemes d'atmosfera o sabor oriental, inspirat en les col·leccions de l'antiga poesia arabigoandalusina. El tema central és el de l'amor subjecte a experiències frustrants i amargues; el seu llenguatge està molt proper al de Poeta en Nova York. Llanto por la muerte de Ignacio Sánchez Mejías (1935) és una elegia d'incontenible dolor i emoció que actua d'homenatge al torero sevillà que tant va fer costat als poetes de la generació del 27. L'obra poètica de García Lorca es tanca amb Seis poemas gallegos i la sèrie d'onze poemes amorosos titulada Sonetos del amor oscuro. Lorca sempre ha comptat amb el respecte i admiració incondicional dels poetes de generacions posteriors a la Guerra Civil. Considerat un poeta maleït, la seva influència s'ha deixat sentir entre els poetes espanyols del malditisme. Llibres de poesia Impresiones y paisajes (1918) Libro de poemas (1921) Oda a Salvador Dalí (1926) Romancero gitano (1928) Poeta en Nueva York (1930) Poema del cante jondo (1931) Llanto por Ignacio Sánchez Mejías (1935) Diván del Tamarit (1936) Sonetos del amor oscuro (1936) Teatre El teatre de García Lorca és, amb el de Valle-Inclán, el de major importància escrit en castellà en el . És un teatre poètic, en el sentit que gira a l'entorn de símbols medul·lars —la sang, el ganivet o la rosa—, que es desenvolupa en espais mítics o presenta un realisme transcendit i que, en fi, encara problemes substancials de l'existència. El llenguatge, après en Valle-Inclán, és també poètic. Sobre Lorca influeixen també el drama modernista (d'aquí deriva l'ús del vers), el teatre lopesc (evident, per exemple, en l'ocupació organitzada de la cançó popular), el calderonià (desmesura tràgica, sentit de l'al·legoria) i la tradició dels titelles. La producció dramàtica de Lorca pot ser agrupada en quatre conjunts: farses, comèdies «irrepresentables» (segons l'autor), tragèdies i drames. Entre les farses, escrites entre 1921 i 1928, destaquen La zapatera prodigiosa, en la qual l'ambient andalús serveix de suport al conflicte cervantí, entre imaginació i realitat, i Amor de don Perlimplín con Belisa en su jardín, complex ritual d'iniciació a l'amor, que anuncia els «drames irrepresentables» de 1930 i 1931: El público i Así que pasen cinco años, les seves dues obres més hermètiques, són una indagació en el fet del teatre, la revolució i la presumpta homosexualitat —la primera— i una exploració —la segona— en la persona humana i en el sentit del viure. Conscient de l'èxit dels drames rurals poètics, Lorca elabora les tragèdies Bodas de sangre (1933) i Yerma (1934), conjugació de mite, poesia i substància real. Els problemes humans determinen els drames. Així, el tema de la «solterona» espanyola (Doña Rosita la soltera, 1935), o el de la repressió de la dona i la intolerància en La casa de Bernarda Alba (1936), per a molts l'obra mestra de l'autor. Obres teatrals El maleficio de la mariposa (1920: Teatro Eslava, Madrid) La niña que riega la albahaca y el príncipe preguntón (1923; casa de García Lorca, Granada) Mariana Pineda (1927; Teatre Goya, Barcelona) La zapatera prodigiosa (1930; Teatro Español, Madrid) Retablillo de Don Cristóbal (escrit entre 1923 i 1934; estrenat en 1934, Teatro Avenida, Buenos Aires) Amor de don Perlimplín con Belisa en su jardín (1926-1929; estrena: 1933, Teatro Español, Madrid) Así que pasen cinco años (1931; estrena en 1959, Théâtre Recamier, París; estrena en castellà: 1969; Teatro Zócalo, Mèxic DF) Bodas de sangre (1931; estrena: 1933, Teatro Beatriz, Madrid) Yerma (1934, Teatro Español, Madrid) Doña Rosita la soltera o el lenguaje de las flores (1935; Teatre Principal (Barcelona)) El público (escrita el 1930-1936; estrenada el 1979; Teatro de la Universidad de Puerto Rico, San Juan de Puerto Rico) La casa de Bernarda Alba (1936; estrena: 1945, Teatro Avenida, Buenos Aires) Comedia sin título (1935-1936, inacabada; estrena: 1989, Teatro María Guerrero, Madrid). Referències Bibliografia Álvarez de Miranda, Ángel: «Poesía y religión», en Revista de Ideas Estéticas, t. XI (1953), pp. 221–251. Budia, Mariam: «Aproximación a las estrategias creativas en Así que pasen cinco años: tiempo absoluto y subconsciente», en Teatro, Revista de Estudios Teatrales, no. 21 (2007). Colecchia, F.: García Lorca. A selectively annotated bibliography of criticism (Nueva York-Londres, 1979). Fernández Cifuentes, L.: García Lorca en el teatro: La norma y la diferencia (Zaragoza, 1986). García-Posada, M.: Lorca: Interpretación de «Poeta en Nueva York» (Madrid, 1982). Gibson, I.: Federico García Lorca, 2 vols. (Barcelona, 1985, 1987). Gil, I.-M. (ed.): Federico García Lorca (Madrid, 1973). Grande, Félix: García Lorca y el flamenco (Madrid, 1992). Laffranque, M.: Les idées esthétiques de Federico García Lorca (París, 1967). Mery: Raramente, una versión infantil de sus obras Viendo a las flores crecer (Gallicia, 1937). Osorio (Marta) : Miedo, olvido y fantasia (cronica de la investigacion de Agustin Penon sobre F.G.L. 1955-56) - ed. Comares, 2000 Ramos-Gil, C.: Claves líricas de García Lorca: Ensayos sobre la expresión y los climas poéticos lorquianos (Madrid, 1967). Titos Martínez, M.: Verano del 36 en Granada. Un testimonio inédito sobre el comienzo de la guerra civil y la muerte de García Lorca (Granada, 2006). Enllaços externs Dites de Federico García Lorca. Portal consagrat a Lorca a la Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes. Obra de García Lorca.


text: La geografia urbana és la part de la geografia, que estudia les ciutats, i entitats menors formades per agrupacions, o nuclis, d'habitatges. Per exemple, es poden distingir les ciutats Barcelona, València, o Palma, les viles, i els llocs Sant Jordi (Mallorca). Les ciutats i viles formen un municipi, és a dir, l'entitat política local; en altres paraules el territori mínim d'un estat, amb un govern municipal organitzat segons les normes polítiques de cada Estat. L'única diferència entre una ciutat i una vila és el nombre dels seus habitants. Es parla d'un lloc quan ens referim a una entitat urbana que no té autonomia des del punt de vista polític, encara que estigui aïllat d'altres nuclis de població. Tipologia de ciutats Segons la seva grandària: mesurat pel nombre d'habitants, o la importància de la zona d'influència, o rang en la jerarquia urbana (vila o poble, ciutat, ciutat mitjana, gran ciutat, metròpolis, megalòpolis) En funció de la seva activitat dominant: poble agrícola, una ciutat industrial, ciutat comercial, plaça financera, ciutat cruïlla (o node de ferrocarril, port, aeroport), ciutat administrativa, ciutat universitària, ciutat turística. Totes aquestes activitats es descriuen amb la noció de funció urbana. D'acord amb el seu pla (mapa Pla hipodàmic o ortogonal, radioconcentric) D'acord amb la seva edat (ciutats antigues, medievals, modernes, contemporànies) En funció del seu nivell de desenvolupament (les ciutats dels països desenvolupats, les ciutats del Tercer Món) De la civilització a la qual pertanyen (les ciutats europees, les ciutats a Amèrica del Nord, les ciutats d'Amèrica Llatina, les ciutats musulmanes, ciutats de l'Índia, les ciutats xineses, les ciutats d'Àfrica) D'acord al seu creixement geogràfic: la ciutat "vertical" (Abidjan, Tòquio) o horitzontal (Los Angeles).


text: Els grups sanguinis són cadascun dels tipus de sang que es tenen en compte a l'hora de fer una transfusió sanguínia. La classificació es fa en funció de la naturalesa de certs components de la membrana dels glòbuls vermells de la sang de cada individu. Una transfusió d'un grup incompatible pot causar una reacció immunitària que provoqui anèmia hemolítica, aturada renal, xoc i la mort. Història A principis del , els metges van descobrir que el fracàs freqüent de les transfusions es devia a la incompatibilitat de donant i receptor. L'any 1901 el patòleg austríac Karl Landsteiner va establir la classificació ABO dels grups sanguinis i va descobrir que es transmetien segons el model d'herència mendeliana (en funció de les lleis de Mendel). Els grups van ser originalment anomenats A, B i C, però C va esdevenir O, de la paraula alemanya ohne, que significa 'cap'. En alemany i alguns idiomes de l'Europa central, del tipus O se'n diu tipus 0 (zero). El tipus de sang AB va ser descobert el 1902. Classificació ABO En aquesta classificació, els quatre grups sanguinis són l'A, el B, l'AB i el O. Els eritròcits del grup A tenen la substància A en la seva superfície. A més a més, la sang d'aquest grup conté anticossos contra la substància B present en els glòbuls vermells de la sang del grup B. En canvi, els eritròcits del grup B tenen la substància B en la seva superfície i la sang d'aquest grup conté anticossos contra la substància A present en els glòbuls vermells de la sang del grup A. Els eritròcits del grup AB contenen tant la substància A com la B en la seva superfície i en el sèrum sanguini del grup AB no hi ha cap dels dos anticossos esmentats: ni contra la substància A present en els glòbuls vermells de la sang del grup B ni contra la substància B present en els glòbuls vermells de la sang del grup A. El grup zero s'anomena així perquè els eritròcits d'aquest grup no contenen cap de les dues substàncies esmentades, ni la A ni la B. Per això el sèrum d'aquesta sang conté anticossos tant contra els glòbuls vermells de la sang del grup A com la del grup B. Si una persona transfon sang del grup A a una persona del grup B, els anticossos anti-A del receptor destruiran els eritròcits de la sang de la transfusió. Com que els glòbuls vermells de la sang del grup zero no contenen cap substància en la seva superfície, la sang d'aquest grup pot ser utilitzada amb èxit amb qualsevol receptor. Les persones del grup AB no presenten anticossos ni anti-A ni anti-B. Per aquest motiu poden rebre transfusions de qualsevol dels quatre grups. Així, els grups O i AB es denominen respectivament donant universal i receptor universal. Factor Rhesus (Rh) El factor Rhesus o factor Rh de la sang és un altre factor que es descobrí posteriorment, el 1940. Rep aquest nom perquè s'identificà inicialment en la sang de la mona rhesus (Macaca mulatta). Aquest factor afecta les transfusions, però sobretot és molt important de tenir-lo en compte entre la mare gestant i el fetus. El símbol Rh+ indica la presència del factor Rh en la membrana dels glòbuls vermells i el símbol Rh- n'indica l'absència. Un receptor negatiu reacciona a la sang d'un donant positiu tot causant-li hemòlisi, però no a la inversa (un receptor Rh+ no presenta cap reacció a la sang Rh-). La incompatibilitat entre mare i fill s'esdevé quan una dona amb Rh- i un home amb Rh+ conceben un fill, ja que aleshores pot passar que -segons les lleis de Mendel- el fetus presenti Rh+, com son pare. En aquest cas la sang de la mare i la del fetus no són compatibles, la qual cosa no sol tenir cap efecte en el primer fill que és Rh+, ja que en aquest cas el sistema immunitari de la mare encara no ha pogut crear anticossos contra la substància Rh. Però en el segon embaràs amb un fetus Rh+, els anticossos contra la substància Rh que ja ha creat el sistema immunitari de la mare podrien causar una hemòlisi en el fetus. Per tal d'evitar-ho, quan s'esdevé aquesta incompatibilitat hom administra a la mare dues injeccions d'immunoglobulina Rh que tenen la finalitat d'inactivar els anticossos contra la substància Rh que el cos de la gestant ha generat. En els fills de dos progenitors que tots dos siguin Rh+ o tots dos siguin Rh- aquest problema no pot presentar-se, com tampoc es presenta en els fills de mare Rh+ i pare Rh-, ja que en aquest cas, un possible fetus Rh- no provocaria cap creació d'anticossos en una mare Rh+. Altres factors Les classificacions ABO i Rhesus no són les úniques possibles. Hi ha 46 altres antígens coneguts, la majoria molt més rars, però, que ABO i Rh. La presència o absència d'aquests altres antígens serveix per a definir altres sistemes de grup sanguini. Molts porten el nom dels pacients en qui van ser detectats per primer cop. Alguns exemples: La sang "Diego-positiva" només es troba entre asiàtics de l'est i nadius americans. La classificació MNS dona grups de sang M, N i MN. Té utilitat en els tests de paternitat. El sistema Lutheran descriu una sèrie de 21 antígens. Altres sistemes són el Colton, el Kell, el Kidd, el Landsteiner-Wiener, el P, l'Yt (o Cartwright), lXG, el Scianna, el Dombrock, el Chido/Rodgers, el Kx, el Gerbich, el Cromer, el Knops, l'''Indian, lOk, el Raph i el JMH. Compatibilitat La següent taula mostra quins grups (ABO i Rh) poden donar sang a quins grups, o rebre'n. La "X" indica compatibilitat. Com es pot veure una persona de grup O amb Rh- pot donar sang a qualsevol altre grup, per això se'n diu donant universal. Es produeix la situació inversa amb el grup AB Rh+: són receptors universals'', ja que poden rebre sang de qualsevol altre grup. Freqüències La taula següent mostra la freqüència en la població humana dels grups ABO i Rh. Pot no coincidir amb determinades zones, o subpoblacions, ja que els grups sanguinis no estan distribuïts uniformement degut a la deriva genètica i la selecció natural front, per exemple la beta-talassèmia. Referències Enllaços externs Com s'anomena el grup sanguini 0 o O: zero o amb la lletra o? ? TERMCAT Sang Immunologia


text: Gai Juli Cèsar Estrabó Vopisc, edil curul 90 aC Gai Juli Cèsar, avi de Juli Cèsar, casat amb Màrcia Gai Juli Cèsar, pare de Juli Cèsar casat amb Aurèlia Gai Juli Cèsar el dictador conegut simplement com a Juli Cèsar Gai Sext Juli Cèsar, governador de Síria conegut sovint només com Sext Juli Cèsar