Imatges de la signatura CTNS Campanya promourà hàbits saludables entre 1.200 adolescents de Tarragona El Centre Tecnològic de Nutrició i Salut (CTNS) promourà hàbits saludables entre 1.200 adolescents en risc de vulnerabilitat de la província de Tarragona. Els hàbits poc saludables s'associen a malalties cròniques, especialment l'obesitat, segons ha informat avui CaixaBank, que finança el projecte. Si la millora d'hàbits es fa durant la infància o l'adolescència augmenten les possibilitats que sigui més efectiva a llarg termini. L'objectiu del projecte, Eyto kids, és promoure hàbits saludables amb una metodologia innovadora a través d'activitats dissenyades per adolescents d'educació secundària que es desplegaran en centres de primària. Un dels objectius és augmentar la participació dels joves en el desenvolupament d'intervencions per millorar els estils de vida i involucrar-los perquè els més petits tinguin hàbits més saludables. Així, es pretén augmentar el consum de fruita, verdura i la pràctica d'activitat física, alhora que disminuir hàbits sedentaris, el consum de begudes ensucrades i de menjar ràpid. El director general del Centre Tecnològic de Nutrició i Salut, el Dr. Lluís Arola, i el director de Banca d'Institucions de CaixaBank a Tarragona, Eduard Gené, han signat el conveni de col·laboració entre ambdós organismes. L'Obra Social "la Caixa" destina 17.980 euros a l'impuls d'aquest nou projecte, que té com a objectiu promoure els hàbits saludables entre prop de 1.200 adolescents en situació de vulnerabilitat de la província de Tarragona. L'Obra Social "la Caixa" ha concedit ajudes per valor de 843.770 euros a 41 projectes de tot Catalunya seleccionats en la convocatòria d'Acció Social i Interculturalitat 2015. El seu objectiu és donar suport a organitzacions no lucratives que desenvolupen iniciatives socioeducatives i de convivència cultural que pretenen donar resposta als reptes socials. Aquesta convocatòria correspon al Programa d'Ajudes a Projectes d'Iniciatives Socials que impulsa anualment l'Obra Social i que preveu destinar més de 17 milions d'euros a set convocatòries.


SOLIAS I ARIS, JOSEP MARIA [] Relacions entre el nord d'Àfrica i Viladecans en època romana / Juana María Huélamo Gabaldón, Josep Maria Solias Arís En: 162594 Els Moviments migratoris a les terres d'Eramprunyà : actes VIII Trobades de Centres d'Estudis i d'Estudiosos d'Eramprunyà. Begues, 14 de novembre de 2015. Gavà : Centre d'Estudis de Gavà, 2016. p. 129-131 : il. Matèries: Epoca romana ; Moviments migratoris ; Arqueologia ; Objectes arqueològics ; Jaciments arqueològics Matèries: Jaciment de Santa Maria de Sales de Viladecans Àmbit: Viladecans ; Africa del Nord Accés: http://centredestudis.gava.ppe.entitats.diba.cat/wp-content/uploads/sites/10/2016/02/6_Poster-Viladecans04-VIII-Trobades-2015_Corregit.pdf Arqueologia industrial. Una aposta pel futur del nostre passat / Josep M. Solías i Arís En: Finestrelles. Barcelona, núm. 2 (1990) , p. 131-140 (Dels oficis tradicional a l'arqueologia industrial) Matèries: Arqueologia industrial ; Metodologia històrica ; Administració pública ; Patrimoni cultural ; Patrimoni històric i artístic Accés: http://www.raco.cat/index.php/Finestrelles/article/view/211385/294020 Aspectes de la morfogènesi de l'extrem nord-est del territori de l'Eramprunyà: algunes fossilitzacions de límits, formes i denominacions / Josep Maria Solias i Arís, Juana Maria Huélamo Gabaldón En: 134743 Tothom hi és convidat : IV Trobada d'Estudiosos i Centres d'Estudis d'Eramprunyà, 3 i 4 de desembre, Castelldefels 2011. [Castelldefels] : GREHIC, [2012?]. p. 165-172 : il Matèries: Nuclis de població ; Epoca romana ; Límits territorials ; Edat mitjana ; Toponímia Autors add.: Huélamo Gabaldón, Juana Maria Accés: http://centredestudis.gava.ppe.entitats.diba.cat/wp-content/uploads/sites/10/2012/03/13-morfogenesi-d-eramprunya-fossilitzacions-de-limits-formes-denominacions_20203.pdf Revisió d'algunes troballes arqueològiques altmedievals a Viladecans / per Juana María Huélamo Gabaldón i Josep Maria Solias i Arís (KuanUm) En: 144852 Territori de frontera a l'Alta Edat Mitjana. actes de la VI Trobada d'Estudiosos i Centres d'Estudis d'Eramprunyà : 16 de novembre de 2013, Sant Boi de Llobregat, Barcelona : Centre d'Estudis Santboians, 2013. p. 87-97 : il Matèries: Alta edat mitjana ; Arqueologia medieval ; Jaciments arqueològics ; Objectes arqueològics ; Restes ceràmiques Accés: http://centredestudis.gava.ppe.entitats.diba.cat/wp-content/uploads/sites/10/2013/11/Troballes_arqueologiques_medievals_a_Viladecans.pdf Tres exemples d'arqueologia industrial a Sabadell: el vapor de Cal Marcet, el vapor gran del Cotó i la fàbrica de gas Prats i Benessa, de Glòria Soler Chic / Josep M. Solías i Arís - Soler Chic, Glòria. Tres exemples d'arqueologia industrial a Sabadell: el vapor de Cal Marcet, el vapor gran del Cotó i la fàbrica de gas Prats i Benessa. Sabadell : Museu d'Història de Sabadell : Ajuntament, 2003 (Quadern d'Arqueologia de Sabadell) Matèries: Ressenyes ; Arqueologia industrial ; Vapors ; Fàbriques ; Maquinària industrial ; Industrialització Els Antecedents ibèrics i romans / Pere Izquierdo Tugas, F. Xavier Menéndez Pablo, Josep Maria Solías Arís ; coordinadors: Pere Izquierdo Tugas, Manuel Luengo Carrasco Viladecans : Ajuntament de Viladecans. Arxiu Històric de la Ciutat, 1998 187 p. : il. ; 21 cm (Història de Viladecans, 1) ISBN 84-923956-1-3(o.c.) 84-923956-0-5 Matèries: Jaciments arqueològics ; Epoca romana ; Cultura dels ibers ; Restes ceràmiques Cronologia: [300 aC - 300 dC] Autors add.: Menéndez i Pablo, Francesc Xavier ; Solias i Arís, Josep Maria ; Luengo Carrasco, Manuel (Dir.) Localització: Biblioteca de Catalunya; B. Abadia de Montserrat; Universitat Autònoma de Barcelona; Universitat de Barcelona; Universitat Politècnica de Catalunya; Universitat Pompeu Fabra; Universitat Rovira i Virgili; Biblioteca de Viladecans; Biblioteca Central de Castelldefels; B. Pare Miquel d'Esplugues (Esplugues de Llobregat); B. Marian Colomé (Gavà); Museu de Gavà (Fons documental); B. Can Sumarro (l'Hospitalet de Llobregat); B. Josep Janés (l'Hospitalet de Llobregat); Biblioteca Central Tecla Sala (l'Hospitalet de Llobregat); B. Francesc Pujols (Martorell); B. Santa Oliva (Olesa de Montserrat); B. Antonio Martín (El Prat de Llobregat); B. Jordi Rubió i Balaguer (Sant Boi de Llobregat); Biblioteca Joan Margarit de Sant Just Desvern; B. Josep Maria López-Picó (Vallirana); Arxiu Municipal Districte Gràcia Rubricatum: Roma al Baix Llobregat / Josep Maria Solias i Arís Sant Boi de Llobregat : Ajuntament de Sant Boi de Llobregat : Museu de Sant Boi de Llobregat, 2003 56 p. : il. ; 21 cm (Pou comú, 5) / (Carles Martí i Vilà d'estudis històrics, 5) A la part inferior de la portada: Amb la col·laboració de: Diputació de Barcelona, Xarxa de Municipis, Xarxa de Museus Locals. ISBN 84-87173-39-X Matèries: Epoca romana ; Romanització ; Cultura dels ibers ; Excavacions arqueològiques ; Jaciments arqueològics ; Exposicions culturals ; Arqueologia ; Catàlegs Autors add.: Ajuntament de Sant Boi de Llobregat ; Museu de Sant Boi de Llobregat ; Diputació de Barcelona Localització: Biblioteca de Catalunya; Universitat de Barcelona; Universitat de Lleida; Universitat Rovira i Virgili; MNAT: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona; B. Montserrat Roig (Sant Feliu de Llobregat); B. Jordi Rubió i Balaguer (Sant Boi de Llobregat) La Via Augusta de Barcelone a Martorell / Francesc Xavier Menéndez i Pablo, Josep Maria Solias i Arís En: Voies romaines du Rhône à l'Ebre : via Domitia et via Augusta ; Georges; Comps, J. Pierre; Kotarba, Jerôme; [et al.]. París : CNRS-Maison des Sciences de l'Homme, 1997. p. 157-167 L'objectiu del treball és el de reconstruir la topografia de la via Augusta romana en el seu itinerari de Barcino a 'Ad Fines', d'unir-la al seu context arqueològic i de situar-la en el seu marc històric i econòmic. Matèries: Vies romanes Àmbit: Hospitalet de Llobregat, l' ; Baix Llobregat ; Sant Feliu de Llobregat ; Cornellà de Llobregat ; Esplugues de Llobregat ; Sant Just Desvern ; Llobregat, riu Ceràmica grisa estampada pre-romana apareguda a la Penya del Moro (Sant Just Desvern, Barcelona) / Josep Maria Solias i Arís En: Pyrenae : crónica arqueològica. Barcelona, núm. 17-18 (1981-1982) , p. 299-301 : il. Matèries: Nuclis de població ; Jaciments arqueològics ; Cultura dels ibers ; Restes ceràmiques ; Edat del ferro ; Art ibèric Cronologia: [400 aC - 300 aC] Accés: http://www.raco.cat/index.php/Pyrenae/article/view/165007/242514 La Romanització del territori meridional de la colònia Barcino. El cas de la vall de la riera de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) / F. Xavier Menéndez i Pablo, Josep Maria Solias Arís En: Annals de l'Institut d'Estudis Gironins. Girona. vol. 37 (1996-1997) , p. 755-782 : il. Bibliografia i fonts. Notes. Resum en català. Matèries: Jaciments arqueològics ; Objectes arqueològics ; Nuclis de població ; Epoca romana ; Cultura dels ibers ; Vies romanes ; Romanització Àmbit: Verç, vall de ; Sant Just Desvern Accés: http://www.raco.cat/index.php/AnnalsGironins/article/view/54235/63725


Exposició dels finalistes del segon Certamen Al Marge / La Marina | Bonart 23/03/2017 7 gener 2013 Exposicions Xàbia Exposició dels finalistes del segon Certamen Al Marge / La Marina Al Marge de Xàbia tanca el cicle d’exposicions del Segon Certamen celebrat en col·laboració amb l’ajuntament de Xàbia, amb la presentació de les finalistes de les modalitats de pintura, escultura, fotografia i instal·lació del 12 al 26 de gener del 2013. L’objectiu de la galeria és difondre i donar suport als artistes emergents locals. Ara, els artistes emergents tenen l’oportunitat de mostrar les seves obres: Isabel de Piero, argentina de Tres Arroyos, mostra les seves instal·lacions i pintures sobre nogalina en què les línies, signes i colors ens parlen d’un món propi, sensible. Mariví Puigcerver presenta unes obres en què l’acrílic conviu amb el crayón creant unes composicions abstractes, delicades però amb força interior, plenes de matisos i suggeriments. Sefa Ivars Cardona s’estrena en les arts expositives amb unes fotografies molt personals en les que les seves pròpies vivències apareixen matisades per la seva sensibilitat. Valerie Wordsdale, anglesa de vocació internacional, té una pintura en la qual el camp de Rangitikei a Nova Zelanda, el paisatge urbà del seu Londres natal i les costes mediterrànies es veuen reflectides després de passar pel sedàs de la seva tècnica. Brigitte Schemmel, ceramista alemanya establerta a Xàbia, on imparteix classes de ceràmica, posa la seva experiència al servei dels seus “objectes” en què forma i color es barregen amb una impecable tècnica. Siobhan Horner pertany a una família en què l’art, la fotografia no és aliè. Etiquetes: Al Marge · Certamen Al Marge-La Marina


PENA MONNE, JOSEP LLUIS [] La Evolución paleográfica de los llanos leridanos (sector oriental de la depresión del Ebro) durante el cuaternario / José Luis Peña Monné En: Geographicalia. Zaragoza, núm. 26 (1989) , p. 223-232 : il. En el sector oriental de la depressió de l'Ebre s'ha individualitzat una gran depressió erosiva, caracteritzada per la planícia general (Pla de Lleida, Pla d'Urgell) on es reconeix un sistema esglaonat de 9 terrasses quaternàries, com a conseqüència de l'alternança de fases dinàmiques contractades, així com canvis importants en el seu dispositiu paleogràfic, especialment en el Pla d'Urgell i en la Noguera Ribagorçana. Matèries: Geomorfologia ; Quaternari ; Geologia ; Relleu ; Valls Estudi geomorfològic i industrial del jaciment paleolític de la Bauma de la peixera d'Alfés (Segrià, Lleida) / Josep Maria Fullola Pericot, José Luis Peña Moné, Josep Gallart Fernández, [et al.] En: Tribuna d'arqueologia. Barcelona (1986-1987) , p. 15-22 Matèries: Geomorfologia ; Objectes arqueològics ; Indústria lítica i òssia ; Paleolític superior ; Magdalenià Autors add.: Peña Monné, Josep Lluís ; Gallart Fernández, Josep Características geomorfológicas del piedemonte de Benavent y de l'Alt Conques (Conca d'Isona, provincia de Lérida) / José Luis Peña Monné En: Ilerda. Lérida, núm. 45 (1984) , p. 109-117 : il. Matèries: Geomorfologia ; Medi geogràfic ; Geologia ; Relleu Àmbit: Isona i Conca Dellà ; Benavent de Segrià Las Formas exokarsticas del Montsec oriental (Provincia de Lérida) / José Luis Peña Monné En: Ilerda. Lérida, núm. 41 (1980) , p. 171-178 : il., map. Consideraciones geomorfológiacs sobre la terminación oriental del Montsec (sierras exteriores pirenaicas, prov. de Lérida) / José Luis Peña Monné En: Geographica : revista del Instituto de Geografía Aplicada. Madrid, núm. 21-22 (1979-1980) , p. 155-161 : map. Matèries: Geomorfologia ; Geologia ; Muntanyes La Conca de Tremp y sierras pirenaicas comprendidas entre los rios segre y noguera ribagorzana: Estudio Geomorfológico / José Luis Peña Monne ; Salvador Mensua Fernandez (Pr.) Peña Monne, Josep Lluís Lérida : Instituto de Estudios Ilerdenses, 1983 373 p. : il. ; 24 cm ISBN 84-00-05521-7 Matèries: Geomorfologia ; Rius ; Muntanyes Àmbit: Tremp ; Pallars Jussà ; Pirineu Autors add.: Mensua Fernández, Salvador (Pr.) Localització: B. Institut d'Estudis Ilerdencs; B. Josep Lladonosa i Pujol (Alguaire) (Llegat Lladonosa); B. Pública Maria Barbal (Tremp)


Diapasó ressonant | FisLab... el bloc Aquesta entrada s'ha publicat en Ones, Ressonància i etiquetada amb ona, ressonància. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent. ← Reflexes polaritzats Cel·lo i cel·lofana de colors →


Lentilles Saphir Saphir RX Monthly multifocals 3 unitats REF 121677 | General Optica Saphir RX Monthly multifocals 3 unitats | Ref: 121677 Lents de contacte mensuals multifocals d'hidrogel de silicona. Dissenyades amb paràmetres personalitzats. Ideals per als usuaris més exigents, perquè la comoditat i la qualitat de visió siguin una experiència única. Potència Miopia des de –0,25D fins a –30,00D. Hipermetropia des de +0,00D fins a +30,00D. Addicions de 0,5D a +4,00D.


Estiu és sinònim de vacances. Segur que ja has preparat les teues. Què et sembla si abans d'anar-te'n acudeixes a donar sang? Així ajudaràs a molts altres a poder gaudir també de les seues. T'esperem. Encara que als cartells anunciants de crida de la donació i a les cartes rebudes per part dels donants posa que la donació tindrà lloc al saló de plens de l’Ajuntament, no serà en aquest lloc, serà a la sala adjunta que hi ha darrere de l’ajuntament doncs eixe mateix dia a les 7’ 30 hores de la vesprada l’ajuntament de Beniarrés celebra sessió plenària extraordinària.Vine a donar sang el proper dia 22 de juliol.Lloc: Sala adjunta a l’AjuntamentHorari: de 17'30 a 20'30 hores Pots obtenir més informació en http://centro-transfusion.san.gva.es/


Aquest treball consisteix en un anàlisi lingüístic de les transmissions radiofòniques de partits de futbol en català. S'estudia l'evolució terminològica i la seva contribució a la normalització del llenguatge futbolístic, des de la primera transmissió que va realitzar Joaquim Maria Puyal l'any 1976 fins. l'actualitat. En concret, s'analitzen 10 narracions significatives emeses durant aquests 40 anys de futbol en català a Ràdio Barcelona, Catalunya Ràdio i RAC 1. Inclou una entrevista sobre la qüestió a Joan Maria Pou, narrador principal d'El Barça juga a RAC 1'. Este trabajo consiste en un análisis lingüístico de las transmisiones radiofónicas de partidos de fútbol en catalán. Se estudia la evolución terminológica y. su contribución a la normalización del lenguaje futbolístico, desde la primera transmisión que realizó Joaquim Maria Puyal en el año 1976 hasta la actualidad. En concreto, se analizan 10 narraciones significativas emitidas durante estos 40 años de fútbol en catalán en Ràdio Barcelona, Catalunya Ràdio y RAC 1. [...]


Llagostera Ràdio - Comença l'estudi de seroprevalença a l'Estat amb les primeres trucades per concertar cites Comença l'estudi de seroprevalença a l'Estat amb les primeres trucades per concertar cites Article Anterior UGT denuncia a la Inspecció de Treball les condicions laborals a dues residències de gent gran de Girona Següent Article Dissenyen un test PCR que permetrà fer 7.000 diagnòstics de coronavirus en un dia Les comunitats s'ocuparan de recollir les mostres i l'atenció primària tindrà un paper clau per estimar quin percentatge de població ha desenvolupat anticossos davant del coronavirus. La consellera de Salut, Alba Vergés, ha indicat que l'estudi també ha començat "estrictament" a Catalunya, perquè s'han començat ja a fer les trucades per concertar les primeres cites tot i que encara no es fan tests. Es faran a 3.409 unitats familiars catalanes dividides per províncies. Es recolliran les mostres de 146 equips d'atenció primària. L'estudi es realitzarà en tres onades i acabarà el 21 de juny. En col·laboració amb l'Institut Nacional d'Estadística, s'ha seleccionat més de 36.000 llars espanyoles perquè la mostra tingui participants de tots els grups d'edat i localitzacions geogràfiques. Es fa a nivell de província. En total es convida a participar a unes 90.000 persones, i s'estima que es comptarà amb una mostra d'unes 60.000 com a mínim. Les comunitats proporcionaran el personal sanitari per a la realització del projecte. Les trucades per citar els participants començaran a partir d'aquest dilluns. El ministre de Sanitat, Salvador Illa, ha assegurat que la participació és "totalment voluntària", però ha fet una crida a participar, perquè "els resultats seran d'enorme utilitat per a tota la societat espanyola". A més, l'estudi també pretén avaluar de forma dinàmica l'evolució de l'epidèmia, així que es realitzaran diverses visites als participants per veure si desenvolupen anticossos durant el temps de la recerca. La mida de la mostra varia entre les 900 persones de Ceuta i Melilla o les 6.000 de Madrid. Els participants respondran un breu qüestionari es faran proves serològiques. En primer lloc se'ls farà un test ràpid de determinació d'anticossos en sang. Es farà a la pròpia llar o en un centre de salut. La sensibilitat d'aquesta prova, que només requereix d'una punxada en un dit, s'estima que és superior al 80%, tot i que aquesta informació s'ha fet en grups molt petits de pacients i es desconeix si es pot extrapolar al conjunt de la població. És per això que per assegurar la fiabilitat dels resultats també s'agafarà una mostra de sèrum a través d'una punxada en el braç. S'analitzaran les mostres amb una tècnica serològica més sofistica i més precisa que els tests ràpids. Juntament amb aquestes dues proves, els participants també respondran diferents preguntes sobre símptomes i possibles fonts d'infecció. També hauran de signar un document de consentiment informat perquè entenguin en què consisteix la seva participació.


Transmissió de dades - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure La transmissió de dades és el transport de qualsevol tipus d'informació, d'un lloc a un altre per mitjans físics. Històricament, això es va fer per correu sobre paper, amb una cadena de semàfors o llums, i finalment amb l'arribada del telègraf de Morse, mitjançant fil de coure.[1] En terminologia de l'ordinador, això significa l'enviament de fluxos bits o bytes d'un lloc a un altre mitjançant l'ús d'alguna tecnologia, com el fil de coure, fibra òptica, làser, ràdio, o infraroig. Exemples específics inclouen l'enviament de dadess d'un dispositiu de memòria a una altra o l'accés a una web, que implica la transferència les dades del servidor web cap al navegador de l'usuari. Formes de transmissió de dades entre dispositius electrònicsModifica Transmissió Analògica: Aquests senyals es caracteritzen pel continu canvi d'amplitud del senyal. A l'enginyeria de control de processos del senyal varia de 4 a 20 mA, i és transmesa en forma purament analògica. En un senyal analògic el contingut de la informació és molt restringit, només el valor del corrent i la presència o no d'aquesta pot ser determinada. Transmissió Digital: Aquests senyals no canvien de forma contínua, sinó que és transmesa en paquets discrets. No és tampoc interpretada immediatament, sinó que ha de ser primer decodificada pel receptor. El mètode de transmissió també és un altre: com polsos elèctrics que varien entre dos nivells diferents de voltatge. Pel que fa a l'enginyeria de processos, no hi ha limitació quant al contingut del senyal i qualsevol informació addicional. Mitjans de Transmissió IndustrialModifica El que es busca en la comunicació industrial, és major informació transmesa a major velocitat de transmissió. Pel que la demanda de millors característiques per als mitjans de transmissió és major. Això és particularment cert per a les xarxes industrials de comunicació, on les condicions disten molt de ser ideals a causa de les possibles interferències de màquines elèctriques i altres. Per aquesta raó el millor mitjà de transmissió depèn molt de l'aplicació. A continuació alguns dels més importants mitjans de transmissió: Cables trenats (TWISTER CABLE). Cables coaxials. Cables de fibra òptica. Modes de TransmissióModifica Transmissió Paral·lela: És l'enviament de dades de byte en byte sobre un mínim de vuit línies paral·leles a través d'una interfície paral·lela per exemple la Interfície Paral Centronics per a impressores.[2] Transmissió en Sèrie: És l'enviament de dades de bit a bit sobre una interfície serial. Requereix menys cables que la transmissió paral·lela, però el temps de transmissió s'incrementa com a funció de la grandària de la cadena dels bits en ser transmesa. Per exemple la RS232 i la RS485. Interfície Física IndustrialModifica Per a triar una interfície física es té en compte la fiabilitat de transmissió i els costos, per tant tot i les altes velocitats de transmissió que es pot obtenir amb una interfície paral·lela, és molt costosa per a ser instal·lada. Per aquesta raó la interfície estàndard per al camp industrial és la serial. Els baixos costos de la instal·lació, línies més llargues i transmissió més segura. Compensa les menors velocitats de transmissió. A continuació descriurem algunes interfícies serials trobades en el camp industrial. Interfície RS-232C: elèctricament el sistema està basat en polsos positius i negatius de 12 volts, en els quals les dades són codificades. També utilitzen cable multifilar. Mecànicament aquest estàndard té connectors de 9 a 25 pins, els senyals principals que porten a les dades d'un terminal a un altre són línies de "Transmit Data" i "Receive Data", per a ser possible la transmissió, es requereix una tercera línia que porta el potencial comú de referència, la resta de línies no són imprescindibles, però porten informació de l'estat dels terminals de comunicació, a continuació les seves característiques: Interfície RS-422: Aquesta interfície permet que actuïn fins a 32 dispositius en qualitat de transmissors o receptors, els quals poden ser connectats a un cable de dos fils, és a dir a una veritable operació de bus. L'adreçament i resposta als comandaments ha de ser resolta pel programari. La màxima longitud de les línies de transmissió per a aquesta interfície varia entre 1.200 metres a una velocitat de 93.75 kbps fins a 2000 metres a una velocitat de 500 Kbps Aquesta interfície utilitza tres estats lògics '0 ', '1' i 'non-Data', aquesta última és usada per al control o soncronización del flux de dades, aquesta interfície és trobada amb freqüència en el camp industrial. En utilitzar parells de cables trenats i blindats, s'assegura una comunicació fiable i econòmica. Interfície RS-485: Igual com en el RS-422 aquesta interfície permet que actuïn fins a 32 dispositius en qualitat de transmissors o receptors, els quals poden ser connectats a un cable de dos fils, és a dir a una veritable operació de bus. L'adreçament i resposta als comandaments ha de ser resolta pel programari. La màxima longitud de les línies de transmissió per a aquesta interfície varia entre 1.200 metres a una velocitat de 93.75 kbps fins a 2000 metres a una velocitat de 500 kbps Aquesta interfície utilitza un sistema basat en la capa física del RS-422. RETARDEDModifica Article principal: RETD La RETD (Red especial de Transmisión de datos) va ser una xarxa nacional de transmissió de dades, instal·lada per Telefónicala dècada dels 70 i 80 per interconnectar el caixers automàtics i altres terminals bancaris de les entitats financeres.[3] Emprava Honeywell H-700.[4] Sistema TESYSModifica Article principal: Sistema TESYS El Sistema TESYS (sistema d'intercanvi de paquets) va ser una xarxa nacional de transmissió de dades, instal·lada per Telefónica la dècada dels 80 i 90 per interconnectar el caixers automàtics i altres terminals bancaris de les entitats financeres fen servir el protocol x25 d'intercanvi de paquets.[5] Xarxa de transmissió de dades Xarxa informàtica, sistema de comunicacions electròniques formada per ordinadors ↑ Antonio Laguna Platero. Història de la comunicació: València, 1790-1898. Universitat de València, 2001, p. 103–. ISBN 9788449021930 [Consulta: 3 maig 2011]. ↑ Jorge Lázaro Laporta; Marcelo Miralles Aguíñiga. Fonaments de telemàtica. Ed. Univ. Politéc. Valencia, 2004, p. 75–. ISBN 9788497055260 [Consulta: 3 maig 2011]. ↑ Juan B. Riera García, Antonio Alabau Muñoz; Antonio Alabau Muñoz. Teleinformática y redes de computadores. Marcombo, 1986, p. 328–. ISBN 978-84-267-0539-6 [Consulta: 16 novembre 2011]. ↑ Falta indicar la publicació. ISSN: 00104841. ↑ Juan B. Riera García, Antonio Alabau Muñoz; Antonio Alabau Muñoz. Teleinformática y redes de computadores. Marcombo, 1986, p. 245–. ISBN 978-84-267-0539-6 [Consulta: 16 novembre 2011]. Obtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Transmissió_de_dades&oldid=20343301»


Baby on Board: Vallorbe: Musée du Fer et de Chemin de Fer Després de vistar "Les Grottes de Vallorbe" era hora de dinar i vam anar cap el poble, que estava mort. Sort de la tecnologia perquè gràcies a l'aplicació "Around me" vam trobar alguns restaurants. Després d'haver-nos dit al restaurant de la Poste que no acceptaven clients sense reserva, vam anar al Restaurant de la Placette. La veritat és que només entrar-hi no li donàvem ni un duro però era l'hora de menjar. Ens va rebre la comitiva del poble que es passa els diumenges al bar prenent cerveses, pastis i altres aperitius. Però de vegades les primeres impressiones enganyen, i aquesta va ser una d'elles! Com que feia molt fred em vaig demanar una fondue per entrar en calor, i Déu meu, quina fondue! Crec que és la millor que he menjat mai. I fent homenatge a l'heràldica del poble, un peix en un riu, el meu home es va demanar perques, i carai quin plat! I tot a un preu més que raonable! Amb l'estòmac ple vam anar cap al Musée du Fer et du Chemin de Fer, sort que teníem un descompte de 4CHF perquè això si que ho vaig trobar car! No hi havia ni una ànima, només el ferrer i nosaltres. El més curiós és que el ferrer treballa amb els utensilis d'abans i la força del riu. És el més interessant del museu, sobretot per nosaltres que no ho havíem vist mai. Va ser impressionant veure'l treballar a la forja, amb l'enclusa i el martinet, mentre el ferro començava a prendre forma d'un ganivet. A nosaltres ens va encantar però el nen no va compartir la mateixa opinió, sinó que tenia por cada vegada que el ferrer feia servir el martinet. Així doncs, vam pujar al segon i tercer pis on hi tenen una exposició de trens i una maqueta que per 1CHF es posa en marxa. A dalt de tot hi ha una gran maqueta i a través de l'ordinador es poden programar les sortides dels diferents trens i veure'ls com recorren la sala. El museu no té canviador i li vam canviar els bolquers damunt d'una enclusa del 1895, una mica freda per posar-hi les natges però ideal per portar a terme aquesta tasca. Si el temps ens ho hagués permès, haguéssim visitat el fort construït durant la Segona Guerra Mundial, però la carretera per accedir-hi estava nevada. Però hi tornarem, perquè de totes maneres volem anar al Juraparc que queda al darrera de Les Grottes de Vallorbe. Abril a octubre i festius De dimarts a diumenges de 14h a 18h Nens 6-15 anys Después de vistar "Las Grottes de Vallorbe" era hora de comer y fuimos hacia el pueblo, que estaba muerto. Suerte de la tecnología porque gracias a la aplicación "Around me" encontramos algunos restaurantes. Después de habernos dicho en el restaurante de la Poste que no aceptaban clientes sin reserva, fuimos al Restaurante de la Placette. La verdad es que no le dábamos ni un duro pero era la hora de comer. Nos recibió la comitiva del pueblo que se pasa los domingos en el bar tomando cervezas, pastis y otros aperitivos. Pero a veces las primeras impresiones engañan, y esta fue una de ellas! Como hacía mucho frío me pedí una fondue para entrar en calor, y Dios mío, qué fondue! Creo que es la mejor que he comido nunca. Y haciendo homenaje a la heráldica del pueblo, un pez en un río, mi marido se pidió percas, y caray qué plato! Y todo a un precio más que razonable! Con el estómago lleno fuimos al Musée du Fer et du Chemin de Fer, por suerte teníamos un descuento de 4CHF porque esto si que lo encontré caro! No había ni un alma, sólo el herrero y nosotros. Lo más curioso es que el herrero trabaja con los utensilios de antes y la fuerza del río. Es lo más interesante del museo, sobre todo para nosotros que no lo habíamos visto nunca. Fue impresionante verlo trabajar en la forja, con el yunque y el martinete, mientras el hierro comenzaba a tomar forma de un cuchillo. A nosotros nos encantó pero el niño no compartió la misma opinión, sino que tenía miedo cada vez que el herrero utilizaba el martinete. Así pues, subimos al segundo y tercer piso donde tienen una exposición de trenes y una maqueta que por 1CHF se pone en marcha. Arriba del todo hay una gran maqueta y a través del ordenador se pueden programar las salidas de los diferentes trenes y verlos como recorren la sala. El museo no tiene cambiador y le cambiamos los pañales encima de un yunque del 1895, un poco frío para poner las nalgas pero ideal para llevar a cabo esta tarea. Si el tiempo nos lo hubiera permitido, hubiéramos visitado el fuerte construido durante la Segunda Guerra Mundial, pero la carretera para acceder estaba nevada. Pero volveremos, porque de todos modos queremos ir al Juraparc que queda detrás de las Grottes de Vallorbe. Abril a octubre y festivos De martes a domingos de 14h a 18h Après avoir visité "Les Grottes de Vallorbe» été l'heure du déjeuner et nous sommes allés au village, où il n'y avait ni un âme. Grâce à la technologie et l'application "Around me" on a trouvé des restaurants. Après nous avoir dit a restaurant La Poste que n'acceptent clients sans réservation, nous sommes allés au restaurant de la Placette. Nous avons été reçus par la délégation des gens qui consacre leurs dimanches au bar pour prendre des bières, pastis et autres apéritifs. Mais parfois, les premières impressions sont trompeuses, et ce fut l'un d'entre eux! Comme il faisait très froid j'ai commandé une fondue, et mon Dieu, qu'elle fondue! Je crois que c'est la meilleur que j'ai jamais mangé. Et rendant hommage à l'héraldique du peuple, un poisson dans une rivière, mon mari a demandé de la perche, et wow quel assiette! Et tout cela à un prix très raisonnable! Avec l'estomac plein, nous sommes allés au Musée du Fer et du Chemin de Fer, heureusement nous avions un rabais de 4CHF parce que je trouve qu'il est cher! Il n'y avait pas une âme, seulement nous et le forgeron. Le plus étonnante est que le forgeron travaille avec les ustensiles d'avant et la force de la rivière. C'est le plus intéressant du musée, surtout pour nous, que nous n'avions jamais vu auparavant. C'était impressionnant de le voir travailler dans la forge, l'enclume et le martinet pour qu'in bout de fer devient un couteau. Nous avons beaucoup aimé mais notre fils n'était pas du m'eme avis, il avait peur à chaque fois que le forgeron utilisait le martinet. Donc nous sommes allés au deuxième et troisième étage où ils ont une exposition de trains et une maquette. Au dernier étage il y a une grande maquette et grâce à un ordinateur on peut programmer les différents sortis pour les différents trains, et les voir se promener par la salle. Le musée ne dispose pas de changeur pour les bébés, et on lui a changé la couche sur une enclume de 1895, c'était un peu froide pour ses fesses mais idéale pour effectuer cette tâche. Si le temps l'avait permis, nous aurions visité le fort construit pendant la Seconde Guerre mondiale, mais la route d'accès était plein de neige. Mais nous y retournerons, parce que nous voulons aller au Juraparc, juste derrière les grottes. Avril à Octobre et jours fériés De mardi à dimanches de 14h à 18h Mineurs de 6 ans Publicado por Baby on Board en 11:16 Ubicación: Musée du fer et du chemin de fer, 1337 Vallorbe, Suiza


REGALS PER A CASAMENTS – Estudi Xevidom Bloc Categoria: REGALS PER A CASAMENTS Auques com a regal per casaments Una molt bona idea per sorprendre als nuvis el dia del casament és regalar-los una auca que expliqui la seva història! És un regal totalment personalitzat i únic que sorprèn moltíssim. Etiquetat auca, auca en català, auca personalitzada, auques, auques en català, Auques personalitzades, regal diferent casament, regal original boda, regal original casament, regal personalitzat, regal personalitzat casament, regals diferents casament, regals originals boda, regals originals casament, regals originals personalizats, regals personalitzats, regals personalizats casamentDeixa un comentari


Fes i la seva medina infinita – La Mi Voltant pel món Comença el primer viatge a Marroc, destinació propera i de contrastos que tenia pendent. De vegades sembla que deixem per més tard el que tenim més a l’abast de la mà i aquest ha estat el cas del Marroc. És un viatge una mica diferent per ser la primera incursió en aquest país. No visitarem Casablanca, ni Marràqueix, ni Tànger, ni Essaouira... Ens en anem cap al sud, començant per la ciutat imperial de Fes. Vueling té un vol directe de Barcelona a Fes. En una hora i mitja aproximadament ja hem passat la Península Ibèrica, creuat l’Estret de Gibraltar i ens endinsem en el continent Africà. Des del cel, em sorprèn la verdor del paisatge, amb l’Atlas nevat al fons i els rius de color café amb llet. L’aeroport de Fes és ben petit, tot i que l’estan ampliant, de fet l’únic avió que hi ha és el nostre. L’entrada al país és àgil i no cal pagar per obtenir el visat. Arribada a l’aeroport de Fes En uns vint minuts arribem a Fes. El primer que es pot veure son muralles que amaguen el milió passat de persones que hi viuen. És la tercera ciutat en població del Marroc, darrera de Casablanca i la capital, Rabat. La ciutat va nèixer com un nucli bereber petit que va crèixer amb l’arribada de 8000 famílies musulmanes que fugien de la península ibèrica. més tard es van unir més families provinents de l’actual Tuníssia. Aquí els allotjaments s’anomenen “riad” i el primer que fem es dirigir-nos cap el nostre, Le Source Bleue. És una fantàstica casa dins la Medina de Fes decorada amb fusta treballada de cedre i mosaics. Només entrar hi ha un pati interior amb una font. És impossible imaginar un lloc amb més encant. Tot i que el primer que fan és intentar dir-nos que la nostra guia no és prou bona (sembla ser que ho fan sovint aquí per eliminar a la competència) i que la decoració de les habitacions es casposa i sense l’encant de l’edifici en sí, trobo que només per aquest darrer val la pena estar-se la nit aquí. El pati interior del Riad Le Source Bleue, a Fes Descarreguem i ens dirigim a buscar un lloc per dinar. Ens acompanya un dels treballadors del riad i en un parell de girs ens en adonem que estem totalment en les seves mans. Fez és una ciutat laberíntica com mai no n’havia vist abans. Les guies diuen que hi ha més de 9000 carrers però no és fins que veus com les cases es tiren unes sobre les altres de manera que cal fins i tot apuntalar-les entre elles, que ets conscient de que és pràcticament impossible orientar-t’hi. Carrerons de Fes Cases de Fes apuntalades entre elles en la part superior Les cases gairebé es toquen en els carrers de Fes No hi passen cotxes, de cap de les maneres. El transport oficial es el burro, de fet un burro ben petit, la mula només passa per les avingudes principals. Com a tota ciutat, hi ha moments en els que es produeixen problemes de trànsit perquè no hi ha prou espai. La solució, anar fent recular els ases i fer que els vianants s’apartin per deixar-los passar amb la seva càrrega. El trànsit als carrers de Fes En el camí anem descobrint petites placetes en les que la vida passa. Es miren el turista encuriosits però respectant-lo i sense atabalar-lo gens. En una de les places trobem unes marques a la paret, totes del mateix tamany, és el lloc que tenen designat els partits polítics per posar la seva publicitat. Té un cert encant saber que el moviment de la independència de Marroc va nèixer en aquesta ciutat i que és una ciutat de les més reivindicatives de Marroc. Espais destinats a la publicitat de partits polítics a Fes Dinem una meravellosa selecció de tajins de pollastre, corder i vedella al Berrada Family Restaurant, on el seu propietari octogenari es posa a fer la vertical al menjador, literalment. El menjar és absolutament deliciós, us deixo la targeta per si sou capaços d’arribar-hi, tot i que sense algú que us vingui a buscar possiblement sigui impossible trobar-lo. Berrada Family Restaurant a Fes Els carrers de Fes a migdia s’omplen dels aromes de la carn especiada I el fum de les brases omple els carrers En acabar de dinar ens dirigim a perdre’ns en aquesta màgica ciutat. La part més coneguda de Fes és el que s’anomena Fes-el-Bali, i és la que conforma el conegut laberint medieval amb més de 9000 carrers, molts d’ells sense sortida, declarada Patrimoni de la Humanitat al 1981. La Medina s’organitza per barris en funció dels gremis professionals, com es feia en el moment en el que es va crear la ciutat, al segle IX. De fet, la Medina de Fes és la més antiga del Marroc i sembla que el temps s’hi ha detingut per sempre més en ella. Els barris de la Medina s’organitzen per gremis, com aquest en el que es troben els que fan les guarnicions per cavalls, ases i camells La feina als centres de producció de teles, també està ancorada en el passat Fes és considerada el centre espiritual de Marroc, de fet, ser centre de l’aprenentatge i la cultura en un imperi que anava de la Península Ibèrica fins a Senegal. Per això dins les seves muralles hi podem trobar Madrasses (residències d’estudiants) i la universitat més antiga del món. Visitem la Madrassa Attarin amb unes parets decorades amb guix i formes geomètriques, versicles d’El Corà escrits en àrab i en una escriptura pròpia del Marroc. També hi ha decoració feta amb fusta de cedre, un arbre molt típic de Marroc que té la capacitat d’allunyar els insectes. Data del segle XIV i es diu d’ella que és una de les madrasses més boniques de Fes. Va ser una de les principals escoles de religió corànica. Detall de les parets decorades en guix i els sostres de fusta de cedre a la Madrassa Attarin Continuem la nostra visita i anem cap a la que va ser la primera universitat del món, que curiosament va ser fundada per una dona Fatima el Fihria, una refugiada de Tuníssia, l’any 859. Aquesta universitat té la Mesquita d’Al Qaraouiyine a la que no es pot accedir si no és per motius religiosos, i que té un pati de lleons molt semblant a la Alhambra de Granada i una capacitat de fins a 20000 persones. Interior del pati de la Mesquita Kairauine Mesquita Kairauine El temps que queda ara ens dedicarem a passejar pels carrerons i anar veient tots els barris i negocis que ens anem trobant. Sorprèn que no atabalen, és com si encara no fossin conscients de tot el que poden arribar a guanyar amb el turisme, i se’l miren amb un cert recel o fins i tot indiferència. Un dels venedors ens explica una curiosa història relacionada amb aquests mirallets amb porticons que tant veiem en les paradetes. Es tracta d’un mirallet que serveix com a comunicació entre la parella. Quan la dona no vol enllitar-se amb el seu marit, deixa els dos porticons tancats. Si el marit pot fer alguna cosa per convèncer-la, és un el porticó que s’obre. Quan son els dos porticons els que estan oberts, això significa via lliure per l’home. No deixa de ser bonic aquest llenguatge secret però conegut... Els mirallets no només tenen una funció decorativa, també son un llenguatge secret en la parella Un dels imprescindibles en qualsevol visita a Fes son les curtidories de pell, un procés totalment artesanal que té lloc de la mateixa manera des de fa centenars d’anys. El treball de la pell no només dóna nom a Fes sino que li dona a tot el país, d’aquí que es parli de “marroquineria”. La UNESCO ha declarat les curtidories de pell Patrimoni de la Humanitat i està invertint en la restauració de les piscines d’una de les més conegudes que sempre apareix a qualsevol material promocional de Fes. Nosaltres tenim el “privilegi” de veure les feines de restauració, que també sembla que estiguin detingudes en el temps ja que enlloc de maquinària habitual d’obres hi trobem rucs i mules per eliminar tota la runa. Obrers treballant en la restauració de les curtidories de Fes Per sort n’hi ha d’altres i podem disfrutar de la magnífica visió de les piscines per on es fan passar les peces de pell per convertir-les en una pell que es pot treballar. Per fer tot aquest procés, es treballa amb elements naturals: aigua, sal, femtes de colom i calç, que eliminen el pèl i preparen la pell per a poder tenyir-la i fer-ne els elements de marroquineria que tant caracteritzen aquest país. La olor és forta, molt forta, per això ens faciliten unes fulles de menta en entrar en la casa que ens servirà de mirador. Després d’aquesta visita, seguim passejant per aquesta ciutat infinita i descobrint raconets màgics darrera cada petit gir o cada porta oberta. Darrera qualsevol racó hi ha una porta entreoberta que convida a sentir-te a gust a Fes Ja ha caigut el sol i demà toca viatjar cap a la zona de Merzouga així que ens despedim de la ciutat sopant i descansant al seu Riad, amb la certesa que sentirem el cant del Imam de matinada. Amb la caiguda de la nit, la ciutat segueix viva, màgica, eterna... artesans, curtidories, fes, historia, magreb, marroc, medieval, medina, mercat, mesquita, pell, riad, turisme responsable, universitat


Àngel Casas: «La gimnàstica litúrgica em toca molt els collons» - Diari de Girona Àngel Casas: «La gimnàstica litúrgica em toca molt els collons» Àngel Casas va presentar a Girona «Carta d'una desassossegada», un llibre de contes que el consagren com un cronista de primer ordre que es mou com un peix en les aigües de l'absurd i l'humor · L'entrevisto precisament a base dels contes del llibre · I se'n surt albert soler 21.06.2019 | 22:33 Estava cardant, el dia que en Franco va morir? Deixi'm pensar. Era 1975, o sigui que estava en el meu primer matrimoni...jo crec que no. Ah, no! Què cony! Venia de València, de rodar «La nova cançó», o sigui que estava a la carretera. Bé es pot cardar, a la carretera. Sí, però anava amb un tio, el càmera, que a més no era guapo (riu). Vam estar a Sueca entrevistant Joan Fuster, vam arribar a Barcelona a les 4 del matí, i a les 9 havíem quedat amb en Pau Riba, i allà em vaig assabentar que en Franco havia mort. O sigui, resposta a la primera pregunta: no estava cardant. Li escrivien cartes com a la senyora Francis? No, però el conte de la Francis té un punt de real. De fet, tot el llibre és possible però improbable. El que és cert és que quan era cap de producció musical a la SER, a vegades arribaven cartes dirigides a la senyora Francis, i un dia en vaig obrir una pensant que era per a mi, i de seguida vaig veure que era per la Francis. Una pobra dona maltractada. La va respondre? La vaig fer arribar a la Francis, vaig ser conscient que jo li donaria molt mal consell. Em va fer molta pena, aquella dona. S'ha enamorat mai d'una cambrera d'ulls tristos? D'una cambrera em sembla que no, d'una persona d'ulls tristos, sí. Dos encants que m'agraden de les dones, és a dir, que em motiven -per dir-ho d'una manera fina- són la tristor, perquè convida a ajudar aquella persona, i que estiguin passant fred. Una dona que entra a casa amb la cara vermella del fred, em provoca tendresa. «Caterva de delinqüents, heu corromput tot el que heu tocat, heu dinamitat el nostre futur». Se m'acudeixen centenars de destinataris de la frase. Que fills de puta, que cabrons. Jo als anys 70 feia moltes feines i vivia bé, ara els joves no tenen feina, i la que hi ha està mal pagada. Tot això ho ha corromput aquesta colla de polítics, tots, cadascú a la seva manera, uns perquè no en saben i els altres perquè són uns xoriços. Entre ineptes, mals estrategues i xoriços, estem en una situació molt complicada. Això lliga amb un altre conte: ha tingut mai ganes de matar algú? De matar-lo jo, no. Ganes que es morís algú, sí (riu). Tants amics meus, bona gent, que s'han mort, i en veus alguns que no hi ha manera. Si pogués trucar a un mort, de tota la història, a qui triaria? He, he, va morir un vell amic, i no tenia cap telèfon per preguntar per l'enterrament, només el seu. Vaig estar pensant de trucar, però no em vaig atrevir: i si m'hagués contestat ell? Doncs ara li dono l'oportunitat de parlar amb un mort: triï. Hòstia! No m'ho he preguntat mai. Potser algú de la República, que m'expliqués de debò com va anar. D'aquesta catalana que tenim ara? No, no, d'aquesta que no tenim ara, no. De la república espanyola, perquè s'ha mitificat per totes dues bandes i no en sabem la veritat. Haurien de ser tres o quatre trucades, per a contrastar opinions, perquè no ho explicarien igual en Franco, l'Azaña, en Companys o en Durruti. A quines hores és creient? Vaig pensar que si en Juan Carlos deia que la Sofia era «una gran professional», volia dir que a hores de feina ho fa de puta mare i després desconnecta. Estic segur que també hi ha cardenals que ja no creuen però fan bé la seva feina. El del conte no creu en Déu però sí en l'Església, que és qui el paga Què és el que menys li agrada dels funerals? La gimnàstica litúrgica: ara drets, ara asseguts... Em toca molt els collons. En canvi, sempre he tingut obsessió per la noia que hi toca el violoncel. Són noies que han d'estar immunitzades contra el dolor, com les infermeres. Elles miren avall, toquen El Cant dels Ocells, nyigo-nyigo, i anar fent. Última frase del llibre: «Anem de caps a la indigència». Glups. De debò? Hòstia, veu cap símptoma que indiqui el contrari? Les classes mitjanes, no diguem les baixes, no han sortit de la crisi, en canvi les grans fortunes s'han enriquit.


Tras el 21-D, nueva versión catalana del duelo a garrotazos, matriz política y cultural de las Españas diciembre 23, 2017 JP Quiñonero Deja un comentario Barcelona, plaza de Cataluña, Monumento a Francesc Macià, 26 julio 2017. Foto JPQ. La expresión política, social, cultural y parlamentaria del inmovilismo invertebrado de Cataluña inquieta a quienes se atreven a opinar con cierta libertad individual. Cuando estaba escrutado el 99,89 % de los votos del 21-D, la Cataluña congelada, inmovilista, invertebrada es una realidad aritmética palmaria: Eleccions al Parlament de Catalunya 2017-Escrutat 99,89%. ... oséase: En un referéndum consultivo, el resultado final dependería de los 323.695 votantes de CatComú-Podem, pasablemente divididos, también ellos, sospecho. Los líos, equilibrios, fintas, navajazos, traiciones y pactos por venir quizá no consigan ocultar la tragedia de fondo, la Versión catalana del Duelo a garrotazos, matriz política y cultural de las Españas 2. Un analista político del ara parece temer la prolongación indefinida de esa realidad profundamente castiza e inmovilista: Els resultats d’aquesta convocatòria especial del 21 de desembre defineixen un panorama a mig camí entre la continuïtat i l’enduriment de posicions. El món independentista només és accessible als creients. El milió de votants d’Arrimadas també estan carregats de raons. Ells, com els independentistes, també s’han sentit humiliats, arraconats i menystinguts. I també, com els independentistes, han anat covant les seves ofenses a foc lent, atiats per uns mitjans de comunicació que han fet de la polarització el leitmotiv dels últims mesos, fins a fer-ne una profecia autocomplerta. Dos relats diametralment oposats, alimentats a base de simplificacions, de mentides, de greuges que reclamen satisfacció. Dos grups que se senten els legítims dipositaris dels anhels del veritable “poble català” i que, fent-ho, neguen l’altre. Uns i altres, i els seus corifeus (alguns pagats amb diners de tots), poden seguir estirant la corda, poden seguir alimentant les seves parròquies injuriades. Seria fàcil continuar per aquest camí, deixar-se endur, rabejar-se en l’ofensa. De fet, seria el més fàcil. Però no ens duu enlloc. O sí, ens duu a una Catalunya escindida i bloquejada, ens duu quaranta anys enrere... Oriol Bartomeus, ara, 22 / 23 diciembre 2017, La victòria dels ofesos. En un ataque de sinceridad, me digo que la “única” vía “realista” es la mía. “¿Qué hacer..?” Me repito: Cosas eminentemente prácticas...


Que és la FCACU? - FCACU - Federació Catalana d'Associacions i Clubs Unesco Cat Què és la FCACU? La Federació Catalana d’Associacions i Clubs UNESCO (FCACU) es va crear l’any 1984, el mateix any que el Centre UNESCO de Catalunya (actualment Unescocat). Les associacions i clubs UNESCO són organitzacions sense ànim de lucre que promouen activitats relacionades amb els objectius i campanyes de la UNESCO adreçades al públic en general, com ara cursos, concursos, exposicions o conferències. Actualment, la Federació aplega una vintena de membres actius repartits pels Països Catalans. La tasca de la FCACU és la coordinació de les associacions membres i els programes conjunts, llur representació internacional i les relacions amb les institucions. També és tasca de la FCACU vetllar pel bon ús del nom UNESCO. La FCACU promou les relacions entre els membres de la xarxa civil UNESCO (associacions i clubs, biblioteques, càtedres i escoles). Unescocat dóna suport tècnic i assessorament a la FCACU i n’acull la seu. Memòria del Consell directiu de la FCACU 2010Memòria d'activitats dels membres de la FCACU 2010Informe de gestió del Consell Directiu de la FCACU 2011 ► Agenda 26/03/2017Dia internacional del Jazz26/03/2017Dia mundial del llibre i dels drets d’auto27/02/2017Dia mundial de la poesia27/02/2017Assemblea general de la Federació Catalana d’Associacions i Clubs UNESCO (FCACU)01/02/2017Dia internacional de la llengua materna


Nilox comprar i ofertes material fitnes de Nilox a Traininn Nilox a traininn - la millor selecció de productes al millor preu. Mai havia set tant fàcil navegar i comprar per internet articles de gimnas-fitness. I el millor de tot és que et portem el material de gimnas-fitness que necessitis directament a la porta de casa. La majoria de productes Nilox s’envien ràpidament, 24 hores després d’haver fet la compra a traininn. Com a distribuïdor autoritzat de Nilox tenim un ampli coneixement de tots els productes i últimes tecnologies. Podem assessorar-te amb els millors consells per utilitzar i cuidar el material Nilox de la millor manera. Sempre que ho necessitis rebràs el millor servei del nostre equip d’esportistes experts. Creiem que una part important per a la satisfacció del client és garantir que la compra es fa en un entorn 100% segur i confidencial. Volem que estiguis 100% satisfet amb la teva compra a traininn, però si per algun motiu això no passés, tens 30 dies per fer la devolució de la compra. Si tens una pregunta o necessites que t’assessorem, no dubtis a contactar amb el nostre equip d’atenció al client de traininn. Estarem encantats en donar resposta a totes les teves preguntes i a ajudar-te en tot el que necessitis!


La vicepresidenta de la Diputació de València, Maria Josep Amigó, visita les obres de l’EPA de Canals – Compromís Diputació de València Publicat el 19 Setembre 2019 en Premsa La vicepresidenta de la Diputació de València, Maria Josep Amigó, ha visitat les obres de l’EPA de Canals, una instal·lació remodelada amb el Pla de Millora d’Espais Educatius Municipals 2018-2019 de la Diputació. Un pla que “sufraga les obres de condicionament i adequació de tots els centres educatius de titularitat municipal de les comarques valencianes”. Amb el programa d’inversions en educació, totes les escoletes infantils, conservatoris i escoles d’adults de titularitat municipal de la província de València reben una ajuda de 38.000 euros per realitzar obres de millora de les seues instal·lacions. A la comarca de la Costera, a més de Canals, també han rebut l’ajuda del Pla de Millora d’Espais Educatius Municipals 2018-2019 de la Diputació de València, l’Alcúdia de Crespins, Barxeta, la Font de la Figuera, el Genovés, Moixent, Montesa i Rotglà i Corberà. La remodelació de la Casa de la Cultura, coneguda com Casa de Paquita la Moruna, ha estat completada amb una subvenció del Pla d’Inversions Sostenibles de la Diputació. El pla de les escoletes de la corporació se suma al Pla Municipal de Manteniment d’Escoles que es va iniciar al 2017 en col·laboració amb la Conselleria d’Educació per tal de finançar el canvi de portes i finestres dels centres educatius d’infantil i primària, millorar les condicions d’alumnes i professors, i augmentar així l’eficiència energètica de les instal·lacions. En total, la Diputació ha destinat durant els exercicis 2018 i 2019 un total de vora 16 milions d’euros en millora de centres educatius. La vicepresidenta Maria Josep Amigó ha destacat que “amb el pla donem un impuls a la millora de la qualitat de l’ensenyament en tots els àmbits: infantil, adults i ensenyaments musicals. Un total de 270 actuacions en 160 municipis”. El programa de la Diputació per al finançament de millores als espais educatius municipals compta amb un pressupost global de 10,3 milions d’euros amb caràcter bianual. Aquest programa inclou totes les escoletes infantils, conservatoris i escoles d’adults de titularitat municipal de la província i aportarà una ajuda de 38.000 euros per cada un dels centres. El pla desenvolupa un total de 270 actuacions en 160 municipis valencians, de les que 169 són a escoletes infantils, 13 a conservatoris musicals, i 88 a centres formatius d’adults. Arxivat en: Premsa canals, PFIS, pla municipal de manteniment d'escoles, vicepresidència ← La primera guanyadora del Premi Iturbi arriba a València Els responsables de la Diputació reben als bombers de Gandia que han participat en el Mundial d’Excarceració de França →


marco general de actuaciones en la enseñanza pública Sobre el establecimiento de un marco general de actuaciones en la enseñanza pública La Conselleria de Cultura i Educació ha presentat el document adjunt perquè les organitzacions sindicals el signen. Aquesta proposta està essent debatuda per la nostra organització, per la qual en els propers dies el sindicat farà pública la seua valoració al respecte. Si ho considereu convenient podeu fer-nos arribar els vostres suggeriments. Resolució aprovada pel Secretariat Federal de l’STEPV-IV al voltant de la proposta "d’acord sobre l’establiment d’un marc general d’actuacions per la millora de l’ensenyament públic a la Comunitat Valenciana" presentat per la Conselleria de Cultura i Educació. La Conselleria de Cultura i Educació va presentar, fa dos anys, una proposta de Pacte per l’Educació per a la seua negociació entre els diversos agents socials de la Comunitat Educativa. La proposta arreplegava tot un seguit de temes que englobaven el conjunt del sistema educatiu. En aquell moment es van celebrar dues rodes de reunions per debatre el document. L’STEPV-Iv va presentar les seues propostes i esmenes. Des d’aleshores no s’ha sabut res més sobre eixe Pacte per l’Educació. Ara, se’ns presenta el document titolat: "Acord sobre l’establiment d’un marc general d’actuacions per la millora de l’ensenyament públic a la Comunitat Valenciana". La Conselleria pretén que se signe en els propers dies. El document no és acceptable per al sindicat per no aportar elements nous. Els compromisos concrets que proposa estan establerts a la negociació col.lectiva o bé per acord de Meses Sectorials anteriors. En concret són: la negociació de l’arranjament escolar dels IES que és preceptiva; la revisió del Mapa Escolar que és un compromís del propi conseller acordat amb els sindicats el passat mes de juliol, però incomplit; la informació periòdica de l’execució de la programació que s’està fent des de fa anys i la revisió de l’adscripció que és un compromís que està arreplegat a les actes de les Meses Sectorials d’Educació. La Conselleria ha evitat incorporar els temes conflictius que per a l’STEPV-Iv són força importants: La renegociació dels criteris del Mapa Escolar per acabar amb la subsidiarietat de l’ensenyament públic respecte del privat. S’hauria d’incorporar una clàusula que done prioritat a la xarxa pública. Per contra només es comprometen a informar de les modificacions però no a establir els criteris de la configuració ni de la seua modificació. El document de l’adscripció incorpora una replanificació del Mapa Escolar que suposa una rebaixa de les unitats en ESO i Batxillerat, d’açò no es parla al document. En aquest punt caldria replantejar el percentatge d’escolarització de l’ESO i Bat que figuren al ME per augmentar-lo. S’evita parlar de quantificacions: ni pressupostàries ni de temporalitat. Açò suposa deixar les mans lliures a la Conselleria per tancar el Mapa Escolar, la creació de les aules de tres anys i el trasllat del primer cicle d’ESO als IES. Tampoc no existeix un compromís de negociació de la financiació ni dels pressupostos en matèria educativa. No es diu res sobre la planificació lingüística. No apareixen elements que suposarien una millora de l’ensenyament públic:recursos humans (plantilles docents i de PAS) ni recursos materials (augment dels pressupostos per infraestructures, despeses de funcionament, beques, serveis complementaris,...). Ni tampoc s’incorpora un compromís d’informació i de negociació sobre el desplegament legislatiu de les lleis educatives, de les actuals ni de les futures. En definitiva, s’ha passat d’un document de Pacte per l’Educació que, malgrat les seues deficiències, era molt ambiciòs, a una mera declaració retòrica de 22 línies que pretén donar suport a una política educativa que no es pretén negociar amb els agents socials, una política educativa que aposta per ofegar l’ensenyament públic i desviar els recursos cap a la iniciativa privada. El que necessitat l’ensenyament públic per millorar és un canvi en la política educativa del govern de la Generalitat Valenciana, cosa que no es pretén fer, per la qual cosa, l’STEPV-IV no subscriurà eixe document. València, 5 de març de 2002. Acuerdo entre la Conselleria de Cultura y Educación y las organizaciones sindicales ............................................ sobre el establecimiento de un marco general de actuaciones para la mejora de la enseñanza pública en la Comunidad Valenciana. Reunidos el Hble. Sr. D.Manuel Tarancón Fandós, Conseller de Cultura y Educación, y los Sres. .............................................., todos ellos EXPONEN: La importancia para el sistema educativo de la Comunidad Valenciana, de contar con una red de centros adecuada en sus infraestructuras y funcionamiento que permita el desarrollo de una enseñanza pública de calidad. En este sentido recientemente se han producido importantes avances en el sistema educativo público valenciano destacando, por un lado, el impulso en la ejecución de las infraestructuras educativas derivadas del mapa escolar y, por otro, la adscripción directa del alumnado de colegios públicos a institutos y secciones, cuya aplicación se producirá con efectos del curso escolar 2002-03. Con el fin de seguir avanzando en la mejora del sistema educativo público de la Comunidad Valenciana resulta apropiado establecer un marco de trabajo que defina las actuaciones globales más importantes que deben llevarse a cabo. Este marco de trabajo no excluye ni resulta incompatible con otras cuestiones que son objeto de negociación a través de las correspondientes mesas sectoriales entre la Conselleria de Cultura y Educación y las organizaciones sindicales. Para que dicho marco de trabajo sea posible y efectivo, su contenido se basa en tres principios: primero el carácter de mínimo, no incluyendo elementos que, sin dejar de ser importantes, hagan inviable el acuerdo; segundo, la no inclusión de aspectos cuantitativos que serán abordados en los correspondientes foros de negociación; tercero, su permanencia en el tiempo al objeto de ir incorporando progresivamente otras cuestiones cuyo compromiso sea acordado por las partes. En definitiva, se trata de, a través del establecimiento de un marco de actuaciones generales, asumir compromisos que favorezcan la estabilidad en las negociaciones sobre la enseñanza. Así pues, las partes ACUERDAN la inclusión de las siguientes cuestiones para avanzar en la mejora de la enseñanza pública valenciana: Negociación y aplicación de un documento que recoja instrucciones para la creación y supresión de unidades escolares de educación secundaria. Dichas instrucciones se incorporarán de forma progresiva, tras la implantación de la adscripción directa de colegios públicos a institutos y secciones. Revisión anual del mapa escolar e información periódica a la mesa sectorial de las modificaciones producidas. La información se producirá anualmente a partir del año 2002. Información periódica del estado de ejecución de la programación de infraestructuras educativas con carácter semestral a partir del año 2002. Revisión sistemática de la adscripción directa de colegios públicos a institutos i secciones, anualmente a partir de su aplicación en el curso 2002-03. Las partes firmantes acuerdan la revisión anual de los contenidos incluidos en el presente documento mediante una reunión conjunta en la que se valore el desarrollo de los mismos. Dicha revisión anual podrá suponer la supresión de una o varias de las cuestiones relacionadas así como la inclusión de otras cuestiones siempre que se respeten los principios recogidos en el presente documento. En Valencia, a


Paios: enero 2012 Maite RuizEl periodisme de les Terres de l’Ebre està vivint possiblement els moments més crítics i baixos de la seua història. L’estructura construïda als anys noranta, amb una gran diversitat de mitjans de comunicació forts i ambiciosos que creixien al territori i contractaven periodistes professionals, trontolla avui en dia amb acomiadaments dia sí, dia també. Enric Algueró (extreballador d’Ebre-Cadena SER), Sònia Castelló (extreballadora d’Ebre-Cadena SER), Jesús Ferrando (extreballador de L’Ebre), Sofia Cabanes (extreballadora de L’Ebre), Núria Espelta (extreballadora de L’Ebre), Gustau Moreno (extreballador d’El Punt), Roser Royo (extreballadora d’El Punt), Eduard Prats (extreballador d’Ebre-Cadena SER), Cristina Fornós (extreballadora de l’ACN), Joan Josep Carot (extreballador de Diari de Tarragona), Rosa Garcia (ex treballadora de Teveon), Vicki Curto (extreballadora de l’Ajuntament de Roquetes), Encarna Fernàndez (ex treballadora de Móra d’Ebre-Cadena SER), Gabi Sanz (extreballador de Móra d’Ebre-Cadena SER) i, si m’ho permeten m’incloure a mi mateixa, Maite Ruiz, en aquesta llarga llista com a extreballadora de Ràdio Tortosa. Si m’he deixat algú, disculpeu-me i, feu-m’ho saber. Malauradament, a més a més, sembla que el tsunami que arrassa el periodisme ebrenc encara no ha acabat... Anims als que quedeu i confiem amb la vostra feina.I a vostès els hi pregunto: ¿Creuen de veritat que, sense periodistes suficients als mitjans, rebran una informació veraç, plural, autèntica, de control i de qualitat? (http://maiteruiza.wordpress.com) Eva Queralt i LlobregatDe tant en tant, com un acte mecànic, visito la borsa de treball del Col·legi de Periodistes. No recordo haver-hi trobat mai feina, però sempre està bé saber per on va la demanda laboral, per allò d’adaptar-se a les noves necessitats. Aquesta setmana vaig trobar una oferta que cridava l’atenció: “Assistant en Comunicació en àrea d'innovació tecnològica”. Encara que fos com a ‘assistant’, el títol semblava atractiu. Més avall deia les funcions: “Donaràs suport en les àrees de representació i comunicació externa, en reunions de projectes, actes, seminaris, conferències, gestió de la comunicació amb mitjans externs, coordinació de mitjans, organització de reunions, redacció de notes de premsa, articles, novetats en un entorn altament tecnològic i focalitzat a la innovació tecnològica. Serà clau el teu paper en la redacció de notícies, articles i inputs mediàtics.” Segueixo llegint i arribo a la retribució: 12.000 euros. Llavors busco desesperadament el tipus de jornada laboral, tot pensant que potser es tracta de mitja jornada, 25 hores... Trobo: de 9 a 18h, de dilluns a divendres. No sé si arribats a aquest punt val la pena preguntar-se si aquesta quantitat és en net o en brut. Fins i tot podem arribar a pensar que, tal i com estan les coses, l’oferta no és tan dolenta, ja que si fos net, guanyaríem mil euros al mes i molts periodistes treballen per menys. El cas tampoc no arriba a l’extrem dels casos descoberts amb la campanya #gratisnotrabajo. Però arribats a aquest punt, ¿hem d’acceptar com un fet normal aquest tipus d’ofertes? També ens hauríem de plantejar si aquest tipus d’ofertes han de sortir publicades al web del Col·legi de Periodistes, un col·legi que va retirar les tarifes orientatives per a free lance davant l’expedient obert per part de l’Autoritat Catalana de la Competència (ACCO), però que alhora dóna suport explícit a #gratisnotrabajo i assegura lluitar contra la precarietat laboral en la nostra professió. El més trist de tot això és que no puc arribar a una conclusió clara. Tot i que crec que aquestes ofertes precàries no haurien de ser difoses a través d’un col·legi que vol vetllar per un periodisme de qualitat i, per tant, ben remunerat, també em faig la següent pregunta: ¿Quants periodistes, inclosa jo mateixa, podem arribar a sospirar per una feina així en un futur no molt llunyà? Massa, segur que massa. Anna es una chica preparada. Estudió Comunicación Audiovisual en la Universidad de Barcelona. Estuvo tres años de becaria en una televisión de ámbito nacional, consiguió su primer trabajo inframileurista en una TDT local del área de Barcelona. Le duró un año, hasta que la crisis la enfrentó a su primer despido. Hace unos días se fue a Londres para formarse en márketing digital. Los estudios le cuestan un gran esfuerzo económico y personal. Es optimista. Cree que su sacrificio le llevará a conseguir lo que desea: poder trabajar en el ámbito de la comunicación, que es su gran objetivo. Seguramente, visto el panorama de nuestro país, encontrará más oportunidades en Londres que aquí. O quizás este nuevo Gobierno se dé cuenta un día, entre recorte y recorte, que valdría la pena recuperar a los jóvenes que están emigrando y que tienen capacidad de iniciativa para desarrollar su actividad en favor de eso que llaman nuestro producto interior bruto. De entrada Anna, ni siquiera ha tenido la oportunidad de que algún banco le financie sus estudios y aún anda peleando alguna beca imposible que le permita sobrevivir en una ciudad tan cara como gris. Sí, esos bancos con ejecutivos de pensiones multimillonarias y productos financieros tan opacos como la niebla londinense, que no son capaces de aportar nada al crecimiento de las personas y de nuestro país. No debería ser excusa para los medios ocultar estas informaciones, aunque ello lleve aparejado el perder la publicidad de una entidad financiera o ponga en riesgo la financiación de la empresa periodística. Nota: Conocí a Luisa hace un tiempo y por otras circunstancias. Le había perdido la pista. No sabía nada de ella ni de su problema con La Caixa. Por su férrea voluntad y persistencia, y porque le asiste la razón, sé que acabará ganando a La Caixa. Isidro Fainé debe y puede solucionarlo en un minuto. También le conozco. A un polític se l'acusa de donar diners del Govern autonòmic a un periodista i el seu mitjà "per realitzar una campanya per ensalçar la seva activitat". De qui estic parlant?: A. Jaume Matas i Libertad Balear B. Artur Mas i La Vanguardia C. Robert Mugabe i Zimbabwe Today Envieu les respostes a quinscollonste@lajutgedesesilles.com Entre les respostes encertades sortejarem una visita al Bundestag, unes fotos de la Merkel quan era jove i un joc d'eurobons de la senyorita Pepis Què passa amb els mitjans de comunicació públics de Badalona? Tomeu Ferrer Els mitjans públics d'informació de Badalona es troben en mig d'una guerra, que gairebé no té res d'informativa i molt de política. Fem un repàs del que passa. Al poc que el PP aconseguís l'alcaldia, sent la minoria majoritària però amb el vistiplau de CiU, es va obrir una pugna en què, per una banda, els nou arribats intenten demostrar que manen i, amb diferent grau d'hostilitat, l'oposició vol fer palès que Xavier García Albiol i companyia són una mena de rellogats. En una ciutat tant poc estructurada con Badalona, la ràdio i la TV locals i la revista Betulo, són elements claus per conformar una certa opinió pública. En una altra situació econòmica, els ajuntaments anteriors van apostar amb força per aquests mitjans i els van dimensionar amb força. No sóc especialista en el tema però imagino que una part de la càrrega de personal té a veure amb la vinculació de les emissores de ràdio i televisió en les cadenes creades especialment a la resta de Catalunya. Però aquest element, el cost econòmic, és clau en el procés polític seguit. Com l'Hospitalet de Llobregat es va avançar tancant la TV local, el grup d'Albiol va córrer a afirmar que “nosaltres no ho farem així”. No obstant, va anunciar una retallada de gairebé el 50% del pressupost dels mitjans públics de Badalona. Però l'equip dels conservadors espanyolistes va posar una condició: canviar de socarrel la comissió que controla els mitjans de comunicació locals. En síntesi, reclama que la seva minoria tingui absolutament el control polític de la ràdio i la televisió locals. La resta de grups han respost afirmant que les matemàtiques són el que són i que, en conjunt, tenen majoria. La clau es que la comissió de control dels mitjans públics ha de ser escollida per una majoria qualificada de dos terços, que no té el PP. Finalment l'alcaldia va decidir que fos el Consell de l'Audiovisual de Catalunya (CAC) qui decidís en el debat, més si es té en compte que un element afegit a la controvèrsia era que els candidats a controlar els mitjans públics de Badalona eren personatges directament polítics sense cap experiència en el món de la premsa. La resposta del CAC ha estat reclamar que els nous membres de la comissió de control dels mitjans públics locals no siguin persones que ostentin càrrec públic electe o que siguin nomenats directament pel consistori. Ras i curt, el consell reclamava gent no marcada per gestionar la premsa local de Badalona. L'últim element d'aquesta comèdia és l'amenaça de García Albiol de denunciar judicialment el CAC, al qual, recordem, va recórrer ell mateix. Per activa o per passiva la jugada implica que el PP vol controlar els mitjans, encara que al mateix temps els estranguli econòmicament i l'oposició ha decidit plantar cara a la maniobra del PP, sense tenir en compte aspectes com el dret d'informació a la ciutadania o la situació dels treballadores i treballadores dels mitjans badalonins. Hi ha en joc no només els llocs de treball de la ràdio, la televisió i la revista local, si no el prestigi guanyat durant molts anys per aquests mitjans. Però a més ens juguem part de la cohesió social d'un municipi tan problemàtic com Badalona i els drets dels seus ciutadans a rebre una informació independent i propera. Per això els ciutadans han decidit tirar pel dret i tenen en marxa una campanya que reclama la defensa dels mitjans locals i públics de Badalona: http://goo.gl/UpNfU Carlos PastorAcabo de oir en el Telediario del mediodía a un portavoz de los internautas españoles calificar de “atentado a la libertad de expresión” la clausura por las autoridades norteamericanas de la web de descargas ilegales Megaupload. ¿La libertad de expresión amenazada? ¿Es que acaso se ha censurado una canción o se ha prohibido proyectar una película? Ni una cosa ni la otra. La única realidad es que se ha puesto en manos de la justicia a unos espabilados que se habían hecho de oro comerciando ilegalmente con las obras de otros. Los diarios también son y han sido víctimas de espabilados semejantes. Recordemos que antes de internet ya había unos listillos que se ganaban la vida fotocopiando los diarios y vendiendo a administraciones y empresas resúmenes de la actualidad en base al trabajo y el dinero de otros. Una cómoda manera de hacer dinero sin trabajar ni invertir. La libertad de expresión es algo demasiado serio como para ser invocada con tanta frivolidad. De la misma forma que esa libertad no ampara al periodista que injuria o calumnia o miente de forma descarada y consciente, tampoco ampara el choriceo en la red. Y no vale como excusa que el intercambio de archivos por la red es imparable y oponerse a ello es ir contra la historia y el progreso. Para eso están las webs de pago –o las explícita y legalmente gratuitas--, que respetan los derechos de los autores –y de sus miles de colaboradores, desde técnicos de sonido a electricistas, maquetistas, carpinteros, etcétera que viven de la industria de la música, del cine o del libro. En la película La red social aparece un personaje especialmente antipático y frívolo (el inventor de Napster, pionera páginas de pirateo) que se jacta de haber hundido el comercio de discos antes de que las autoridades le cerraran el negocio. No quiero que eso ocurra con las librerías ni con las salas de cine. Y a los periodistas que a menudo caen en la tentación de comprender las razones de los piratas, les recuerdo que también los diarios prohíben explícitamente reproducir sus textos originales en base a la ley de propiedad intelectual. pirateig, Por lo que apunta el inicio del año y con el cambio de Gobierno tras las elecciones del 20-N, podemos aventurar que durante este 2012 algunas televisiones autonómicas acabarán en manos privadas en todo o en parte. Otras ya han ido cerrando. Televisión Española podrá asumir sin excesiva dificultad una reducción de 200 millones de su presupuesto; de hecho ya ha venido recortando sus costes en los últimos años en cantidades similares y aunque el proceso de jubilaciones anticipadas le dio, en su momento, un gran respiro económico, todavía le queda fuelle para ajustar su dimensión, sin renuncias excesivas, para dejarlo en torno a los 1.000 millones de euros. Se da por descontada la supresión de radios y televisiones locales, que los erarios municipales y las diputaciones no pueden seguir manteniendo. Resultará difícil que de la reordenación forzosa que se producirá en el espacio audiovisual y al quedar libres y sin explotar algunas concesiones de TDT que han resultado deficitarias, el Gobierno pueda pagar sus compromisos y otorgar licencias nacionales a Intereconomía o la COPE. Y, si lo hiciera, éstas no serían rentables. No creo que la publicidad vuelva a la televisión pública nacional en la medida que ello comporta ir en contra los intereses del duopolio privado televisivo. En cuanto a los periódicos ya hemos visto que los problemas económicos que vienen atravesando han llevado al cierre de ADN, al concurso de acreedores de Público y a la posible desparición del diario Avui. Durante este año los diarios seguirán sufriendo la caída de difusión y de publicidad. No es de prever que se produzcan fusiones entre las cabeceras, más bien al contrario, pienso que aún podrían desaparecer algunas. Los editores ya no quieren el papel. Planeta, que anduvo oteando el horizonte de Vocento y de Unidad Editorial, no está por la labor de invertir en unos medios impresos generalistas que tienen un futuro económico incierto. Prisa no puede digerir nada ni es fácilmente digerible, incluso troceada. Puede aventurarse, pues, que estos grupos seguirán caminando solos aunque lo hagan cojeando. Las redes sociales crecerán en ingresos publicitarios mucho más que las páginas webs de los diarios y éstas acabarán pactando en los próximos meses para ir cerrando sus contenidos de forma gradual. Los miles de millones de noticias que sirve Google en el mundo cada semana, como dice su director de nuevos proyectos, Richard Gingras, están más orientados al periodismo que necesita el lector que el que hacen los grandes periódicos y, por tanto, a captar mayores recursos publicitarios. Si le hacemos caso a este tecno-gurú, el periodismo no se hará por rentabilidad económica sino por la pasión y convicción de algunos editores. Yo pienso que lo que no es rentable no se acaba haciendo y, si no, al tiempo. Vaya panorama el que se nos presenta. Només una premsa on l'opinió sigui el reflex de la ideologia del mitjà i la informació no estigui contaminada per les idees es generarà confiança en els lectors. Bé, si a més hi ha opinadors que puguin sorprendre als usuaris amb escrits inesperats, la combinació seria finalment positiva.(http://reguereta.blogspot.com) No hay comentarios: De Milián a Peces-BarbaEs lógico que La Vanguardia, por ejemplo, publique un artículo de Manuel Milián Mestre --fraguista hasta los tuétanos y actual asesor del presidente de la patronal CEOE--, en el que afirme que “sin Fraga, el centro derecha español hubiera sido imposible.” Es lógico también esa apreciación, incluso atemperada, si se tiene en cuenta la evolución del mismísimo Milián, quien meses antes de morir Franco había osado decir: “De lo que Fraga es de derechas hay mucho que hablar [...] Fraga se coloca en una izquierda democrática, reformista.” Eran aquellos tiempos en que Milián creía ver periodistas submarinos del comunista PSUC por todas partes. Lo que ya no es tan lógico es que uno de los análisis más fraguistas que figuran en el enorme despliegue de páginas realizado por El País esté firmado por el histórico miembro del PSOE Gregorio Peces-Barba. “España pierde a un hombre de bien –escribe el expresidente del Congreso de los Diputados--, un patriota partidario de los consensos y de los acuerdos [...] El paso del tiempo nos hará ver todo lo que perdemos con su desaparición.” ¿Amnesia interesada? Ese Fraga hombre de bien solía decir “el mejor terrorista es el terrorista muerto” [...] “No es terrorismo de Estado combatir el terrorismo incluso si se hace ilegalmente.” Ese hombre de bien es el mismo que participó en el Consejo de Ministros que en 1963 condenó a muerte al dirigente del PCE Julián Grimau y el que, en tono provocador como portavoz del Gobierno, advirtió a los periodistas: “Dentro de unos días daremos un dosier espeluznante de crímenes y atrocidades cometidos personalmente por este caballerete.” Ese hombre de bien, en cambio, defendió al sanguinario dictador Pinochet cuando este fue encausado por el juez Garzón en el año 2000. ¿Era Fraga un dechado de político de consensos y de acuerdos? Que se lo pregunten a Felipe González cuando en 1986 se encontró con su negativa al ingreso español en la OTAN. El patriota que “ponía a España por encima de las ideas y de sus intereses” (también en palabras de Peces-Barba), propugnó el no pensando en que un fracaso del Gobierno socialista favorecería a su partido en unas próximas elecciones. ¿Era España de verdad lo único importante, como rezaba un lema de Alianza Popular? ¿Se puede catalogar de hombre proclive al consenso a alguien como Fraga, capaz de retar en 1985 a sus compañeros críticos con arrebatos como este: “No me resignaré a ser reina madre en Alianza Popular, y a quien discuta mi liderazgo me lo como crudo?” “Hasta el Primero de Mayo, esos son míosNo es de extrañar que se le atribuya la famosa frase de “la calle es mía,” que él solía desmentir. Se ha dicho que le colgó el sambenito el entonces comunista Ramón Tamames, precisamente uno de los detenidos (junto a Marcelino Camacho y Antonio García-Trevijano, entre otros) en la primavera de 1976, por orden del centrista ministro de la Gobernación. Lo que no hay duda es que, con relación a los ilustres prisioneros, Fraga tronó: “Hasta el Primero de Mayo, esos son míos.” No está nada mal. En fin, el paso del tiempo, ciertamente, nos hará ver a muchos de nosotros lo que hemos perdido con la desaparición de este “animal político.” Habremos perdido a alguien que no vaciló en mostrarse autoritario, machista, homófobo y fascistoide. Tal que así:-- “Si fuera usted un caballero, le mandaría a la mierda.” (Advertencia a la periodista Nativel Preciado en junio de 1985)--“Viendo en la televisión un fragmento del debate [de una sesión del Congreso de los Diputados], lo único que exhibió esa señora fue su escote.” (Referencia a la socialista Clementina Díez de Baldeón, que discutió con la entonces ministra Esperanza Aguirre en octubre de 1997)--“Los socialistas son los responsables de que todos los pederastas se hayan venido a España pensando que esto es Jauja.” (Octubre de 1997)-- “Las personas que nacen así [homosexuales] es porque los cromosomas se equivocan. Es una anomalía.” (Diciembre de 2004)--“El juicio acerca de Franco será positivo, tanto sobre 1939 como al final, en 1975.” (Noviembre de 2005) Fraga, un animal político, sí; pero también un político animal. 2 comentarios: Jose SanclementeQue este Gobierno iba a buscar soluciones urgentes y desesperadas en los temas que menos le quitaban el sueño era algo que esperábamos. En el caso de las televisiones autonómicas estaba descontado. Lo público hoy en día es una rémora para intentar equilibrar el déficit. Da lo mismo que sea la sanidad que la comunicación, pasando por la educación o la investigación: hay que ajustar, recortar y ahorrar en todos los terrenos. Esa es una tarea fácil en la que no es necesaria más creatividad que la de restar recursos a corto plazo sin petender a medio o largo ningún objetivo. Rajoy ha dicho que lo tiene claro, que sabe lo que tiene que hacer para reconducir este país hacia el minimalismo que precisamos. Ante este panorama todo vale para el PP, nada va a ser cuestionado con convicción. Somos más pobres, económicamente desde hace un tiempo, seremos más pobres espiritualmente en breve plazo. Es una suerte que equilibremos nuestra vida con nuestros recursos. ¿O no?(http://sanclementejose.blogspot.com/) No hay comentarios: Alguna vez he hablado de lo que me contaban los viejos periodistas sobre las crónicas, básicamente taurinas, que antaño pagaban los apoderados y ganaderos de la fiesta nacional, con un sobre con billetes de mil pesetas al periodista de turno, que elogiaba la calidad del astado y/o la brillantez del torero. Algo así debió hacer el ministro y luego presidente balear Jaume Matas con el periodista Antonio Alemany, ambos encausados en el caso Palma Arena. El periodista le escribía los discursos y luego elogiaba la figura del político en el diario donde colaboraba, a cambio de un sobre que salía del erario sin concurso ni taquígrafos. La nueva fiesta nacional es hoy la de la costumbre de pagar a algunos periodistas para que asesoren a empresas privadas y de refilón coloquen una morcilla de la citada empresa en sus crónicas sobre-cogedoras. Las rebajas en los salarios de algunos profesionales de la comunicación, producto de la crisis que viven los medios, está compensada por este sobresueldo, que los editores conocen y sobre los que hacen la vista gorda, si, a cambio, los costes de la estrella periodística es compartida. Claro que esto no es un delito penado por la justicia, puesto que se circunscribe al ámbito privado y no mete mano en las arcas públicas, como el caso de Alemany. Todos estaremos de acuerdo en que hacer información cuesta dinero, en unos casos más, como puede ser la televisión, y en otros menos, Internet. Subrayo el término información porque a veces se confunde con otros términos como publicidad –que bien hecha también puede ser carísima- o mejor dicho con publicidad revestida de información. Puedo ser más explícita, en ocasiones confundimos información con la repetición más o menos inconsciente de mensajes que emiten personas o instituciones con diferentes fines. Y no creo que tener un fin u objetivo sea malo, lo peligroso es cuando se quiere ocultar a toda costa. La información periodística en cualquier formato requiere formación y oficio. Esto no se hace sólo, alguien debe ponerse manos a la obra y eso cuesta dinero. Sí, nuestro trabajo tiene un valor y por eso nos pagan, aunque a veces parece olvidarse. Parece que esto lo creemos sólo los periodistas y lo peor no es tan sólo que algunos empresarios lo pongan en duda y tengamos que oír frases como: “la carne de periodista va barata”, sino que nuestros clientes no lo valoren. Los que leen nuestras noticias –en cualquier soporte-, las ven en televisión o las escuchan en la radio no parece que estén dispuestos a pagar por ellas, o cada vez son menos. Internet ha tenido la capacidad, entre otras muchas, de plantear una pregunta: ¿Quién está dispuesto a pagar por tener información? Con Internet no se paga por la música, ni por las películas o series y, por supuesto, tampoco por la información. Pero no nos engañemos, Internet ha tenido la virtud –o al menos yo quiero verlo así- de poner delante de nuestras narices algo que hacía tiempo que venía ocurriendo: la mayoría de la gente no está dispuesta a pagar por la información, al menos, no por la información que les estamos ofreciendo ahora, con los contenidos y los formatos actuales. Todo esto plantea una realidad humana que no quiero pasar por alto. Detrás de esto hay compañeros y amigos sin trabajo, personas que no pueden ganarse la vida con su oficio y que se han convertido en un número, en uno de esos que escribimos a diario cuando relatamos las cifras el paro. Detrás de esto hay mucha gente joven que quiere abrirse paso en el mundo del periodismo, que no saben a dónde ir o cómo conseguir que alguien les dé una oportunidad. La mejor forma de hacer frente a los problemas es mirarlos cara a cara. Como decía antes, ocultar algo es siempre un mal asunto, por eso es importante reflexionar sin prejuicios y sin querer proteger o mantener los medios de comunicación tal y como los conocemos, porque la vida es tozuda y nos pondrá delante las nuevas realidades, queramos o no. A partir de aquí se abre un gran campo de análisis que me veo incapaz de abordar en su totalidad, un estudio que corresponde a sociólogos, empresarios y también a periodistas y que requiere de un tiempo y un espacio amplios que sobrepasan este marco. Pero no quiero dejar esto sólo como un apunte. Hay cosas que sí están a nuestro alcance. Empecemos por valorar nuestro trabajo, no lo regalemos. Seamos autocríticos, en la intimidad de nuestro pensamiento todos sabemos cuando algo está bien escrito, narrado, justificado, argumentado, grabado, emitido o publicado, cuando estamos informando o cuando repetimos, con más o menos gracia, lo que alguien quiere emitir. Ara que el govern de Mariano Rajoy ha anunciat que retallarà en 200 milions d’euros la subvenció a TVE hi ha qui s’esquinça els vestits i posa el crit al cel, com fa unes setmanes va passar per una mesura similar en el cas de TV-3. En la majoria dels casos, el final de la reflexió acostuma a ser molt senzill: al governs de dretes volen desmantellar la tele pública per beneficiar a les privades. Reconec que aquesta conclusió és potent, i en mans de periodistes pot tenir un ressò il·limitat. Però no és ben bé així. O no és aquesta tota la veritat, si ens fixem, per exemple, en quines van ser les iniciatives en l’àmbit de la televisió del govern Zapatero o comprovem la incapacitat del tripartit català per adequar, modernitzar i contenir la despesa de TV-3. Para los que somos adictos a los diarios y venimos observando las dificultades que atraviesan, es una mala noticia que, tras el cierre de ADN, se anuncie ahora el concurso de acreedores de Público. Y es una mala noticia porque en el caso de Público se habían cumplido la mayoría de expectativas de calidad para hacerse un hueco en un mercado excesivamente competitivo. Hay demasiados diarios en España para soportar en competencia una cuenta de explotación positiva y, quizá, no son suficientes si nos atenemos a la información diferencial que aportan solo algunos de ellos. Hasta la fecha, los ciudadanos han vivido con la engañosa sensación de que la televisión pública les sale gratis. En Catalunya, donde desde 1983 TV-3 ofrece un servicio de televisión pública de altísima calidad, a la altura de las grandes cadenas públicas europeas (demostrado por la infinidad de premios internacionales que han obtenido sus producciones) las sucesivas direcciones generales de la corporación pública se han encontrado con la renuencia de los ciudadanos a pagar una license fee cada vez que han sido sondeados al respecto. Y a la vez, muchos de esos mismos ciudadanos han considerado que los poco más de 40 euros anuales que la televisión pública catalana recibe de sus impuestos eran demasiado dinero, cuando apenas llegan a cubrir el 30% de su funcionamiento total. Con semejante falsa conciencia, que diríamos en marxista, no es de extrañar que los televidentes españoles acogieran con albricias y zapatetas el anuncio de la eliminación de la publicidad en TVE. Álvaro de la Iglesia vencía después de muerto, pero unos cuantos meses después, ahora mismo, el consejo de administración del ente público se plantea recuperar las inserciones publicitarias porque el recorte de 200 millones en el presupuesto pone a la televisión pública al borde del colapso. Me temo que ni con publicidad ni sin ella tienen remedio los males de las televisiones públicas. Los gobiernos derechistas de Madrid y Barcelona saben que la nueva hidalguía populachera considera a los profesionales de la televisión unos privilegiados y se complace en verles morder el polvo a manera de pobre consuelo cuando a ellos les acechan contratos basura. No es una neura mía: la propia Casa del Rey es consciente de esa mentalidad cuando difunde que Juan Carlos cobra un sueldo medio neto mensual de 12.000 euros; uno hubiera esperado de esa augusta institución, si no transparencia total, algo más que dar penita a los tontos. En Catalunya, el equivalente de ese populismo se complace en la maledicencia en torno a la televisión pública nacional catalana, de modo que a veces parece que se es más catalanista cuanto más se desea ver por los suelos al mayor logro cultural del catalanismo contemporáneo.


L’Hospital de Calella rep 150 davantals fets per voluntaris palafollencs | Ràdio Palafolls Home Salut Coronavirus L’Hospital de Calella rep 150 davantals fets per voluntaris palafollencs Marc Ferri , abril 2, 2020 / 1260 0 Els davantals, a punt per ser portats a l’Hospital de Calella – Foto: RP L’Ajuntament de Palafolls ha entregat avui a l’Hospital Sant Jaume de Calella un total de 150 davantals confeccionats de forma voluntària per veïns i veïnes de Palafolls. Es tracta d’unes elements de protecció fets amb plàstic d’hivernacle cedit per pagesos del municipi, i que posteriorment ha estat tallat amb làser per part d’una empresa tèxtil palafollenca, per tal d’obtenir la forma adient. Amb la primera remesa, ja a punt, aquest migdia el consistori ha anat a l’hospital calellenc per fer l’entrega. N’ha parlat Susanna Pla, 1a Tinent d’alcalde de l’Ajuntament de Palafolls. http://www.radiopalafolls.cat/wp-content/uploads/2020/04/bates-hospital-susanna-1.mp3 El nou prototip de bata pendent de validació – Foto: RP El ritme de producció de davantals ronda actualment la cinquantena d’unitats al dia, i la intenció és estendre els donatius també a l’Hospital de Blanes i a altres centres sanitaris. A la vegada, des del consistori s’ha explicat també que ara es treballa en l’elaboració d’un nou tipus de bata protectora, del qual ja s’ha fet un prototip perquè els professionals sanitaris en facin la validació, i que servirà tant pels hospitals com també per centres residencials. http://www.radiopalafolls.cat/wp-content/uploads/2020/04/bates-hospital-susanna-2.mp3 Pla ha explicat també que s’està treballant en xarxa amb entitats d’altres municipis de la comarca, com per exemple Premià, des d’on es va rebre el disseny de les mascaretes i on ara s’ha compartit també el projecte de les bates. La intenció de l’Ajuntament de Palafolls és sumar esforços en la lluita contra el coronavirus i que tothom s’hi senti implicat.


Salvem la Cala d’Aiguafreda assegura que el pla d’urbanització és “il·legal” i reclama a l’Ajuntament que el tiri enrere – Salvem la costa de Begur La plataforma Salvem la Cala d’Aiguafreda assegura que el pla per urbanitzar l’espai és “manifestament il·legal” i reclama a l’Ajuntament de Begur (Baix Empordà) que el tiri enrere. L’entitat subratlla que el pla, que permetrà construir més de 260 habitatges i tres hotels en aquest paratge, s’ha aprovat inicialment sense cap mena d’estudi d’impacte ambiental. El seu advocat, Eduard de Ribot, ha desgranat tot un rosari d’irregularitats -fins a quinze- i ha demanat a l’Ajuntament que tiri enrere el pla. Salvem la Cala d’Aiguafreda sosté que no és de rebut afirmar que la urbanització d’aquestes 70 hectàrees ja estava prevista des del 1975. “Allò que es fa és arrossegar inèrcies i tirar endavant un model clarament agressiu amb el territori”, sosté de Ribot. La plataforma ja ha presentat tota una bateria d’al·legacions contra l’aprovació inicial, recolzades per més d’un miler de signatures, i reclama a l’Ajuntament que mogui fitxa. Si no ho fa, l’entitat ja avança que arribarà fins on calgui; fins i tot, als tribunals. Oposició frontal al pla urbanístic que afecta 70 hectàrees que envolten la cala d’Aiguafreda. La plataforma ciutadana i els ecologistes, que s’han ajuntat per impedir que “s’especuli” amb un dels “últims trams relativament verges de la costa de Begur” han reclamat a l’Ajuntament que desclassifiqui tot aquest àmbit.El ple del consistori va aprovar inicialment una modificació puntual del pla general, que va tirar endavant per unanimitat, i que preveu estendre els serveis (llum, aigua, clavegueram) en aquest àmbit. Ho va fer emparant-se en què, des del 1975, es preveia desenvolupar tota aquesta zona. Actualment, els habitatges que esquitxen la muntanya suposen un 20% de tot allò que s’hi preveia construir.Salvem la Cala d’Aiguafreda ja ha presentat al·legacions a la modificació del pla general. I les ha acompanyades amb més d’un miler de signatures que s’oposen a què el projecte tiri endavant. L’entitat sosté que el pla és “manifestament il·legal” i suposarà “un nou atemptat paisatgístic a la Costa Brava”. L’advocat de la plataforma, Eduard de Ribot, subratlla que l’Ajuntament no ha fet res més que “seguir les inèrcies” que s’han arrossegat des de quatre dècades i ha tirat endavant un pla “extremadament agressiu” i que recorda “l’urbanisme salvatge” dels anys 70. A més, De Ribot també qüestiona que sigui l’Ajuntament, precisament, qui impulsi l’estesa dels serveis a la zona (una fórmula que es coneix com a cooperació).Rosari d’irregularitatsPer a Salvem la Cala d’Aiguafreda, el pla té un rosari de “gravíssimes irregularitats”. En concret, fins a una quinzena. Les més manifestes, a parer de l’advocat, són que s’ha aprovat inicialment sense fer-se cap mena d’estudi d’avaluació d’impacte ambiental. “Estem parlant de 70 hectàrees, amb zones de fort pendent, on s’hi preveuen construir més de 260 habitatges i fins a tres hotels”, concreta Eduard de Ribot.A més, la plataforma també critica que tampoc s’ha avaluat l’impacte sobre la mobilitat que tindran totes aquestes construccions (que, en conjunt, poden arribar a sumar fins a 1.000 veïns). “Com es pot planificar tot això sense estudiar-ne l’impacte?”, s’ha preguntat l’advocat. “Estem parlant que serà crític, perquè preveu un sostre total de 145.564 metres quadrats i tan sols això ja ha de ser motiu perquè l’Ajuntament tiri enrere el pla i desclassifiqui tot l’àmbit”, hi ha afegit.En paral·lel, la plataforma també denuncia que el pla no té en compte que els aqüífers de la zona ja estan “sobreexplotats” i que la zona es troba a tocar d’espais protegits (com el de les Muntanyes de Begur o Xarxa Natura 2000). “El pla vulnera el principi més elemental d’un desenvolupament urbà sostenible, perquè el que fa és agrupar els blocs d’habitatges, però no en redueix el número, i això genera un major impacte”, ha continuat De Ribot. Per tot plegat, la plataforma opositora reclama a l’Ajuntament de Begur que tiri enrere la tramitació i desclassifiqui tot aquest àmbit. A parer de l’advocat, no és de rebut que el consistori digui que haurà d’indemnitzar els promotors si això passa, perquè “els propietaris no s’han guanyat el dret a construir” (ja que des del 1975 no han fet cap actuació urbanística al paratge).En espera del SíndicDe moment, l’Ajuntament no ha reaccionat a la petició de la plataforma. L’alcalde, Joan Loureiro, prefereix fer-ho després de reunir-se amb el Síndic de Greuges (que ha obert una investigació arran del cas). La trobada tindrà lloc dilluns de la setmana vinent. La plataforma Salvem la Cala d’Aiguafreda ha penjat vídeos a les xarxes denunciant el pla urbanístic i ha obert un canal de micromecenatge, des d’on es poden fer donatius que serviran per afrontar les despeses que tinguin. I és que, com ja ha anunciat l’advocat Eduard de Ribot, si l’Ajuntament no mou fitxa, arribaran fins allà on calgui per frenar el pla; fins i tot als tribunals, presentant un contenciós.La plataforma ha rebut també el suport de diverses entitats ecologistes. Entre aquestes, els Naturalistes de Girona. El seu portaveu, Sergi Nuss, ha criticat que el pla que afecta la cala d’Aiguafreda és “clarament obsolet” i que, un cop sembla que s’ha superat la crisi, el cas de Begur és un clar exemple “que el totxo torna a ser el protagonista al territori”. Accedir a la notícia original 3/24. Previous postLa Plataforma Salvem la cala d’Aiguafreda convoca una roda de premsa a Begur pel dijous 19 de juliol a les 11h Next postPolèmica a Begur pel projecte de fer 260 habitatges en una cala


Le blues de l'Artmedia Petržalka | UEFA Europa League | UEFA.com UEFA Europa League - Le blues de l'Artmedia Petržalka - News Mardi 23 septembre 2008 par Rastislav Hribik Le blues de l'Artmedia Petržalka ©Domenic Aquilina © 1998-2020 UEFA. All rights reserved. Mis à jour le mardi 23 septembre 2008


El Gothejazz i la 10k encapçalen l’agenda de juny a Godella – Compromís per Godella Publicat el 4 juny 2018 en Comunicació Arxivat en: Comunicació Agenda cultural ← Obert fins el 22 de juny el procés de votació dels pressupostos participatius 2018 L’Ajuntament de Godella promociona amb un vídeo l’app municipal →