text: Les falles o falles de Sant Josep són la setmana de festa de la ciutat de València, durant les quals es planten i es cremen les falles (vegeu Falla). També se celebra en uns noranta municipis del País Valencià sobretot concentrats a la regió de València. La festa no té sentiment religiós malgrat la seua relació amb Sant Josep. Es tracta d'una festa de gran tirada turística, que cada any rep gent de tot el món per veure les falles plantades al carrer, l'espectacle de llums, les mascletades, el llançament de focs artificials i, l'última de les nits, la famosa cremà o crema, on cada any es cala foc a més de 1.000 falles, amb la qual cosa es crea un espectacle que el 30 de novembre de 2016 va ser declarat Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat per part de la UNESCO. Cada any, milers de falleres vesteixen el vestit regional per omplir València de colors i es pentinen els monyos típics, per desfilar a l'ofrena on ofereixen rams de clavells a una estàtua de la Mare de Déu dels Desemparats als que formen un mantell de quinze d'altura, participen en l'ofrena vora 100.000 de fallers, que desfilen des de tots els punts de l'àrea metropolitana de València fins a arribar a la plaça. En valencià medieval, la paraula falla servia per anomenar les torxes que es col·locaven dalt de les torres de vigilància. Deriva del llatí facula, torxa. Al Llibre dels Fets, se cita que les tropes del rei en Jaume portaven falles per il·luminar-se. Es caracteritzen fonamentalment perquè es planten als carrers monuments o escultures, denominades falles, fetes, tradicionalment, de fusta i cartó, malgrat que avui dia es fan majoritàriament de poliestirè i fusta. Aquests monuments han d'estar plantats abans del dia 16 de març de matí (nit del 15, la Plantà) i es cremen quatre dies després, la nit del dia de Sant Josep, a la mitjanit (nit de la cremada). Es caracteritzen també per la massiva presència de música, en forma de bandes de música pels carrers, i de coets, en totes les seues formes (masclets, focs d'artifici, etc.) i a tota hora. Moltes activitats s'organitzen pels casals fallers, sent els seus membres els fallers. Els fallers s'engalanen amb una vestimenta tradicional, que per a les dones és el vestit de fallera, amb delicats brodats, i pentinats clàssics de la dona valenciana. Per als hòmens és més senzill i pot ser un brusó i un mocador (llaurador), el vestit de gala (col·loquialment denominat panderola, pel seu color negre) o cada dia més sovint amb el vestit de Saragüells o Torrentí. Encara que les activitats falleres se celebren amb més intensitat des del 15 al 19 de març, les activitats falleres comencen pràcticament des d'acabades les anteriors, amb presentacions de falleres, l'elecció de la Fallera Major i Fallera Major Infantil, la Crida, i les mascletades. Les festes falleres són originàries de la ciutat de València, ja l'any 1784 existeix documentació on les autoritats municipals prohibeixen cremar falles als carrers estrets de la ciutat i obliga a fer-ho en les places suficientment amples, però avui dia se celebren també en altres ciutats i pobles del País Valencià. Les primeres ciutats de les quals hi ha constància que plantaven falles són de finals del a Sueca (1854), Xàtiva (1865), Gandia (1876) i Alzira (1889) i posteriorment es popularitzaren i s'estengueren a altres ciutats durant els anys 20 del cas de Sagunt (1926), Dénia (1927), Borriana (1928) o Elda (1929) on se celebren la segona setmana de setembre tot i que anteriorment es cremaven la Nit de Sant Joan. Cal recordar que també en eixa època, concretament l'any 1928 comencen a plantar-se a la manera de com es feia a València amb les falles les Fogueres d'Alacant i igualment passa a partir de 1933 a Tarragona, arribant a plantar-se sis falles i trencant la Guerra Civil espanyola la tradició. Més tard al llarg del , començaren a plantar-ne falles també a municipis com Benaguasil (1952), Benicarló (1973) o la Vall d'Uixó (1982). Altres poblacions on es planten falles són Vilamarxant, Llíria, Riba-roja, L'Eliana, La Pobla de Vallbona, Casinos, Sueca, Algemesí, Carcaixent, Cullera, Benidorm, Xirivella, Quart de Poblet, Mislata i molts altres entre els quals la majoria de municipis de les comarques de l'Horta i el Camp de Túria, i fins i tot a altres països (Argentina). A València existeix la Junta Central Fallera, que organitza i regula tots els festejos. Existeixen moltes categories per a la competició de diferents premis a les falles (general, enginy i gràcia, enllumenat, etc.) i es planten dos tipus de falles, les normals o grans, i les infantils, en correspondència a l'existència d'una fallera major i una fallera major infantil per cada casal faller. Les categories de les falles són: apologètica, humorística i moral (amb els subtipus: de crítica general, de crítica eròtica i de caràcter veïnal. Història L'origen de la festa es pagà i és semblant al de les Fogueres de Sant Joan, en el sentit que prové del costum llatí de fer fogueres per a donar la benvinguda a la primavera. No obstant això, a la ciutat de València, esta tradició mil·lenària derivà en cremar els trastos vells al final de l'hivern. Segons s'ha investigat, no era costum que vinguera dels fusters, creença molt estesa. Les festes han patit durant la seua llarga trajectòria històrica diverses modificacions. Iniciant-se amb els cadafals que eren molt populars i que es feien des de mitjan a les places i carrers dels barris històrics de València. Es convertiren entre aquell moment i el 1936 en la primera festa de la ciutat, superant a la festa del Corpus Christi, i guanyant una fama al territori valencià. Les primeres dades fiables sobre la celebració de les falles es localitzen al : el 1751 Carles Ros parlà sobre l'existència de sis o set falles a la ciutat de València on hi havia figures. Aquest costum estava consolidat durant aquest segle. El 1784 es prohibí fer fogueres als carrers, fet que provocà així que es feren a les places o cruïlles de carrers on proliferaren les falles monumentals en detriment de les simples fogueres. Apareix entre 1800 i 1849 la primera crònica periodística sobre les falles al diari El Cid. Abans de 1850 les falles es cremaven durant la vespra de Sant Josep i es trobaven falles fetes amb fustes i mobles vells i altres amb forma de cadafal. A partir dels finals del les falles es muntaven als espais oberts, mentre que abans es muntaven als carrers «junt a les fronteres de les cases». La festa és veïnal i no gremial, i tenia una organització d'origen popular. A causa de la censura burgesa des de 1851 les minutes sobre els temes satírics que s'anaven a representar passaven a causa de la normativa per una censura feta per l'alcalde i tenint en compte el criteri de l'arquebisbe i els capitans generals. L'excepció ocorregué del 1868 al 1870 a causa de la revolució del 1868. Entre 1850 i 1870 les falles de contingut crític eren el 75% mentre que de contingut humoristic i apologètic era del 20%. El 1855 va aparèixer el llibret de falla amb la creació de l'autor Bernat i Baldoví. Destaca com a curiosa la falla eròtica antimatrimonial plantada a Xàtiva el 1866, situada al context de l'auge d'aquesta categoria de falla. Entre el 1885 i el 1887 es va viure una repressió per l'interés dels sectors il·lustrats i liberals. Fins al darrer terç del les falles eren solament un festeig i eren l'element més atractiu de les festes de Sant Josep que duraven dos dies, sense programa de festes fins al 1870, i la festa va evolucionar a un caràcter més satíric i irònic i els munts de fustes es van convertir a poc a poc en cadafals més elaborats, i donat el caràcter jocós dels valencians es començaren a cremar figuretes que representaven persones o fets de l'any anterior on els ninots (figuretes iròniques) es dissenyaven i pintaven amb antelació, primer amb composicions senzilles de visió frontal i progressivament evolucionant a la falla rodada i monumental amb moltes més figures. La seua cremada significava l'alliberament d'estos fets o poder acarnissar-se amb ells. Durant el i fins a la Guerra Civil espanyola, els cadafals van adquirir un caràcter anticlerical i sovint molt crític amb el govern local o nacional. De fet les falles no es van plantar en diverses ocasions, com en 1886 i 1896, i cap al 1920 ja havien desaparegut les falles de trastos vells. En aquesta època entrà en actiu Regino Mas, primer artista faller a passar a la història, i considerat el pare del monument faller modern, i abans de la Guerra Civil espanyola ja s'havia convertit en un gran pol turístic. Des de la fi del , l'alta burgesia valenciana va començar a vincular-se amb les falles. Abans de la Guerra civil espanyola, les falles, que eren una festa pràcticament monopolitzada pels valencianistes, va anar passant a ser controlada per la burgesa al adonar-se de la capacitat política de la festa al seu favor, cosa que es consolidaria amb el franquisme. Amb l'arribada de la dictadura de Franco la festa va perdre gran part del seu sarcasme per la censura, encara que eren de les poques expressions públiques que durant la dictadura es podien i es feien íntegrament en valencià. Durant aquest període es crea la Junta Central Fallera (l'octubre de 1939) i s'instauraren moltes activitats religioses (per exemple, l'ofrena de flors a la Mare de Déu dels Desemparats), en principi alienes (i quasi contradictòries amb la festa original), que hui en dia són part consubstancial de la festa. El franquisme acabà amb el pluralisme polític que caracteritzava la festa abans de la Guerra civil, convertint-les, amb ressistència del món faller, en un instrument polític mitjançant modificacions dels actes de la festa. La dreta postfranqusta local reinstrumentalitzà la festa a favor dels seus interessos conservadors, antiprogressistes, espanyolistes i blaveristes. Des de la reinstauració de la democràcia, les falles tornaren a ser crítiques, obscenes i sarcàstiques sense cap mena de censura. Malgrat els últims 30 anys de llibertat expressiva, encara el món faller és un món prou conservador, freqüentment sexista i encara que emprava sovint un valencià secessionista basat en les Normes del Puig, hui en dia la majoria dels monuments empren la normativa oficial del valencià de l'AVL. Tot això ha motivat de vegades una crítica per part de certs ambients culturals o progressistes. La realitat, però, mostra que existeixen casals fallers amb totes les ideologies i maneres d'entendre la festa. De fet, iniciatives recents, com els campionats de Pilota valenciana amb modalitat pròpia (la Pilota blanca), concursos literaris i altres activitats demostren que l'activitat cultural de la ciutat ha de tindre les falles com a pilar bàsic. Les festes han suposat per a la ciutat ingressos econòmics especialment per al sector de l'hoteleria. També destaca que les falles reben diners de l'Ajuntament de València, que en el cas de 2016, va ser 4,7 milions d'euros. La festa va viure un procés de institucionalització i massificació turística que no va ser acompanyada d'una democratització de la festa. La causa d'aquesta situació és l'organització de les comissions falleres de manera convencional, determinant com s'organitza el calendari festiu de la ciutat. Les falles foren un esdeveniment elegit per a fer protestes de caràcter polític des del 2012 fins a l'actualitat conegudes i autodenominades intifalles. El 2013, un home morí perquè no va poder arribar a l'hospital a causa del tall dels carrers fet per les falles a València. El Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana condemnà l'ajuntament per no tindre mesures d'evacuació previstes a indemnitzar la família de l'home mort infartat amb 6.000 euros. En 2016 varen ser reconegudes com a Patrimoni Immaterial de la Humanitat per la UNESCO. El 2017 l'Ajuntament de València posà en marxa un premi per a la falla que reflectisca els valors de la integració i la igualtat. El premi és diu Premi Caliu, pot guanyar-lo falles adscrites a la Junta Central Fallera i la primera edició dotava als premiats d'uns 7.000 euros, amb cinc premis de 3.000, 2.000, 1.000 i dos de 500 euros. El 2018 es publicà un informe fet per l'Institut Nacional d'Estadística que aportà dades contràries a les que popularment s'han afirmat d'1 milió de turistes ocupant València per Falles. L'informe troba que són 100.000 persones. El 2019, una investigació periodística feta per El Temps va trobar que hi havia comissions falleres amb relació amb les classes altes valencianes, com són Juan Roig, Jesús Barrachina i Vicente Boluda amb Convent Jerusalem-Matemàtic Marzal i Rafael Ferrando amb Isabel la Católica-Cirilo Amorós. El 10 de març de 2020, el president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, anuncia l'ajornament de les Falles del 2020 amb motiu de l'epidèmia del Covid-19 i com a mesura de prevenció davant el número de visitants i desplaçaments previstos als actes de la festa fallera. Activitats falleres Després de la crida, que es fa unes setmanes abans de començar la festa, quan ja s'ha elegit la nova fallera major, comencen moltes activitats falleres en els casals i per la Junta Central Fallera. No obstant això, és a partir de l'1 de març que cada dia (fins al 19 inclòs) es disparen les mascletades a la Plaça de l'Ajuntament de València. Els dissabtes a la nit de la setmana de Març tenen lloc la Cavalcada del Ninot i la Cavalcada del Regne). A partir del dia de la plantà, molts casals organitzen cada dia despertades cap a les 8 del matí, mascletades cap a la 1-2 del migdia, cordades a les nits. Una despertada és un tipus de cercavila que se sol fer enjorn en les festes populars valencianes, que consisteix a despertar el barri o el poble on se celebra, fent ús de masclets o petards i opcionalment amb acompanyament musical com dolçaina i tabalet o bandes de música. Tradicionalment, les despertades es feien amb petards anomenats trons de bac, que esclataven amb el xoc d'aquests contra el sòl, però per culpa de l'elevat perill que suposaven per a la ciutadania, es retiraren del mercat. Actualment estan permesos només per a la celebració de les esmentades despertades. Els dies 17 i 18, a la Plaça de la Mare de Déu, totes les falleres majors i infantils fan una ofrena de flors a la Mare de Déu dels Desemparats. L'ajuntament organitza focs d'artifici (denominats castells) els últims dies, generalment a la llera del riu Túria. La nit del 18 és la nit gran, coneguda com la Nit del Foc, quan es dispara el castell de focs d'artifici més important (acabada l'ofrena de flors) i es disparen coets i es balla pels carrers fins de bon matí. El dia 19 a la nit és la cremà, es cremen les falles (les infantils a les 22 h, la infantil guanyadora a les 23 h, les normals a les 24 h, i una hora més tard la guanyadora i la de la plaça de l'Ajuntament). Acabada la cremà es replega ràpidament i és una nit trista i en la qual es comença ja a pensar en les falles de l'any vinent. Remat En lèxic faller, s'anomena «remat» la part central i de més volum d'una falla. Sol representar el tema o lema del monument, i la mida pot ser de dos a tres metres en les falles infantils, o de quatre a vint metres en les grans. Pot constar d'una o diverses figures, i a banda de la grandària i de l'acabat, és valorat per la perícia de l'artiste per a crear equilibris complexos, per la qual cosa està subjecte a caigudes pel propi pes o per l'oratge. Crítiques La Confederación Valenciana de la Pequeña y Mediana Empresa (Pymev) criticà el tall dels carrers de València perquè es fa una setmana abans de l'inici de les festes amb motiu d'aquestes. Lluís Torró, d'Esquerra Unida del País Valencià, demanà el 2010 a les Corts Valencianes que s'elaborara un informe sobre l'impacte de les festes, la introducció de criteris de sostenibilitat i innovació estètica als Premis de les falles, la prohibició de l'ús del poliestirè plàstic en la construcció de les falles, i que hi haja un control sobre la contaminació química, lumínica, de residus sòlids i acústica que afecta el medi ambient i a la qualitat de la vida de les persones. Vídeos Referències Vegeu també La Fallera Calavera Falles de Tarragona Bibliografia Enllaços externs Video promocional de les Falles Video promocional de les Falles Video promocional de les Falles Web Oficial de les Falles de València Magazine 'Món Faller' . Associació d'Estudis Fallers Web Oficial de la Junta Central Fallera. El origen de las fallas (Valencia bonita.es) Patrimoni Immaterial de la Humanitat als Països Catalans


source: wikipedia

text: Fortunio Bonanova, pseudònim de Josep Lluís Moll (Palma, 13 de gener de 1895 - Woodland, Califòrnia, 2 d'abril de 1969), va ser baríton, actor de cinema i teatre, productor, director, amb aparicions notables a televisió com a convidat i va participar amb funcions diferents a alguns films i sèries de televisió, ballarí, dramaturg, i novel·lista. Segons Lluis Fàbregas Cuixart, el pseudònim Fortunio Bonanova corresponia al seu desig de cercar fortuna i a l'estimació pel barri de la Bonanova, de Palma. Biografia Fortunio Bonanova va ser telegrafista de professió. Estudià música amb l'italià Giovachini. Primer estudià a Madrid i després a París. L'any 1921 debutà com a cantant amb la romança de Tannhäuser, al Teatre Principal de Palma. Aquell any, amb Jorge Luis Borges i alguns intel·lectuals mallorquins, signà el Manifiesto del Ultra, utilitzant el pseudònim amb què es feu famós. Aquell any també debutà amb el film Don Juan Tenorio sobre l'argument de José Zorrilla, dels germans Ramon i Ricard de Baños, en blanc i negre i muda, que va ser presentat l'any següent a Nova York i a Hollywood. El 1924 dirigí la pel·lícula muda Don Joan. El 1927 actuà a la pel·lícula Love of Sonya d'Albert Parker, amb Gloria Swanson. Fins a l'any 1932, participà, amb petits papers, en produccions a Hollywood, al costat d'artistes com Joan Bennett i Mary Astor. En aquella època interpretà a Nova York algunes òperes i sarsueles com La canción del olvido, La duquesa del Bal Tabarin, Los gavilanes i La montería. El 1932 actuà a Careless Lady, dirigida per Kenneth Mackenna, fent el paper de Rodríguez. Aquest mateix any participà com a Pietro Rafaelo el pianista, a A Successful Calamity, de John G. Adolfi. El 1934 torna a Espanya i col·labora a la pel·lícula El desaparecido d'Antonio Graciani, on feia de primer actor. El 1935 actuà al musical de Máximo Nossik Poderoso caballero, també com a primer actor. El 1936, a causa de la guerra civil, torna als Estats Units i participà en el film Capitán Tormenta, de Jules Bernhardt, fent el primer paper, "Capitan Bill". Aquest mateix any participà en El carnaval del diablo de Carlos F. Borcosque, on feia el paper de protagonista; i a El castigador castigado, de Ricard de Baños, en un dels primers papers. El 1938 participà a Romance in the Dark. El 1938 fa el paper de Barrera a Tropic Holiday de Theodore Reed. Aquest mateix any va fer un paper menor a Bulldog Drummond in Africa, dirigida per Louis King. El 1939 fa de primer actor a La Inmaculada, de Louis J. Gasnier. A partir de 1940 una intensa activitat fílmica el fa col·laborar en més de quaranta pel·lícules, a I Was an Adventuress, Down Argentine Way, The Mark of Zorro, totes tres el 1940. That Night in Rio, They Met in Argentina, el 1941. També participà com a secundari a Citizen Kane, d'Orson Welles, on feia el paper de "Signor Matiste". Blood and Sand, Moon Over Miami, Unfinished Business, Two Latins from Manhattan, Yank in the RAF, totes el 1941. Mr. and Mrs. North, Four Jacks and a Jill, Obliging Young Lady, Sing Your Worries Away, Larceny Inc., Gil Trouble, Black Swan, el 1942. Hello, Frisco, Hello, el 1943. Five Graves to Cairo, estrenada a Espanya amb el títol de Cinco tumbas al Cairo (1943); i Dixie. Així mateix a For Whom The Bells Tolls (1943) de Sam Wood, doblada al castellà com Por quién doblan las campanas, fent el paper de "Fernando". El mateix any va participar en The Song of Bernadette. El 1944 va participar a The Sultan's Daughter, Ali Baba and the Forty Thieves, My Best Gal, Falcon in Mexico, Double Indemnity (Perdición), Mrs. Parkington, Brasil. El 1945 actuà a Where Do We Go from Here?, A Bell for Adano, Man Alive, Hit the Hay, Red Dragon, The Sailor Takes a Wife. El 1946 fa Pepita Jiménez, Monsieur Beaucaire. [[The Sun Also Rises]] (Fiesta) de l'any 1947. El mateix any La diosa arrodillada, El fugitiu i Rose of Santa Rosa. Romance on the High Seas, Angel of the Amazon, Adventures of Don Juan, l'any 1948. Bad Men of Tombstone i Whirpool el 1949. Nancy Goes to Rio, September Affair, el 1950. Havana Rose (1951). Thunder Bay, Moon Is Blue, So This Is Love (The Grace Moore Story, al Regne Unit), Perseguida, Conquest of Cochise i Die Jungfrau auf dem Dach, del 1953. New York Confidential, Kiss Me Deadly, a la sèrie de televisió The Count of Monte Cristo, el 1955. El 1956 actuà a Jaguar; i el 1957 a An Affair to Remenber. El 1959 feu un paper a Thunder in the Sun. A Espanya actuà a la pel·lícula rodada a Eivissa, el 1961, Los tres que robaron un banco. Al film de John Ford L'home que va matar Liberty Valance, del 1962. L'any següent (1963) participà a Running Man de Carol Reed, amb dos actors espanyols que després tendrien molt de nom: Fernando Rey i Juanjo Menéndez. El 1964 participà en la pel·lícula La muerte silba un blues de Jesús Franco; i el 1967 a The Million Dollar Collar. Va participar en unes 80 pel·lícules, encara que en algunes, les escenes on sortia no van ser posades a la versió final. També va fer de conseller tècnic a Blood and Sand (1941) (no sortia als crèdits), com a productor a La Inmacuada (1939), i com a director a Don Joan (1924). A la televisió va actuar com un convidat notable en set ocasions i va actuar a la pel·lícula Ballad of Hector, the Stowaway Dog (1964) feta per a la televisió, on tenia el paper d'inspector. Morí a causa d'un vessament cerebral. La seva tomba és al Holy Cross Cemetery de Culver City, al comtat de Los Angeles. Filmografia Com a actor 1922: Don Juan Tenorio 1924: Don Joan 1932: Careless Lady: Rodriguez 1932: A Successful Calamity: Pietro Rafaelo, the Pianist 1934: El Desaparecido: Repórter 1935: Poderoso caballero 1936: El Castigador castigado 1936: El Capitan Tormenta: Capt. Bill 1936: El Carnaval del diablo 1938: Romance in the Dark: Tenor 1938: Tropic Holiday: Barrera 1938: Bulldog Drummond in Africa: African police corporal 1939: La Inmaculada 1940: I Was an Adventuress: Orchestra Leader 1940: Sous le ciel d'Argentine (Down Argentine Way): Hôtel Manager 1940: Le Signe de Zorro (The Mark of Zorro): Sentry 1941: Une nuit à Rio (That Night in Rio): Pereira, the Headwaiter 1941: They Met in Argentina: Pedro, Ranch Blacksmith 1941: Citizen Kane: Signor Matiste 1941: Arènes sanglantes (Blood and Sand): Pedro Espinosa 1941: Soirs de Miami (Moon Over Miami): Mr. Pretto, el gerent de l'hotel 1941: Unfinished Business: Impresario 1941: Two Latins from Manhattan: Armando Rivero 1941: A Yank in the RAF: Louis, Headwaiter at Regency 1942: Four Jacks and a Jill: Mike - Nightclub Owner 1942: Mr. and Mrs. North: Buano 1942: Call Out the Marines: El cap 1942: Obliging Young Lady: Cap 1942: Sing Your Worries Away: Gaston 1942: Larceny, Inc.: Anton Copoulos, barber 1942: Girl Trouble: Simon Cordoba 1942: Le Cygne noir (The Black Swan): Don Miguel 1943: Hello Frisco, Hello: cantant d'òpera 1943: Five Graves to Cairo: Gen. Sebastiano 1943: Dixie: Cambrer 1943: For Whom the Bell Tolls: Fernando 1943: The Song of Bernadette: Imperial Prince Louis 1944: The Sultan's Daughter: Kuda 1944: Ali Baba and the Forty Thieves: Old Baba 1944: My Best Gal: Charlie 1944: Going My Way: Tomaso Bozanni 1944: Double Indemnity: Sam Garlopis 1944: Mrs. Parkington: Signor Cellini 1944: Brasil: Senor Renato Da Silva 1945: Where Do We Go from Here?: Christopher Columbus 1945: La Pícara Susana 1945: A Bell for Adano: Cap de policia Gargano 1945: Man Alive: Prof. Zorado 1945: Hit the Hay: Mario Alvini 1945: Red Dragon: Insp. Luis Carvero 1945: The Sailor Takes a Wife: Telephone Man 1946: Pepita Jiménez 1946: Le Joyeux barbier (Monsieur Beaucaire): Don Carlos 1947: Fiesta: Antonio Morales 1947: La Diosa arrodillada: Nacho Gutierrez 1947: Dieu est mort (The Fugitive): The Governor's Cousin 1947: Rose of Santa Rosa: Don Manuel Ortega 1948: Romance à Rio (Romance on the High Seas): Plinio 1948: Tam-tam a l'Amazone (Angel on the Amazon): Sebastian Ortega 1948: Les Aventures de Don Joan (Adventures of Don Juan): Don Serafino 1949: J'ai épousé un hors-la-loi (Bad Men of Tombstone): Mingo 1949: Le Mystérieux docteur Korvo (Whirlpool): Feruccio di Ravallo 1950: September Affair: Grazzi 1950: Voyage à Rio (Nancy Goes to Rio): Ricardo Domingos 1950: Les Amants de Capri (September Affair): Grazzi 1951: Havana Rose: Ambassador DeMarco 1953: Le Port des passions (Thunder Bay): Xèrif Antoine Chighizola 1953: The Moon Is Blue: Artista de televisió 1953: So This Is Love: Dr. Marafioti 1953: Perseguida (Second Chance): Mandy 1953: Conquest of Cochise: Mexican Minister 1953: Die Jungfrau auf dem Dach: TV Ansager 1955: New York confidentiel (New York Confidential): Senor 1955: Un petó mortal (Kiss Me Deadly): Carmen Trivago 1956: Jaguar: Francisco Servente 1957: Tu i jo (An Affair to Remember): Courbet 1958: L'Implacable poursuite (The Saga of Hemp Brown): Serge Bolanos 1959: El congost de la mort (Thunder in the Sun): Fernando Christophe 1963: Le Deuxième homme (The Running Man): Spanish Bank Manager 1964: Agent 077 operation Jamaique (La Muerte silba un blues) Com a productor 1939: La Inmaculada Com a realitzador 1924: Don Joan Bibliografia Catalina Aguiló, i J. A. Mendiola: Fortunio Bonanova: un home de llegend''. Di7 Grup dʼEdició, 1997 - 101 pàgines. (hi ha una edició castellana: Di7, 1999 - 98 pàgines) Mario Verdaguer. Medio siglo de vida íntima barcelonesa. Guillermo Canals Editor. Primera edición: Diciembre 2008. Palma. Antonio Méndez. Cine Clásico Protagonistas. Editorial Vision Net. Madrid. . Enllaços externs https://web.archive.org/web/20010803064328/http://www.geocities.com/vienna/1059/operalis.html http://www.cinefania.com/persona.php/Fortunio+Bonanova http://www.rottentomatoes.com/p/FortunioBonanova-1020243 http://www.imdb.com/name/nm0093769 Actors palmesans Actors de teatre balears Actors de cinema balears Actors de sèries de televisió balears Productors de cinema balears Compositors de cinema Cantants palmesans Cantants d'òpera balears Morts a Woodland Hills Empresaris palmesans Compositors mallorquins Palmesans contemporanis Empresaris mallorquins contemporanis Compositors balears contemporanis Artistes mallorquins contemporanis Cantants balears contemporanis Morts el 1969 Naixements del 1895


text: Un físic és un científic especialitzat en la física. A continuació es mostra una llista de físics rellevants. A - B - C - D - E - F - G - H - I - J - K - L - M - N - O - P - Q - R - S - T - U - V - W - X - Y- Z B Jocelyn Bell C Charles-Augustin de Coulomb Marie Curie D John Dalton Paul Adrien Maurice Dirac E Albert Einstein Leonhard Euler F Enrico Fermi Richard Feynman Jean Baptiste Joseph Fourier Augustin Jean Fresnel G Galileo Galilei Carl Friedrich Gauss Brian Greene H Stephen Hawking Oliver Heaviside Werner Karl Heisenberg Christiaan Huygens K Ígor Kurtxàtov L Joseph Louis Lagrange Pierre-Simon Laplace M James Clerk Maxwell N Isaac Newton O Robert Oppenheimer Hans Christian Ørsted P Blaise Pascal Wolfgang Ernst Pauli Linus Carl Pauling Jean Baptiste Perrin Max Planck R Ernest Rutherford S Joseph Sauveur Erwin Schrödinger Arnold Sommerfeld T Nikola Tesla W Johannes Diderik van der Waals Z Pieter Zeeman Llistes de física Físics


text: El ferro és l'element químic de símbol Fe i nombre atòmic 26. Es tracta d'un metall pertanyent a la primera sèrie de transició i el grup 8 de la taula periòdica. És el quart element més abundant en l'escorça terrestre en termes de massa, just per davant de l'oxigen (32,1% contra 30,1%), i constitueix una part substancial del nucli extern i el nucli intern de la Terra. Entre els metalls, només l'alumini és més abundant. També és un dels elements més importants de l'Univers, i el nucli de la Terra (Nife) està format principalment per ferro i níquel, que al moure's pel moviment del planeta genera un camp magnètic. Ha estat històricament molt important com a element que lliga tècnica i cultura humanes, fins al punt que un període de la història de la humanitat rep el nom d'edat del ferro. Propietats fisicoquímiques És un metall mal·leable, tenaç, de color gris platejat i presenta propietats magnètiques; és ferromagnètic a temperatura ambient. Es troba en la naturalesa formant part de nombrosos minerals, molts dels quals són òxids, i rarament es troba lliure. Per a obtenir ferro en estat elemental, els òxids es redueixen amb carboni i després és sotmès a un procés de refinat per a eliminar les impureses presents. L'òxid més abundant és l'òxid de ferro III, de fórmula Fe2O3. Fonamentalment s'empra en la producció d'acers, consistents en aliatges de ferro amb altres elements, tant metàl·lics com no metàl·lics, que confereixen distintes propietats al material. Es considera que un aliatge de ferro és acer si conté un 0.008% i un 2,1% de carboni; si el percentatge és entre un 2,1% i un 6,67%, rep el nom de fosa. És l'element més pesant que es produeix exotèrmicament per fusió, i el més lleuger que es produeix a través d'una fissió, pel fet que el seu nucli té la més alta energia d'enllaç per nucleó (energia necessària per a separar del nucli un neutró o un protó); per tant, el nucli més estable és el del ferro-56. Presenta diferents formes estructurals depenent de la temperatura: Ferro α: És la que es troba a temperatura ambient; fins als 788 °C. El sistema cristal·lí és una xarxa cúbica centrada en el cos i és ferromagnètic. Ferro β: 788 °C - 910 °C; té el mateix sistema cristal·lí que la α, però la temperatura de Curie és de 770 °C, i passa a ser paramagnètic. Ferro γ: 910 °C - 1400 °C; presenta una xarxa cúbica centrada en les cares. Ferro δ: 1400 °C - 1539 °C; torna a presentar una xarxa cúbica centrada en el cos. Ocurrència a la natura El ferro és el sisè element químic més abundant a l'Univers, format en l'acte final de la nucleosíntesi, pel procés de fusió del silici. Si bé representa aproximadament un 5% de l'escorça terrestre, es creu que el nucli de la Terra està format per un aliatge de ferro-níquel, constituint un 35% del total de la massa de la Terra. El ferro és conseqüentment l'element més abundant a la Terra, però només el quart element més abundant a l'escorça. Gran part del ferro es troba combinat amb oxigen com a minerals d'òxid de ferro, com l'hematites i la magnetita. Un de cada vint meteorits estan formats per mineral de níquel-ferro: taenite (35-80% de ferro) i kamacite (90-95% de ferro). Encara que rar, els meteorits fèrrics són la forma essencial de ferro metàl·lic natural a la superfície de la Terra. El color vermell de la superfície de Mart es pensa que és a causa d'un ferro ric en òxid, la regolita. Aplicacions El ferro és el metall més utilitzat, amb el 95% en pes de la producció mundial de metall. És molt popular a causa del seu baix preu i duresa, especialment en automòbils, vaixells i components estructurals d'edificis. El diagrama de fases ferro-carboni caracteritza els acers i les foses. Fins a un valor del 2,1% de carboni en pes es troben els acers. Entre un 2,1% i un 6,67% de carboni, les foses. Aquest valor de 2,1% correspon a la solubilitat màxima del carboni en ferro, que es troba a la fase γ o austenita, i que es troba a una temperatura de 1146 °C. L'austenita és una solució intersticial de carboni en ferro amb estructura de xarxa cúbica centrada en les cares (CCC). La fase α o ferrita té una solubilitat del carboni molt més baixa: un 0,02% a 723 °C. La ferrita té una estructura de xarxa cúbica centrada en el cos (CC). Al domini dels acers trobem un punt eutectoide per a una concentració de carboni del 0,77% i una temperatura de 723 °C. Pels acers hipoeutectoides, l'excés de carboni dissolt a la fase γ es combina amb el ferro creant perlita. Pels acers hipereutectoides, a més de la perlita, es necessita per absorbir aquest carboni la ledeburita, que porta un 4,5% de carboni i és un aliatge eutèctic d'austenita i cementita (Fe3C). L'acer és l'aliatge de ferro més conegut, sent aquest el seu ús més freqüent. Els aliatges ferris presenten una gran varietat de propietats mecàniques, depenent de la seva composició o el tractament que s'hagi dut a terme. Els acers són aliatges de ferro i carboni, així com altres elements. Depenent del seu contingut en carboni es classifiquen en: Acer baix en carboni. Menys del 0,25% de C en pes. Són tous però dúctils. S'utilitzen en vehicles, canonades, elements estructurals, etcètera. També hi ha els acers d'alta resistència i baix aliatge, que contenen altres elements aliats fins a un 10% en pes; tenen una major resistència mecànica i poden ser treballats fàcilment. Acer mitjà en carboni. Entre un 0,25% i un 0,6% de C en pes. Per a millorar les seves propietats són tractats tèrmicament. Són més resistents que els acers baixos en carboni, però menys dúctils; s'empren en peces d'enginyeria que requereixen una alta resistència mecànica i al desgast. Acer alt en carboni. Entre un 0,60% i un 1,4% de C en pes. Són encara més resistents, però també menys dúctils. S'afegeixen altres elements perquè formen carburs, per exemple, amb wolframi es forma el carbur de wolframi, WC; aquests carburs són molt durs. Aquests acers s'empren principalment en la fabricació d'eines. Un dels inconvenients del ferro és que s'oxida amb facilitat. Hi ha una sèrie d'acers als quals s'afegeixen altres elements aliats (principalment crom) perquè siguin més resistents a la corrosió, s'anomenen acers inoxidables. Quan el contingut en carboni és superior a un 2,1% en pes, l'aliatge es denomina fosa. Generalment tenen entre un 3% i un 4,5% de C en pes. Hi ha distints tipus de foses (gris, esferoïdal, blanca i mal·leable); segons el tipus s'utilitzen per a distintes aplicacions: en motors, vàlvules, engranatges, etcètera. Per altra banda, els òxids de ferro tenen moltes aplicacions: en pintures, obtenció de ferro, la magnetita (Fe3O4) i l'òxid de ferro III en aplicacions magnètiques, etcètera. Compostos Els estats d'oxidació del ferro són; L'estat Ferro (-II), Fe2- (p. ex. Fe(CO)42-,Fe(CO)2(NO)2. L'estat Ferro (0), Fe(CO)5, Fe(PF3)5. L'estat Ferro (I), [Fe(H2O)5NO]2+. L'estat Ferro (II), Fe2+, anteriorment conegut com a ferrós, és molt comú. L'estat Ferro (III), Fe3+, anteriorment conegut com a fèrric, és també molt comú, per exemple en el rovell. L'estat Ferro (IV), Fe4+, anteriorment conegut com a ferril, estabilitzat en alguns enzims (p. ex. peroxidases). L'estat Ferro (VI), Fe6+ es troba rarament, en el ferrat potàssic. Els òxids de ferro més coneguts són l'òxid de ferro (II), FeO, l'òxid de ferro (III), Fe2O3, i l'òxid mixt Fe3O4. Forma així mateix nombroses sals i complexos en aquests estats d'oxidació. L'hexacianoferrat (II) de ferro (III), utilitzat en pintures, s'ha denominat blau de Prússia o blau de Turnbull; es pensava que eren substàncies diferents. Es coneixen compostos en l'estat d'oxidació +4, +5 i +6, però són poc comuns, i en el cas del +5, no està ben caracteritzat. El ferrat de potassi, K2FeO4, en el qual el ferro està en estat d'oxidació +6, s'empra com a oxidant. L'estat d'oxidació +4 es troba en uns pocs compostos i també en alguns processos enzimàtics. El Fe3C es coneix com a cementita, conté un 6,67% en carboni, el ferro α és conegut com a ferrita, i a la mescla de ferrita i cementita, perlita o ledeburita depenent del contingut en carboni. L'austenita és el ferro γ. Història Es tenen indicis d'ús del ferro, segurament procedent de meteorits, quatre mil·lennis abans de Crist, per part dels sumeris i egipcis. Entre dos i tres mil·lennis abans de Crist van apareixent cada vegada més objectes de ferro (que es distingeix del ferro procedent de meteorits per l'absència de níquel) a Mesopotàmia, Anatòlia i Egipte. No obstant això, el seu ús sembla cerimonial, sent un metall molt car, més que l'or. Algunes fonts suggereixen que tal vegada es va obtenir com subproducte de l'obtenció de coure. Entre el 1600 aC i el 1200 aC, va augmentar el seu ús a l'Orient Mitjà, però no substitueix a l'ús predominant del bronze. Entre els segles i aC, es produeix una ràpida transició a Orient Mitjà des de les armes de bronze a les de ferro. Aquesta ràpida transició tal vegada fou deguda a la falta d'estany, més que a una millora en la tecnologia del treball del ferro. Aquest període, que es va produir en diferents dates segons el lloc, es denomina edat de ferro, substituint a l'edat del bronze. A l'antiga Grècia va començar a emprar-se entorn de l'any 1000 aC, i no va arribar a Europa occidental fins al . La substitució del bronze pel ferro va ser gradual, perquè era difícil fabricar peces de ferro: localitzar el mineral, després fondre-ho a temperatures altes, per a finalment forjar-ho. A Europa Central, va sorgir en el la cultura de Hallstatt (substituint a la cultura dels camps d'urnes, que es denomina primera Edat de Ferro, perquè coincideix amb la introducció d'aquest metall. Cap al 450 a. de C. es va desenvolupar la cultura de La Tène, també denominada segona Edat de Ferro. El ferro s'usa en eines, armes i joieria, encara que segueixen trobant-se objectes de bronze. Junt amb aquesta transició del bronze al ferro es va descobrir el procés de carburització, consistent a afegir carboni al ferro. El ferro s'obtenia com una mescla de ferro i escòria, amb quelcom de carboni o carburs, i era forjat, extraient l'escòria i oxidant el carboni, creant així el producte ja amb una forma. Aquest ferro forjat tenia un contingut en carboni molt baix i no es podia endurir fàcilment al refredar-lo amb aigua. Es va observar que es podia obtenir un producte molt més dur escalfant la peça de ferro forjat en un llit de carbó vegetal, per a llavors submergir-lo en aigua o oli. El producte resultant, que tenia la superfície d'acer, era més dur i menys fràgil que el bronze, al qual va començar a reemplaçar. A l'Xina, el primer ferro que es va utilitzar també procedia de meteorits, havent-se trobat objectes de ferro forjat al nord-oest, prop de Xinjiang, del . El procediment era el mateix que l'utilitzat a Orient Mitjà i Europa. Als últims anys de la Dinastia Zhou (550 aC), a la Xina s'aconsegueix obtenir ferro colat (producte de la fusió de l'arrabi). El mineral trobat allí presenta un alt contingut en fòsfor, amb la qual cosa fon a temperatures menors que a Europa i altres llocs. Encara que va durar força temps, fins a la Dinastia Qing (cap a 221 aC) no va tenir una gran repercussió. El ferro colat va tardar més a arribar a Europa, perquè no s'aconseguia la temperatura suficient. Algunes de les primeres mostres de ferro colat s'han trobat a Suècia, a Lapphyttan i Vinarhyttan, del 1150 i 1350. A l'edat mitjana, i fins al , molts països europeus empraven com a mètode siderúrgic la farga catalana. S'obtenia ferro i acer baix en carboni emprant carbó vegetal i mineral de ferro. Aquest sistema estava ja implantat al , i s'aconseguien temperatures de fins a uns 1200 °C. Aquest procediment va ser substituït per l'emprat als alts forns. En un principi s'utilitzava carbó vegetal per a l'obtenció de ferro com a font de calor i com a agent reductor. Durant el , a Anglaterra, va començar a escassejar i fer-se més car el carbó vegetal, i això va fer que comencés a utilitzar-se carbó de coc, un combustible fòssil, com a alternativa. Va ser utilitzat per primera vegada per Abraham Darby, a l'inici del , que va construir a Coalbrookdale, Anglaterra, un alt forn. Així mateix, el coc es va emprar com a font d'energia durant la Revolució Industrial. En aquest període la demanda de ferro va ser cada vegada major, per exemple per a la seva aplicació en el ferrocarril. L'alt forn va anar evolucionant al llarg dels anys. Henry Cort, el 1784, va aplicar noves tècniques que en van millorar la producció. El 1826, l'alemany Friedrich Harkot va construir un alt forn sense maçoneria per als fums. Al pas del al , es va començar a emprar àmpliament el ferro com a element estructural (en ponts, edificis, etcètera). Entre el 1776 i 1779 es construí el primer pont de fosa de ferro, construït per John Wilkinson i Abraham Darby. A Anglaterra s'emprà per primera vegada en la construcció d'edificis, per Mathew Boulton i James Watt, a principi del . També són conegudes altres obres d'aqueix segle, per exemple el «Palau de Vidre» construït per a l'Exposició Universal de 1851 a Londres, de l'arquitecte Joseph Paxton, que té una carcassa de ferro; o la Torre Eiffel, a París, construïda el 1889 per a l'Exposició Universal, on es van utilitzar milers de tones de ferro. Abundància i obtenció És el metall de transició més abundant en l'escorça terrestre, i el quart més abundant de tots els elements. També abunda en tot l'Univers, havent-se trobat en meteorits. Es troba formant part de nombrosos minerals, entre els quals destaquen: l'hematites (Fe2O3), la magnetita (Fe3O4), la limonita (FeO(OH)), la siderita (FeCO3), la pirita (FeS2), ilmenita (FeTiO3), etcètera. Es pot obtenir ferro a partir dels òxids amb més o menys impureses. Molts dels minerals de ferro són òxids, i els que no ho són, es poden oxidar per a obtenir els corresponents òxids. La reducció dels òxids per a obtenir ferro es du a terme en un forn denominat habitualment alt forn. En ell s'afegeixen els minerals de ferro, en presència de carbó de coc i carbonat de calci, CaCO3 (que actua com a escorificant). Els gasos resultants, poden intervenir en una sèrie de reaccions; el coc pot reaccionar amb l'oxigen per a formar diòxid de carboni: C + O2 → CO2 Al seu torn el diòxid de carboni pot reduir-se per a donar monòxid de carboni: CO2 + C → 2CO Encara que també es pot donar el procés contrari en oxidar-se el monòxid de carboni amb oxigen per a tornar a donar diòxid de carboni: 2CO + O2 → 2CO2 El procés d'oxidació de coc amb oxigen allibera energia i s'utilitza per a escalfar el forn, arribant fins a uns 1900 °C en la part inferior del forn. La part superior del forn no està tan calenta. En primer lloc els òxids de ferro poden reduir-se, parcialment o totalment, amb el monòxid de carboni, CO; per exemple: Fe3O4 + 3CO → 3FeO + CO2 FeO + CO → Fe + CO2 Després, a mesura que arriba a parts més baixes del forn i la temperatura augmenta, reaccionen amb el coc (carboni en la seva major part), reduint-se els òxids. Per exemple: Fe3O4 + C → 3FeO + CO El carbonat de calci es descompon: CaCO3 → CaO + CO2 I el diòxid de carboni és reduït amb el coc a monòxid de carboni com s'ha vist abans. Més avall es produeixen processos de carburació: 3Fe + 2CO → Fe3C + CO2 Finalment, es produeix la combustió i dessulfuració (eliminació de sofre) mitjançant l'entrada d'aire. I finalment se separen dues fraccions: l'escòria i el ferro colat (arrabio en castellà), que és la matèria primera que després s'empra en la indústria. El ferro colat sol contenir força impureses no desitjables, i és necessari sotmetre'l a un procés de refinat en forns anomenats convertidors. L'any 2000, els cinc majors productors de ferro eren: Xina, el Brasil, Austràlia, Rússia i l'Índia. Conjuntament sumaven el 70% de la producció mundial. Indústria extractiva del mineral de ferro Les principals empreses productores de mineral de ferro al món el 2008 van ser: BHP Billiton i Rio Tinto (39,6% del mercat mundial estimat el 2008, en cas de fusió). Vale (antiga CVRD) (Brasil) (35,7%). Rio Tinto (Regne Unit) (24%). BHP-Billiton (Regne Unit-Austràlia) (16%). Fortescue Metals Group (austràlia) (5,4%). Kumba (companyia sud-africana de propietaris britànics) (5,2%). Altres (LKAB, SNIM, CVG Ferrominera, Hierro Peru, Kudremukh, CAP) (13,7%). L'any 2007, la Xina va produir un terç de l'acer mundial i al voltant del 50% de les exportacions del mineral de ferro. Rol biològic El ferro es troba en pràcticament tots els éssers vius i compleix nombroses i variades funcions. Hi ha diferents proteïnes que contenen el grup hemo, que consisteix en el lligand porfirina amb un àtom de ferro. Alguns exemples: L'hemoglobina i la mioglobina; la primera transporta oxigen, O2, i la segona l'emmagatzema. Els citocroms; els citocroms c catalitzen la reducció d'oxigen a aigua. Els citocroms P450 catalitzen l'oxidació de compostos hidrofòbics, com a fàrmacs o drogues, perquè puguin ser excretats, i participen en la síntesi de distintes molècules. Les peroxidases i catalases catalitzen l'oxidació de peròxids, H2O2, que són tòxics. Les proteïnes de ferro/sofre (Fe/S) participen en processos de transferència d'electrons. També es poden trobar proteïnes, on àtoms de ferro s'enllacen entre si a través d'enllaços pont d'oxigen. Es denominen proteïnes Fe-O-Fe. Alguns exemples: Els bacteris metanotròfics, que empren el metà, CH4, com a font d'energia i de carboni, usen proteïnes d'aquest tipus, anomenades monooxigenases, per a catalitzar l'oxidació d'aquest metà. L'hemeritrina transporta oxigen en alguns organismes marins. Algunes ribonucleòtid reductasses contenen ferro. Catalitzen la formació de desoxinucleòtids. Els animals per a transportar el ferro dins del cos empren unes proteïnes anomenades transferrines. Per a emmagatzemar-lo empren la ferritina i l'hemosiderina. El ferro entra en l'organisme en ser absorbit en l'intestí prim i és transportat o emmagatzemat per aqueixes proteïnes. La major part del ferro es reutilitza i molt poc s'excreta. Tant l'excés com el defecte de ferro pot provocar problemes en l'organisme. En les transfusions de sang s'empren lligands que formen amb el ferro complexos d'alta estabilitat per a evitar que quedi massa ferro lliure. Aquests lligants es coneixen com a sideròfors. Molts microorganismes empren aquests sideròfors per a captar el ferro que necessiten. També es poden emprar com a antibiòtics, perquè no deixen ferro lliure disponible. Fonts nutritives i dietètiques Les millors fonts naturals de ferro dietètic es troben el fetge, la carn de vaca, la carn vermella en general, el peix, els mol·luscs, el rovell d'ou, els llegums, els aliments fets amb sang (com la botifarra negra), la fruita seca i la fruita dessecada. Hom pot prendre el ferro com a complement dietètic, comprat a una farmàcia i recomanat per un metge, o bé ja introduït en algun preparat alimentari. Hi ha quantitats menors de ferro en la melassa, el tef i la semolina. El ferro de la carn (ferro hemo) i dels aliments d'origen animal en general és molt més fàcil d'absorbir que el ferro dels vegetals. Sembla que, per alguns autors, l'hemo/hemoglobina de la carn vermella té efectes que podrien incrementar la probabilitat de patir càncer colorectal. El ferro és essencial a la dieta dels nens en edat escolar, ja que les necessitats d'aquest mineral als períodes de creixement ràpid són molt elevades. Isòtops El ferro té quatre isòtops estables naturals: 54Fe, 56Fe, 57Fe i 58Fe. Les abundàncies relatives en què es troben en la naturalesa són d'aproximadament: 54Fe (5,8%), 56Fe (91,7%), 57Fe (2,2%) i 58Fe (0,3%). Precaucions El ferro en excés és tòxic. El ferro reacciona amb peròxid i produeix radicals lliures; la reacció més important és: Fe (II) + O2 → Fe (III) + OH- + OH· Quan el ferro es troba dins d'uns nivells normals, els mecanismes antioxidants de l'organisme poden controlar aquest procés. La dosi letal de ferro en un nen de 2 anys és d'uns 3 grams. Quantitats d'1 gram poden provocar un enverinament important. El ferro en excés s'acumula en el fetge i provoca danys en aquest òrgan. Aspectes culturals El ferro durant molt de temps va ser el metall més dur i per això, ha donat peu a nombroses metàfores, com el cavaller de ferro o la Dama de Ferro (Margaret Thatcher). Una relació de ferro és sòlida i no es pot trencar. Ha jugat també un paper important a la mitologia. Com que la sang té una olor i un regust del ferro que conté, i la sang és el principi de la vida en moltes cultures, s'ha considerat el ferro com el material de la vida, amb poders especials. Per aquest motiu molts amulets estan fets de ferro. Igualment el ferro fred, oposat a la sang calenta, espanta determinats éssers, com els esperits malèfics (d'aquí la superstició d'usar una ferradura per atreure la sort o esquivar la dolenta). Els forjadors del ferro eren déus poderosos i sovint infernals, com l'Hefest grec. Les característiques magnètiques del ferro van multiplicar les llegendes sobre el seu poder i sempre s'ha associat a la terra. Més endavant, també es va associar al planeta Mart i en va usar el mateix símbol, relació que va fomentar l'alquímia. L'origen d'aquesta es deu d'una banda al fet que Mart fos el déu de la guerra (i les espases de ferro les més preuades) i d'altra al color vermell del planeta (que reforça la relació ferro-sang). Referències Bibliografia Doulias PT, Christoforidis S, Brunk UT, Galaris D. Endosomal and lysosomal effects of desferrioxamine: protection of HeLa cells from hydrogen peroxide-induced DNA damage and induction of cell-cycle arrest. Free Radic Biol Med. 2003;35:719-28. H. R. Schubert, History of the British Iron and Steel Industry ... to 1775 AD (Routledge, Londres, 1957) Harry H. Binder: Lexikon der chemischen Elemente - das Periodensystem in Fakten, Zahlen und Daten. Hirzel, Stuttgart 1999, R. F. Tylecote, History of Metallurgy (Institute of Materials, London 1992). R. F. Tylecote, 'Iron in the Industrial Revolution' in J. Day and R. F. Tylecote, The Industrial Revolution in Metals (Institute of Materials 1991), 200-60. Vagn Fabritius Buchwald: Iron and steel in ancient times. Kong. Danske Videnskab. Selskab, Kobenhagen 2005, James F. Shackelford, Introducción a la Ciencia de Materiales para Ingenieros, 4a Ed. Madrid 1998, Enllaços externs Alt forn (en castellà). WebElements.com - Ferro (en anglès). EnvironmentalChemistry.com - Ferro (en anglès). It's Elemental - Ferro (en anglès). Els nuclis de ferro amb enllaços més ferms (en anglès). Propietats acurades de cadascun dels elements (en anglès). Elements natius


text: La física moderna és la concepció post-newtoniana de la física. Això implica que les descripcions clàssiques dels fenòmens no tenen, i precisen, uns "moderna" descripció de naturalesa i requereixen teories per incorporar elements de la mecànica quàntica o la relativitat d'Einstein, o totes dues. En general, el terme s'utilitza per referir-se a qualsevol branca de la física, ja sigui desenvolupada en el o més endavant, o branques molt influenciades per la física a principis del . Les velocitats petites i grans distàncies sol ser l'àmbit de la física clàssica. La física moderna, però, implica sovint condicions extremes: els efectes quàntics impliquen típicament distàncies comparables als àtoms (aproximadament 10−9 m), mentre que els efectes relativistes solen incloure velocitats comparables a la velocitat de la llum (aproximadament 108 m/s). En general, hi ha efectes quàntics i relativistes a totes les escales, encara que aquests efectes poden ser molt petites en la vida quotidiana. Informació general En un sentit literal, el terme física moderna significa la física fins a la data. En aquest sentit, una part significativa de l'anomenada física clàssica és moderna. No obstant això, des d'aproximadament l'any 1890 els nous descobriments han causat canvis de paradigma significatius: l'adveniment de la mecànica quàntica (QM), i de relativitat d'Einstein (ER). La física que incorpora elements de QM o ER (o d'ambdues) es diu que és física moderna. En aquest últim sentit s'utilitza generalment el terme. La física moderna es troba sovint quan es tracta de condicions extremes. Els efectes de la mecànica quàntica tendeixen a aparèixer quan es tracta de "baixos" (baixes temperatures, petites distàncies), mentre que els efectes relativistes tendeixen a aparèixer quan es tracta d'"alts" (velocitats altes, grans distàncies), el "centre" és comportament clàssic. Per exemple, en analitzar el comportament d'un gas en temperatura ambient, la majoria dels fenòmens implicaran la (clàssica) distribució de Maxwell-Boltzmann. No obstant això, prop de zero absolut, la distribució de Maxwell-Boltzmann no té en compte el comportament observat dels gasos, i la (moderna) ha d'utilitzar en el seu lloc la distribució de Fermi-Dirac o la de Bose-Einstein. Molt sovint és possible trobar - o "recuperar" - el comportament clàssic en la descripció moderna mitjançant l'anàlisi de la descripció moderna a baixes velocitats i distàncies grans (prenent un límit, o fent una aproximació). En fer-ho, el resultat es diu el límit clàssic. Fites Aquests són generalment considerats els temes qualificats com el "nucli" de la fundació de la física moderna: Vegeu també Mecànica quàntica Física clàssica Referències Bibliografia Fisica moderna


text: El terme física clàssica s'acostuma a utilitzar en la història de la física i en els manuals de física general per a agrupar les teories de la física des de Newton fins a principis del , fins al sorgiment de la relativitat general i la mecànica quàntica, teories que iniciarien la física moderna. Tanmateix no hi ha consens entre els historiadors de la física, no hi ha un criteri que permeti classificar de manera clara els físics i el seu treball com a "clàssic", i alguns fins i tot n'eviten el terme. Tampoc el terme de física moderna sembla, avui dia, el més adequat per a un conjunt de teories que van ser formulades a principis del . La física clàssica no ens dona una descripció exacta de l'univers, però és una bona aproximació per a la nostra vida diària, perquè els seus resultats són força acceptables quan la matèria es mou a una velocitat menor a l'1% de la velocitat de la llum, els objectes són prou grans com per a ser observats amb un microscopi i només hi actua una gravetat feble, com la del camp gravitatori de la Terra. Els experiments acumulats al llarg de la segona meitat del demostraren que la física clàssica era incapaç d'explicar satisfactòriament determinats fenòmens, just en el moment en què es pensava que la física era ben a prop de ser una ciència "tancada". Les teories que ampliaren i superaren la física clàssica són la teoria de la relativitat, per a sistemes que es mouen a grans velocitats, a prop de la velocitat de la llum, la mecànica quàntica per a sistemes d'escales molt petites i la mecànica quàntica relativista aplicable a partícules que es mouen a grans velocitats. Els grans camps de la física clàssica són: La mecànica clàssica, basada en les lleis de Newton, en formulació newtoniana, en formulació de Lagrange i de Hamilton. L'electrodinàmica clàssica, basada en les lleis de Maxwell, i els camps derivats, com l'òptica. La termodinàmica i la mecànica estadística clàssica. Referències Bibliografia


text: Una fractal és un objecte matemàtic de gran complexitat definit per algorismes simples. Les fractals van ser estudiades llargament per Benoît Mandelbrot i el terme fractal va ser implantat per ell gràcies al seu llibre Els objectes fractals. El terme fractal es va crear a partir de l'arrel llatina fractus 'trencat, fracturat, irregular'. Les fractals neixen de l'intent de trobar una geometria més apropiada per descriure els objectes de la natura. En aquesta recerca, Mandelbrot es va trobar una sèrie d'objectes matemàtics (conjunt de Cantor, triangle de Sierpiński, corba de Peano, floc de neu de Koch, etc.) que havien estat considerats curiositats dins les matemàtiques, però que no havien tingut major interès fins al moment que Mandelbrot s'adonà que tots tenien aspectes en comú. Són molt útils en multitud de camps com ara la medicina i la cardiologia, la sismologia, etc. Introducció La paraula fractal neix a partir d'una adaptació del terme fraccionari. Les fractals tenen com a primera i principal característica l'aparició de dimensions fraccionàries. Això vol dir que si una línia té dimensió 1, un pla té dimensió 2, i un volum té dimensió 3, a les fractals apareixen dimensions que es poden escriure en forma de fracció. Una dimensió 7/4, per exemple, significa un nombre de 1.75 i per tant correspon a un cos que es troba a cavall entre una línia i un pla. Totes les fractals tenen les següents característiques: Tenen dimensió fraccionària. Estan detallades en escales infinitament petites, i a vegades infinitament grans. Tenen autosemblança estadística. La possibilitat de tenir dimensions fraccionàries es pot veure millor amb alguns exemples, o simplement aplicant la fórmula matemàtica que defineix la dimensió fractal. Història Les matemàtiques darrere les fractals van començar a prendre forma al quan el matemàtic i filòsof Gottfried Leibniz va considerar una autosimilitud recursiva (encara que ell va cometre l'error de pensar que només la línia recta podia ser-ho en aquest sentit). Però no va ser fins a l'any 1872 quan apareix una funció en què la seva gràfica es considera fractal, quan Karl Weierstrass dona un exemple de funció amb la propietat gens intuïtiva de poder existir en totes les parts contínues però no diferenciable en cap punt. El 1904 Helge von Koch, insatisfet amb l'abstracta i analítica definició de Weierstrass, dona una definició més geomètrica d'una funció similar, la qual s'anomena floc de neu de Koch. Wacław Sierpiński construeix el seu triangle el 1915 i, un any més tard, la seva catifa. La idea de corbes autosimilars va ser proposada també per Paul Pierre Lévy, que, en el seu escrit Corbes i Superfícies Planes o Espacials Consistents en Parts Similars al Tot de 1938, va descriure una nova corba fractal, la corba de Lévy. Georg Cantor també va donar exemples de subconjunts de la línia real amb propietats inusuals. Aquest conjunt de Cantor també va ser reconegut com a fractal. Les funcions iterades en el pla complex també van ser investigades cap a finals del i a principis del per Henri Poincaré, Felix Klein, Pierre Fatou i Gaston Julia. No obstant això, sense l'ajuda de les gràfiques generades pels ordinadors actuals, mai van disposar dels recursos i la tecnologia necessària per observar la bellesa de molts dels objectes que van descobrir. Cap a la dècada dels anys 60, Benoît Mandelbrot va començar a investigar l'autosimilitud en els documents de Quant és de Llarga la Costa de la Gran Bretanya? Autosimilitud Estadística i Dimensió Fractal, el qual es va basar en estudis anteriors de Lewis Fry Richardson. Finalment, el 1975 Mandelbrot va encunyar el terme fractal per descriure objectes amb la dimensió de Hausdorff–Besicovitch major que la seva dimensió topològica. Va il·lustrar la seva definició matemàtica amb un sorprenent equip de construcció de visualitzacions. Aquestes imatges, moltes de les quals estan basades en la recursivitat, capten la imaginació popular i fan que arribi a molta gent el significat del terme fractal. Característiques d'una fractal Autosimilitud o autosemblança Segons B. Mandelbrot, un objecte és autosimilar o autosemblant si les seves parts tenen la mateixa forma o estructura que el tot, encara que poden presentar-se a diferent escala i poden estar lleugerament deformades. Això vol dir que les diferents escales de detall tenen formes similars. També es pot dir que trossos petits de qualsevol fractal són semblants a la fractal sencera. Les fractals poden presentar tres tipus d'autosimilitud: Autosimilitud exacta. Aquest és el tipus més restrictiu d'autosimilitud: exigeix que la fractal sembli idèntica a diferents escales. Sovint es troba en fractals definides per sistemes de funcions iterades (IFS). Quasiautosimilitud. Exigeix que la fractal sembli aproximadament idèntica a diferents escales. Les fractals d'aquest tipus contenen còpies menors i distorsionades d'elles mateixes. Matemàticament D.Sullivan va definir el concepte de conjunt quasiautosimilar a partir del concepte de quasi-isometria. Les fractals definides per relacions de recurrència són normalment d'aquest tipus. Autosimilitud estadística. És el tipus més dèbil d'autosimilitud. Exigeix que la fractal tingui mesures numèriques o estadístiques que es preservin amb el canvi d'escala. Les fractals aleatòries són exemples de fractals d'aquest tipus. Dimensió fractal i dimensió de Hausdorff-Besicovitch Entre les fractals podem trobar exemples com ara corbes que ocupen tot el pla. En aquest cas, la dimensió topològica de la corba, que és u, no informa sobre la forma en què aquesta ocupa l'espai ambient. Així doncs, per classificar la manera de com un conjunt ocupa l'espai mètric que el conté i amb quina densitat ho fa, s'utilitzen paràmetres numèrics que informen objectivament de les seves característiques: La dimensió fractal. Les fórmules que la defineixen tenen a veure amb el recompte de les boles necessàries per recobrir el conjunt o amb el de caixes d'una quadrícula que contenen part del conjunt, quan les dimensions d'unes i altres tendeixen a zero. Es pot mesurar la dimensió fractal d'objectes reals: línies de la costa (1.2), núvols, arbres, etc. Amb aquestes mesures es poden comparar objectes del món real amb fractals generades per ordinador a partir d'algorismes matemàtics. La dimensió de Hausdorff-Besicovitch. Té una definició més complexa que la de dimensió fractal. La seva definició no sol utilitzar-se per comparar conjunts del món real. Aspectes matemàtics Dimensió fractal Pot definir-se en termes del mínim nombre de boles de radi necessàries per recobrir el conjunt, com el límit: O en funció del recompte del nombre de caixes d'una quadrícula d'amplada que intersequen al conjunt: Es demostra que ambdues definicions són equivalents, i que són invariants sota isometries. Dimensió de Hausdorff-Besicovitch D'una definició més complexa, la dimensió de Hausdorff-Besicovitch proporciona un nombre , també invariant sota isometries, de la qual la seva relació amb la dimensió fractal és la següent: En alguns casos això permet distingir entre conjunts amb la mateixa dimensió fractal. Dimensió de fractals produïts per un IFS En aquest cas, quan no hi hagi superposició, es demostra que i que ambdues poden calcular-se com a solució de l'equació: on ci designa el factor de contracció de cada aplicació contractiva del IFS. Categories Les fractals poden ser dividides en quatre àmplies categories: Sistema iterat de funcions Aquestes tenen una regla de punt fix geomètric. Exemples: conjunt de Cantor, Triangle de Sierpiński, corba de Peano, floc de neu de Koch, corba del drac, Fractal H-I de Rivera. Fractals recurrents Les fractals definides per una relació de recurrència en cada punt d'un espai (com el pla complex). N'és un exemple el conjunt de Mandelbrot o el conjunt de Julia. Fractals aleatòries Generades per processos estocàstics. Les fractals estocàstiques estan relacionades amb la teoria del caos. Les fractals aleatòries tenen una gran aplicació pràctica, ja que són les més apropiades per descriure diversos objectes irregulars del món real. Exemples en són els núvols, muntanyes, turbulències, costes i arbres. Fractals oscil·lants Existeixen un tipus de fractals derivades del mètode de Júlia o de Mandelbrot, anomenades Fractals oscil·lants, ja que de forma alternativa s'iteren 2 o més funcions diferents. En la naturalesa Una fractal natural és un element de la natura que pot ser descrit mitjançant la geometria fractal. Els núvols, les muntanyes, les onades del mar, el sistema circulatori sanguini (el batec del cor també), les línies costaneres, els flocs de neu, l'electricitat, les fulles dels vegetals o fins i tot la distribució d'arbres en el bosc són considerats fractals naturals. Aquesta representació és aproximada, ja que les propietats atribuïdes als objectes fractals ideals, com el detall infinit, tenen límits en el món natural, tant inferiors com superiors, així com tampoc existeix un terme precís per a "massa irregular", i a part, existeixen diferents maneres per a definir "dimensió" amb valors racionals, i no tota fractal és definida recursivament. Les fractals són models per descriure la natura, però no deixen de ser models matemàtics. Exemples de fractals naturals Aplicacions Tal com s'ha descrit anteriorment, les fractals aleatòries poden utilitzar-se per descriure molts dels objectes i fenòmens altament irregulars del món real. Algunes aplicacions inclouen: Classificació dels teixits en histopatologia en el camp de la medicina Desenvolupament de fractals mitjançant el mètode de Mandelbrot Paisatge fractal o complexitat de la línia de la costa Enzimologia (cinètica de Michaelis-Menten) Generació de nova música Senyal i compressió d'imatges Creació d'ampliacions fotogràfiques digitals Sismologia Mecànica de sòls Disseny de videojocs, especialment gràfics d'ordinador per ambients orgànics i com a part de la generació procedural. Fractografia i mecànica de la fractura Antenes fractals – Antenes de mida petita amb carcassa fractal. Small angle scattering theory of fractally rough systems Samarretes i altres peces de roba en el camp de la moda Generació de patrons de camuflatge, com ara MARPAT Rellotges de sol digitals Anàlisi tècnica de l'evolució dels preus de mercat (veure principi d'ones d'Elliott) Exemples Conjunt de Cantor El conjunt de Cantor es va descobrir el 1872 i es crea de la següent forma: s'agafa un segment i es divideix en 3 parts, eliminant el segment del mig. Es fa el mateix amb els segments que queden i es repeteix el procés indefinidament. El conjunt resultant és una mena de pols de punts. La seva dimensió és major de 0, perquè té diversos punts. També és menor d'1, perquè els punts no arriben a formar una línia. És per tant una dimensió entre 0 i 1. Triangle de Sierpiński El Triangle de Sierpiński es va descobrir el 1915. Exemples del triangle de Sierpiński Conjunt de Mandelbrot El 1968 es considera el naixement del moviment brownià fraccionari, impulsat per Benoît Mandelbrot, un empleat de la IBM. Va escriure un programa amb una fórmula semblant a Z(n)^2 + c, i llavors va fer-la funcionar en un dels molts ordinadors de la IBM. En fer-ho algunes vegades obtenia alguns bonics dibuixos. Els dibuixos els obtenia quan assignava un color a cada punt segons les vegades que tardava la iteració a arribar a un nombre determinat. Mandelbrot va ser qui va aconseguir que els ordinadors fessin els càlculs repetitius per representar gràficament els punts (x,y) i permetre a tothom apreciar la bellesa de les fractals. L'equació que descriu la fractal de Benoît Mandelbrot és la següent: On i són nombres complexos. Exemples de fractals de Mandelbrot Conjunts de Julia Aquests conjunts, fruit dels treballs de Pierre Fatou i Gaston Julia en els anys 1920, sorgeixen com a resultat de l'aplicació reiterada de funcions holomorfes . Analitzem el cas particular de funcions polinòmiques de grau major que 1. En aplicar successives vegades una funció polinòmica és molt possible que el resultat tendeixi a . Al conjunt de valors de que no escapen a l'infinit mitjançant aquesta operació se'ls denomina conjunt de Julia ple, i a la seva frontera, simplement conjunt de Julia. Aquests conjunts es representen mitjançant un algorisme de temps d'escapament en què cada píxel s'acoloreix segons el nombre d'iteracions necessàries per escapar. Sol usar-se un color especial, sovint el negre, per representar els punts que no han escapat després d'un nombre gran i prefixat d'iteracions. Exemples de conjunts de Julia per El mètode de Mandelbrot: diferents fractals iterant potències de Z A continuació es mostra una sèrie de fractals iterant les diferents potències de Z = Zm + C, segons el mètode de Mandelbrot. Tots els punts del pla complex C=(Cx,iCy) són iterats per addició a la funció corresponent. Totes les iteracions parteixen dels punts x=0 i y=0. Quan la iteració convergeix s'acoloreix de groc pàlid. La divergència a infinit és acolorida mitjançant un patró cromàtic des del negre fins al blau. La fractal derivada de la funció Z = Z2 + C s'anomena conjunt de Mandelbrot. Exemples de fractals del tipus Mandelbrot: Z = Zm + C Ejemples de fractals del tipus Mandelbrot: Z = Zm + 1/C, a on cada punt C del pla complex es transforma a 1/C, abans d'entrar en la iteració de la potència de Z.Zo = (0,0i) Més fractals segons el mètode de Mandelbrot. El mètode de JÚLIA: diferents fractals iterant potències de Z A continuació es mostra una sèrie de fractals iterant les diferents potències de Z = Zm + C, segons el mètode de Júlia. Tots els punts del pla complex Z=(x,iy) són iterats en la funció corresponent. A totes les iteracions se'ls suma una constant arbitrària (Cx,iCy) de tal forma que l'elecció d'aquesta constant "llavor" determina de forma unívoca la forma i el color de la fractal, un cop s'ha definit el patró cromàtic. En els exemples mostrats a continuació s'ha escollit una constant tal que només produeix divergència, i s'ha acolorit amb l'algorisme de la velocitat d'escapament. Exemples de fractals del tipus Júlia Exemples de fractals del tipus Júlia, de la funció exponencial Exemples de fractals del tipus Júlia de funcions complexes. El mètode de NEWTON A continuació es mostra una sèrie de fractals iterant diferents funcions de Z, segons el mètode de NEWTON. El mètode de Newton intenta trobar per iteració les arrels de la funció F(Z)-1 = 0.S'itera la funció F(Z) amb cada punt del pla complex (x + iy), sent Z=(x1 + iy1) fins a la convergència de x1 i y1, segons la següent formula: Zn+1 = Zn - F(Zn) / F’(Zn), a on F’(Z) és la derivada. S'ha acolorit amb l'algorisme de la velocitat de convergència, conceptualment idèntic al de la velocitat d'escapament, i presenta similituds amb el mètode de Júlia. Ejemples de fractals del tipus NEWTON, d'algunes funcions de variable complexa Descomposició de funcions de variable complexa en la part Real i la part Imaginària Potències de Z A continuació es detallen les diferents potències de Z descompostes en la seva part REAL i la seva part IMAGINÀRIA. Mitjançant la iteració d'aquestes, i usant l'algorisme de la velocitat d'escapament a l'infinit, s'han construït els fractals mostrats en les anteriors seccions. Com pot observar-se en els desenvolupaments de les diferents fórmules, apareixen els coeficients del triangle de Pascal. , per Z =(x,iy) , per Z = x + iy , per Z = x + iy , per Z = x + iy , per Z = x + iy , per Z = x + iy Altres funcions de . , per Z = x + iy , per Z = x + iy , per Z = x + iy , per Z = x + iy , per Z = x + iy , per Z = x + iy Enllaços externs BLOG de l'autor de les imatges fractals exposades Cronologia Aparició de les fractals més conegudes 1872 El conjunt de Cantor 1875 La corba de Weierstrass 1890 La corba de Peano 1891 La corba de Hilbert 1900 Moviment brownià (Bachelier) 1903 La corba de Takagi 1906 L'illa de van Koch 1915 El triangle de Sierpinski 1938 La corba de Lévy 1968 Moviment brownià fraccionari (Mandelbrot) La dimensió 1919 Dimensió de Hausdorff Comportament relacionat amb l'escala 1951 Llee de Hurst (riu Nil) 1956 Llei de Gutenberg-Richter per la distribució de la magnitud de terratrèmols 1961 Lleis d'escala de Richardson Fets importants relacionats 1968 Aristid Lindenmayer descriu els denominats sistemes L 1975 Mandelbrot inventa el terme 'fractal' 1975 Publicació de "Fractals: Form, chance and dimension" 1980 Mandelbrot ofereix la primera gràfica del conjunt que porta el seu nom 1981 Sistemes de Funcions Iterades (Hutchinson) 1982 Publicació de "The Fractal Geometry of Nature" 1988 Mandelbrot introdueix el concepte de mesures multifractals 1988 Article de Barnsley i Sloan a BYTE Fractals i sistemes dinàmics 1981 Witten i Sanders introdueixen l'agregació limitada per difusió 1983 Hentschel i Procaccia relacionen les fractals i els atractors estranys 1984 Autòmats cel·lulars de Stephen Wolfram 1987 Per Bak, Chao Tang i Kurt Wiesenfeld elaboren el concepte de sistemes crítics auto-organitzats Referències Vegeu també Figures de Lichtenberg Fractomància Fractal Nova Funció signe d'interrogació Taula Fractal Enllaços externs Introducció a les fractals, Xtec. Apophysis o Ultra Fractal són programes informàtics gratuïts que poden crear imatges amb tècniques diverses. Fractint és un software lliure, gratuït i de codi obert destinat a dibuixar nombrosos tipus de fractals. Sterling2 és un generador de fractals gratuït per a Windows. XaoS i Qosmic són interactius que permeten realitzar representacions fractals generades per algorismes.