text: Els camèfits són una de les formes vitals de Raunkjaer. Són plantes en que les parts aèries són persistents tot l'any però que tenen les gemmes persistents a un nivell de terra inferior als 25-50 cm. Són plantes de gran resistència, ja que combinen els avantatges de les formes vitals de mida petita i les de mida més grossa (faneròfits). En efecte, poder presentar certa protecció de les seves gemmes contra les inclemències exteriors: en ambients freds, les gemmes es veuen protegides del fred exterior pel mantell nival, en altres ambients també protegeixen les gemmes cobrint-les de catafil·les, fulles mortes, o per un hàbit molt compacte de la planta i una baixa transpiració. D'altra banda, el fet que no tinguin necessitat de realitzar cada any processos de creixença o reproducció, com s'esdevé en formes vitals més petites (geòfits, teròfits o hemicriptòfits), les fa encara més resistents que aquestes. Són típiques de les estepes, zones àrides, ambients molt freds (com la tundra, alta muntanya o zones continentals). Es divideixen en 8 categories segons el seu hàbit: Camèfits fruticosos: Mates llenyoses de tiges erectes o ascendents. En són un clar exemple la farigola o l'aspró. Camèfits sufruticosos: Mates de tiges més o menys erectes o ascendents, de tiges llenyoses només a la base. En són un exemple la botja d'escombres, el malrubí blanc o l'espígol. Camèfits reptants: Quan les plantes desenvolupen les tiges damunt del terra. En són un exemple la rèvola o la verònica. Camèfits suculents: Plantes que presenten òrgans engruixits per l'acumulació d'aigua. En són un exemple les crassulàcies o cactàcies. Camèfits pulvinulars o en coixinet: Plantes que desenvolupa mates de tiges densament atapeïdes de manera que la mata adopta una forma de coixí. En són un exemple l'eriçó o el gatovell. Camèfits enfiladissos o escandents: Plantes enfiladisses que necessiten d'un suport per desenvolupar-se. N'és un exemple la corretjola borda o el seneci enfiladís. Camèfits espartoides o cespitosos: Plantes que formen denses tofes de tiges folioses. En són un exemple moltes espècies de gramínies com el càrritx o el llistó, algunes ciperàcies o asparagàcies (Aphyllantes monspessulana) Camèfits en espatllera: Plantes llenyoses que formen catifes de petites tiges folioses densament entrellaçades. En són un exemple la rosa de roca o el Salze nan. Exemples Referències Formes vitals de Raunkjaer


source: wikipedia

text: Cunit és un municipi de la comarca del Baix Penedès. Geografia Llista de topònims de Cunit (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Situat a la comarca del Baix Penedès, província de Tarragona, i inclòs a la tercera corona de la regió urbana de Barcelona. Confronta amb Segur de Calafell, municipi de Calafell de la mateixa comarca, així com amb Cubelles, comarca del Garraf, i Castellet i la Gornal, comarca de l'Alt Penedès, ambdós de la província de Barcelona. Història El 1590, malgrat que el municipi havia romàs gairebé despoblat a causa de les incursions dels pirates sarraïns i turcs (1581), el mas de Vila-seca va romandre habitat. També es tenen referències d'haver existit un nucli de pescadors a la platja, documentat del 1638 al 1670, pescadors que de temps immemorial i de consuetud antiquíssima tenien llicència per a entrar a pescar els diumenges o dies de festa de guardar a la tarda, pagant la dècima del peix a l'obra de la parròquia. L'any 1960 començà a esdevenir un centre de vacances i estiueig dels habitants de l'àrea metropolitana de Barcelona, que començaven a establir llur segona residència en aquesta àrea de la Costa Daurada. Patrimoni històric i cultural Destaca l'església parroquial de Sant Cristòfol de Cunit, del malgrat que l'estructura actual és de l'any 1720 i el Castell de Cunit. |} Patrimoni arquitectònic Cultura Joves Diables de Cunit: L'origen de les tradicions de ball de diables a Tarragona es remunta a 1426. El municipi compta amb la Colla de Joves Diables com a representants i continuadors d'aquesta tradició. Club de Futbol Cunit: És el principal club de futbol de la ciutat, que remunta la seva activitat a l'any 1958. Carnaval de Cunit: El Carnaval de Cunit és un dels més importants de la comarca del Baix Penedès, i rep cada any moltes colles i visitants dels pobles propers. Medi ambient Climatologia Geografia El paisatge cunitenc és típicament mediterrani; des dels 2,5 km de platges de sorra fina, protegides pels espigons que els donen les seves formes arrodonides característiques, passant pels plans agrícoles (els anomenats Prats de Cunit o Plana del Castell), subjectes a una forta pressió urbanística, fins a les serres del centre i nord del municipi, poblades sobretot per pinedes força ben preservades i algunes força frondoses. Les muntanyes més altes es troben a les serres del nord. Destaquen el turó de Cal Santó, amb 141 metres d'alçària, el turó de l'Avenc (141,2 m) i el puig de la Nina (194,9 m). Hidrologia El terme és travessat de nord a sud per torrents i rieres. Els més destacats són el torrent de Cal Cove, que prové de la zona del fondo d'en Roig, la riera de Cunit, també anomenada torrent de Sant Antoni, i el torrent d'en Pedró, al límit amb Cubelles. Dessalinitzadora Es preveu la construcció de la tercera planta de Dessalinització del litoral català amb l'objectiu de proveir la xarxa d'aigua potable de Tarragona (CAT) a l'estiu i la de Barcelona (ATLL) a l'hivern. Aiguamolls Actualment dels aiguamolls o maresmes de Cunit només en resta un reducte limitat per la zona verge que hi ha entre el mar i l'estació de tren, una zona de natural inundabilitat documentada a la prehistòria i la història clàssica del municipi si bé antigament ocupaven gairebé tot el litoral municipal. Les muntanyes, de pendent més o menys suaus descendeixen fins a la plana costanera on la dinàmica litoral va crear nombrosos estanys, com el de la 'Mar Morta'. Juntament amb altres zones de la Costa Daurada constitueix una part de les Maresmes del Penedès. Cadascuna d'aquestes terres baixes o Prats, s'acompanyava del nom de cada poble; per tant les del municipi són conegudes com a Prats de Cunit. Aquests aiguamolls donaven el nom de 'Ça Lacuna' (La Llaguna) a un assentament situat per la zona de l'actual urbanització Cunidor-Cunit Diagonal durant l'alta edat mitjana tal com apareix en cartografia de l'època. La mà de l'home ha acabat assecant aquestes maresmes o aiguamolls que van ser lloc de passatge i fins i tot de nidificació de molts ocells aquàtics. WWF/Adena proposa el municipi per a la seva inclusió en les llistes oficials de LIC per a l'àmbit territorial descrit com a bancs de sorra coberts permanentment per aigua marina poc profunda. D'acord amb el Pla d'ordenació urbanística municipal (POUM), la zona natural d' aiguamolls ha estat declarada com zona a preservar. Àmbit Marítim Platges Un dels principals atractius del municipi són els seus 2 quilòmetres i mig de platges de sorra fina daurada en forma de cales, protegides per 7 espigons longitudinals més 4 en forma d'illa. Aquests espigons es van haver de construir a principis dels anys 1980 a causa del fet que les construccions del pantà de Foix així com els ports de Cubelles (pel nord) i de Segur de Calafell (pel sud) van ocasionar l'alteració dels equilibris morfodinàmics, essent-ne l'efecte visible la pèrdua de les seves platges. Des de l'any 1997 rep el guardó de Bandera Blava de la Fundació Europea d'Educació Ambiental. Endegament de les costes La concentració d'infraestructures de gran impacte mediambiental sobre el territori i la costa, com el futur port esportiu a Cubelles, l'existència d'una planta tèrmica de cicle combinat, i la ubicació d'una planta dessaladora ha obert un debat que inclou la reforma dels actuals espigons que per uns no fan la tasca de protegir les platges i a la vegada representen un risc afegit pels banyistes mentre que per altres constitueix un element diferenciador de cara als municipis veïns. Segons el projecte de reforma del Ministeri del Medi els actuals espigons serien substituïts per un de transversal a l'actual línia de costa, de més de 300 metres de llargada, a la zona prop del port de Cubelles creant una platja lineal molt ampla (entre 250 metres d'ample del passeig fins a la línia de mar a la zona de l'espigó, fins a 50 metres en el límit amb Segur de Calafell, terme municipal de Calafell). Actualment s'està a l'espera de rebre el report sobre les platges encarregat a la universitat de Cantàbria per a adoptar una solució a l'endegament de les costes de Cunit. Fons Marí WWF / Adena proposa la inclusió del municipi a les llistes oficials de llocs d'importància comunitària per a l'àmbit marítim descrit com praderies de Posidònia oceànica. Demografia Entitats de població Barris Urbanitzacions Persones il·lustres Joan Recasens Farré fou un polític català, batlle de Vilanova i la Geltrú Municipis agermanats Hammelbach, Alemanya L'Havana, Cuba Referències Enllaços externs Dades de la Generalitat de Catalunya El municipi en xifres Patrimoni històric i artístic de Cunit


text: Calafell és un municipi de la comarca del Baix Penedès, format per tres nuclis principals (Calafell, la Platja de Calafell i Segur de Calafell) i 28 urbanitzacions, i amb un total de 24.672 habitants l'any 2012. Limita a l'est amb Cunit, al nord amb Castellet i la Gornal, al nord-oest amb Bellvei, a l'oest amb el Vendrell, i al sud amb la mar Mediterrània, i forma part de la Costa Daurada. Geografia Llista de topònims de Calafell (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Història Els ancestres més remots fins ara descoberts a Calafell tenen 22.000 anys d'antiguitat. Una cova prehistòrica, la Balma de la Graiera, va acollir una petita comunitat humana que caçava i pescava al torrent de la Corbatera (de vegades pronunciat Cobertera). Al municipi s'hi poden trobar alguns vestigis neolítics, però el monument antic més important és la Ciutadella de les Toixoneres ibèrica, una fortalesa del , que ha estat reconstruïda i que és un indret per conèixer i experimentar la civilització dels ibers. La Ciutadella va caure sota la conquesta romana, de la qual se'n conserva un important jaciment arqueològic a la zona del Vilarenc. Tal com avui es coneix, Calafell s'origina a l'edat mitjana, al turó on s'aixeca el Castell. La fortalesa apareix documentada per primer cop al . El primitiu nucli habitat es va expandir sota el turó fins a formar l'actual nucli del poble. A finals del , per la seva banda, van començar a assentar-se vora mar alguns pescadors, tot donant origen al nucli de la platja. La pesca va ser-hi substituïda pel turisme arran del "boom" dels anys seixanta del . L'any 1947 va néixer el nucli de Segur de Calafell. A l'enorme finca coneguda com a Quinta de Sant Miquel de Segur es va començar a bastir una gran urbanització de vacances. La creació d'una estació de tren va donar l'empenta a aquest projecte de ciutat jardí, en una època en què no tothom tenia cotxe. Mig segle i escaig després, Segur de Calafell té un perfil molt més residencial, en haver-s'hi arrelat molts propietaris de segones residències i en haver absorbit bona part del creixement demogràfic experimentat pel municipi en els darrers anys. En l'actualitat, Segur de Calafell és el nucli més poblat dels tres, amb aproximadament el 50% de la població total del municipi. La demanda de segones residències, primer, i el fort augment de població, després, no han fet créixer únicament aquests tres nuclis, sinó que han fet aparèixer una trentena d'urbanitzacions escampades per tot el terme municipal. L'any 2019 es va fer un descobriment important al jaciment arqueològic de la Cova Foradada, situat a la muntanya de l'Escarnosa, a l'est del municipi. Es tractava del que es va anomenar "l'últim collar dels neandertals", i que era part d'una urpa d'àguila imperial ibèrica i datada en 39.000 anys, que devia formar part d'un adornament personal, segurament un collar. L'urpa presentava proves que aportaven nova informació sobre els neandertals i la seva interacció amb els Homo sapiens sapiens. El poble i la població Calafell, amb un terme municipal de 20 km2, forma part de la comarca del Baix Penedès, la qual pertany a la província de Tarragona. Tot i formar part de Tarragona, la comarca és frontera amb la província de Barcelona. El municipi de Calafell es divideix, actualment, en tres nuclis i 28 urbanitzacions. Aquesta divisió territorial ha evolucionat amb el temps, però s'ha convertit en un cleavage molt important en la política del municipi. Abans que Segur de Calafell nasqués com la urbanització més gran d'Europa (actualment ja desbancada), el municipi de Calafell es dividia entre Poble i Platja. La gent del Poble eren anomenats terrossos i els de la Platja, migos, pops o popets; però a finals dels anys quaranta aparegué el tercer nucli: Segur de Calafell. A mesura que aquest creixia, la rivalitat desapareixerà i la divisió s'ha convertit entre gent de Segur, gent del Poble o gent de la Platja, i els malnoms es mantenen en una dimensió festiva. A més, en els darrers anys la proliferació d'urbanitzacions i les seves reclamacions de millores quant a infraestructures han convertit les urbanitzacions en el que podríem anomenar quart nucli. Demografia |} http://www.idescat.cat/pub/?id=pmh&n=446&geo=mun:430379 La població de Calafell, l'any 2006, era de 20.521 segons estadístiques de l'Idescat. En la franja d'edat d'entre 15 i 64 anys, és on es concentra més població, el 72,2%. Política El juny de 2011 Convergencia i Unió (CIU) amb 8 regidors i el Partit Popular de Catalunya (PPC) amb 3 regidors van arribar a un acord per governar al municipi durant la legislatura 2011-2015. El 24 de maig de l'any 2015 se celebraren les eleccions municipals i a Calafell els resultats foren els següents: CIU (6 regidors), PSC-PSOE (5 regidors), C's (2 regidors), CUP-PA (2 regidors), UAM (Partit municipalista, antigament ADMC) (2 regidors), PPC (2 regidors) i ERC-AM (2 regidors). Davant de la fragmentació de vot al municipi, s'hauria d'optar a un pacte entre 2, 3 o 4 forces per poder formar govern. El 10 de juny de l'any 2015 es va fer públic que el PSC-PSOE amb 5 regidors, Unió i Alternativa Municipal dirigida pel que fou alcalde de Calafell, Sr. Josep Parera i Ribell, i el PPC van arribar a un acord per a governar el municipi a la legislatura 2015-2019. Tot i que aquestes tres forces no obtenen la majoria fixada en 11 regidors, C's va anunciar que donaria suport a la investidura de l'alcaldable del PSC-PSOE al municipi encara que aquest partit (C's) no entrarà en el govern però li donarà suport. D'aquesta manera, Ramon Ferré serà alcalde de Calafell durant la legislatura 2015-2019, amb un pacte amb UAM, PPC i C'S. Eleccions municipals Llista d'alcaldes i nombre de regidors per partit Economia El principal motor econòmic de Calafell és el turisme, la temporada estival s'allarga des de Setmana Santa fins a principis d'octubre. A més, les urbanitzacions i Segur de Calafell són els nuclis on es troben la majoria de segones residències, en canvi, els hotels es troben al nucli de la Platja. Abans de les eleccions d'enguany, Calafell va adquirir la marca de Turisme Familiar i per això el 25 d'abril va presentar la nova imatge corporativa del Patronat de Turisme. El fet de ser una destinació de Turisme Familiar proporciona a Calafell un turisme menys estacional, reforçant així el turisme com a principal motor econòmic. A més, a Calafell s'ha posat en marxa la construcció d'un Parc Empresarial i s'ha acabat la remodelació del Port de Segur de Calafell, on a part del vessant turístic també s'intenta retornar la flota arraconada a Vilanova i la Geltrú i recuperar l'activitat comercial al voltant de la pesca. Infraestructures Si tenim en compte la divisió en nuclis, no és d'estranyar que les diferents infraestructures municipals estiguin distribuïdes segons la divisió territorial. Així mateix Calafell gaudeix d'un CAP (Centre d'Atenció Primària) des de 1996, i el 2003, la Consultoria Municipal de Segur de Calafell es va ampliar per tal de convertir-se en el CAP de Segur. Pel que fa a les infraestructures educatives, l'any 2005 es van edificar dues escoles-bressol, una al Poble i l'altre a Segur. A Calafell hi ha un institut, situat entre la platja i el poble, i un altre a Segur. A més, hi ha quatre escoles d'educació primària, una a cada nucli. Turisme Situat al nord de la Costa Daurada, va obtenir el 2006 la Certificació DTF de Turisme Familiar atorgada per la Generalitat de Catalunya. És un municipi turístic, on hi ha una àmplia varietat de propostes d'oci i entreteniment durant tot l'any, i que disposa de gran varietat de bars musicals i discoteques. Esports Referent a les infraestructures esportives, Calafell gaudeix de dos pavellons poliesportius, un a Calafell (entre el poble i la platja) i l'altre a Segur de Calafell. A la zona del poble hi ha una pista poliesportiva que va ser renovada l'any 2000. La tradició social marca la gent del poble a dedicar-se més a l'hoquei patins i la gent de la platja al futbol. Així doncs, des del 1980 Calafell té dos Camps de futbol, un entre la platja i el poble i l'altre a Segur de Calafell. Entre altres infraestructures, també cal destacar les instal·lacions pertanyents al Club de Golf la Graiera, així com el port esportiu de Segur, aquest últim en funcionament des del 1977 i objecte d'una ampliació i remodelació el 2005. Festes Calafell celebra les festes autonòmiques i les que dicta l'Estat Espanyol, però a més té quatre festes locals: la Candelera (Festa Major petita de Calafell en honor de la Mare de Déu de la Cova), Sant Pere (Festa Major de la Platja), la Santa Creu (Festa Major del Poble, celebrada en aquesta data per l'antiga festa del Triomf de la Santa Creu - tot i que abans se celebrava per l'exaltació de la Santa Creu, el 14 de setembre -) i Sant Miquel (Festa Major de Segur de Calafell). A més de les festes institucionals a Calafell té lloc un cop a l'any un mercat medieval (a principi de setembre), un mercat de mar (al maig), una trobada internacional de Harley Davidsons, una cantada d'havaneres (a principi d'agost), el cicle de concerts Un bany de música, l'arrossejat popular, la sardinada i botifarrada popular i el Carnaval Xurigué, entre d'altres. Llocs d'interès Ciutadella ibèrica. Ubicat en un turó proper a la platja, aquest poblat fortificat va pertànyer a la tribu dels cessetans i habitat durant uns cinc segles (entre el i el aC). Integrat a la Ruta dels Ibers del Museu d'Arqueologia de Catalunya, presenta actualment bona part dels edificis reconstruïts. La seua visita permet un viatge en el temps per saber com es vivia fa més de 2500 anys. Castell de Calafell Centre històric de Calafell Museu Casa Barral Comunicació Calafell es troba a la confluència de tres autopistes, la C-32, l'AP-2 i l'AP-7 i connectada per dues vies principals com són l'N-340 i la C-31. Aquestes facilitats fan que hi hagi autobusos des de i cap a Barcelona i Tarragona, els quals passen pels municipis més importants en el seu recorregut. A més, als estius també s'obre una línia amb Saragossa. La companyia operadora és Hife i Mon-Bus. Referent al transport ferroviari, Calafell forma part de Rodalies de Catalunya i connecta amb Barcelona a través de l'R2. Persones il·lustres Joan Nin i Romeu, poeta nascut a Calafell Carlos Barral i Agesta, editor, polític, i poeta i escriptor que va viure a Calafell Referències Vegeu també Costa Daurada Cal Tallaret Cova Foradada (Calafell) Enllaços externs Pàgina web del Patronat Municipal de Turisme de Calafell Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Patrimoni històric i artístic de Calafell Eleccions Locals 2015, resultats i composició del Ple Municipal amb regidors i regidores Viles closes del Penedès


text: El coure és l'element químic de símbol Cu i nombre atòmic 29. Es tracta d'un metall tou, mal·leable i dúctil de molt alta conductivitat tèrmica i elèctrica. El coure pur acabat d'exposar és de color taronja rosat. Es fa servir com a conductor de la calor i l'electricitat, com a material de construcció i com a constituent de diversos aliatges, com ara l'argent de llei, usat en la joieria, el cuproníquel, emprat per fabricar equipament marí i encunyar monedes, i el constantà, utilitzat en les galgues extensomètriques i els parells termoelèctrics. És un dels pocs metalls que es troben en la seva forma metàl·lica en la naturalesa i es poden fer servir sense passar per un procés de fosa (metalls natius). En l'època dels antics romans s'obtenia el coure principalment de Xipre (Cyprus en llatí), d'on prové el nom del metall, ja que cyprium que vol dir (metall) de Xipre, és el genitiu de Cyprus, més tard la paraula cyprium es va escurçar per quedar сuprum i d'aquí ha evolucionat al coure en català. Es tracta d'un metall de transició de coloració rogenca i de brillantor metàl·lica que, juntament amb l'argent i l'or, forma part de l'anomenat grup 11 de la taula periòdica, caracteritzat perquè són els millors conductors d'electricitat. Gràcies a la seva alta conductivitat elèctrica, ductilitat i mal·leabilitat, s'ha convertit en el material més utilitzat per a fabricar cables elèctrics i altres components elèctrics i electrònics. El coure forma part d'una quantitat molt elevada d'aliatges que generalment presenten millors propietats mecàniques, tot i que tenen una conductivitat elèctrica menor. Les més importants són conegudes amb el nom de bronzes i llautons. D'altra banda, el coure és un metall durador perquè es pot reciclar un nombre gairebé il·limitat de vegades sense que perdi les seves propietats mecàniques. Va ser un dels primers metalls a ser utilitzat per l'ésser humà. El coure i el seu aliatge amb l'estany, el bronze, van adquirir tanta importància que els historiadors han anomenat edat del coure i edat del bronze a dos períodes de l'antiguitat. Encara que el seu ús va perdre relativa importància amb el desenvolupament de la siderúrgia, el coure i els seus aliatges van seguir sent emprats per fer objectes tan diversos com: monedes, campanes i canons. A partir del 1831, any en què Faraday inventà el generador elèctric, el coure es va convertir de nou en un metall estratègic en ser la primera matèria principal de cables i instal·lacions elèctriques. El coure té un important paper biològic en el procés de fotosíntesi de les plantes, encara que no forma part de la composició de la clorofil·la. El coure contribueix a la formació de glòbuls vermells i al manteniment dels vasos sanguinis, nervis, sistema immunològic i ossos, i per tant és un oligoelement essencial per a la vida humana. El coure és el tercer metall més utilitzat al món, per darrere de l'acer i l'alumini. La producció mundial de coure refinat es va estimar en 15,8 Mt el 2006, amb un dèficit del 10,7% davant la demanda mundial projectada de 17,7 Mt. Exposat a l'aire, el color roig salmó inicial varia a roig violeta per la formació d'òxid cuprós (Cu2O), per a ennegrir-se posteriorment durant la formació d'òxid cúpric (CuO). Exposat llargament a l'aire humit forma una capa adherent i impermeable de carbonat bàsic de color verd, característic de les seves sals, denominada «verdet» («pàtina» en el cas del bronze) que és verinós. Quan s'empraven cassoles de coure per a la cocció d'aliments, eren relativament freqüents les intoxicacions. El motiu és que, si els aliments es deixen refredar en la mateixa cassola, l'acció dels àcids presents en el menjar van oxidant les parets dels recipients de coure, i formen òxids que contaminen els aliments Nombres i símbols Etimologia: La paraula coure prové del llatí cuprum (amb el mateix significat) i aquest al seu torn de l'expressió aes cyprium que significa literalment 'de Xipre', a causa de la gran importància que van tenir les mines de coure de l'illa de Xipre al món grec-romà. Sigles i abreviacions: El símbol químic actual del coure és Cu. Segles enrere, els alquimistes ho van representar amb el símbol ♀, que també representava al planeta Venus, la deessa grega Afrodita i al gènere femení. La raó d'aquesta relació pot ser que la deessa fenícia Astarte, equivalent en part a Afrodita, era molt venerada a Xipre, illa famosa per les seves mines de coure. El símbol ♀ guarda al seu torn semblança amb el jeroglífic egipci anj, que representava la vida o potser també la unió sexual. El nom que els romans donaven originàriament al coure era aes. Amb aquest nom es designava també les monedes i els deutes entre altres termes econòmics Adjectiu: Les qualitats particulars del coure, específicament al referent al seu color i llustre, han engendrat l'arrel del qualificatiu rogenc. La mateixa particularitat del material ha estat emprada en nomenar col·loquialment a algunes serps de l'Índia, Austràlia i els Estats Units com cap de coure. Isòtops A la natura, es troben dos isòtops estables del coure, Cu-63 i Cu-65, essent el més lleuger el més abundant (69,17%). S'han caracteritzat a més, 25 isòtops radioactius del coure, dels quals els més estables són el Cu-67, Cu-64 i Cu-61 amb vides mitjanes de 61,83 hores, 12,7 hores i 3,333 hores respectivament. Els altres radioisòtops, amb masses atòmiques des de 54,966 uma (Cu-55) a 78,955 uma (Cu-79), tenen vides mitjanes inferiors a 23,7 minuts i la majoria no arriben els 30 segons. El coure té a més dos estats metaestables. Els isòtops més lleugers que el Cu-63 estable es desintegren principalment per captura electrònica originant isòtops de níquel, mentre que els més pesants que l'isòtop Cu-65 estable es desintegren per emissió beta donant lloc a isòtops de zinc. L'isòtop Cu-64 es desintegra seguint els dos modes, per captura electrònica el 69% i desintegració beta el 31% restant. Història Edat antiga El coure és un dels pocs metalls que es poden trobar a la natura en estat natiu, és a dir, sense combinar amb altres elements. Per això va ser un dels primers a ser utilitzat per l'ésser humà. Els altres metalls natius són: l'or, el platí, l'argent i el ferro provinent de meteorits. S'han trobat utensilis de coure natiu pel mil·lenni VII aC a Çayönü Tepesí (en l'actual Turquia) i a l'Iraq. El coure de Çayönü Tepesí era recuita però el procés encara no estava perfeccionat. En aquesta època, al Pròxim Orient també s'utilitzaven carbonats de coure (malaquita i atzurita) amb motius ornamentals. A la regió dels Grans Llacs d'Amèrica del Nord, on abundaven els jaciments de coure natiu, des del mil·lenni IV aC els indígenes acostumaven a copejar fins a donar-los forma de punta de sageta, encara que mai van arribar a descobrir la fusió. Els primers gresols per produir coure metàl·lic a partir de carbonats mitjançant reduccions amb carbó daten del mil·lenni V aC. És l'inici de l'anomenada Edat del Coure, van aparèixer gresols en tota la zona entre els Balcans i l'Iran, inclosa Egipte. S'han trobat proves de l'explotació de mines de carbonats de coure des d'èpoques molt antigues tant en Tràcia (Ai Bunar) com a la península del Sinaí. D'una manera endògena, no connectat amb les civilitzacions del vell món, en l'Amèrica precolombina, entorn del la cultura moche va desenvolupar la metal·lúrgia del coure ja refinat a partir de la malaquita i altres carbonats cuprífers. Cap al 3500 aC la producció de coure a Europa va entrar en declivi a causa de l'esgotament dels jaciments de carbonats. Per aquesta època es va produir la irrupció des de l'est d'uns pobles, genèricament denominats kurgans, que portaven una nova tecnologia: l'ús del coure arsenical. Aquesta tecnologia, potser desenvolupada al Pròxim Orient o al Caucas, permetia obtenir coure mitjançant l'oxidació de sulfur de coure. Per evitar que el coure s'oxidés, s'afegia arsènic al mineral. El coure arsenical (de vegades anomenat també "bronze arsenical") era més tallant que el coure natiu i a més es podia obtenir dels molt abundants jaciments de sulfur. Unit també a la nova tecnologia del motlle de dues peces, que permetia la producció en massa d'objectes, els kurgans es van equipar de destrals de guerra i es van estendre ràpidament. Ötzi, el cadàver trobat als Alps i datat cap al 3300 aC, portava una destral de coure amb un 99,7% de coure i un 0,22% d'arsènic. D'aquesta època data també el jaciment de Los Millares (Almeria, Espanya), centre metal·lúrgic proper a les mines de coure de la serra de Gàdor. No se sap com ni on va sorgir la idea d'afegir estany al coure per produir el primer bronze. Es creu que va ser un descobriment imprevist, ja que l'estany és més tou que el coure i, no obstant això, afegir-lo al coure s'obté un material més dur capaç de mantenir la fulla afilada per més temps. El descobriment d'aquesta nova tecnologia va desencadenar el començament de l'edat del bronze, datat al voltant del 3000 aC al Pròxim Orient, el 2500 aC per Troia i el Danubi i el 2000 aC per a la Xina. Al jaciment de Bang Chian, a Tailàndia, s'han datat objectes de bronze anteriors a l'any 2000 aC. Durant molts segles el bronze va tenir un paper protagonista i van cobrar gran importància els jaciments d'estany, sovint allunyats dels grans centres urbans d'aquella època. El declivi del bronze va començar cap al 1000 aC, quan va sorgir al Pròxim Orient una nova tecnologia que va possibilitar la producció de ferro metàl·lic a partir de minerals ferris. Les armes de bronze van ser reemplaçada per les de ferro en tot l'espai entre Europa i Orient Mitjà. En zones com la Xina l'edat del bronze es va perllongar diversos segles més. Hi va haver també regions del món on mai no va arribar a utilitzar el bronze. Per exemple, l'Àfrica subsahariana va passar directament de la pedra al ferro. No obstant això, l'ús del coure i el bronze no va desaparèixer durant l'Edat del Ferro. Reemplaçats en l'armament, aquests metalls van passar a ser utilitzats essencialment en la construcció i en objectes decoratius com estàtues. El llautó, un aliatge de coure i zinc va ser inventat cap al 600 aC. També cap a aquesta època es van fabricar les primeres monedes al regne de Lidia, en l'actual Turquia. Mentre que les monedes més valuoses es van encunyar en or i argent, les d'ús més quotidià es van fer de coure i bronze. La recerca de coure i metalls preciosos pel Mediterrani va conduir als cartaginesos a explotar el gran jaciment de riu Tinto, en l'actual província de Huelva. Després de les Guerres Púniques els romans es van apoderar d'aquestes mines i les van seguir explotant fins a esgotar tot l'òxid de coure. Sota ell va quedar una gran veta de sulfur de coure, que els romans no sabien aprofitar eficaçment. A la caiguda de l'Imperi Romà la mina havia estat abandonada i només va ser reoberta quan els andalusins van inventar un procés més eficaç per extreure el coure del sulfur. Edat mitjana i edat moderna La resistència a la corrosió del coure, el bronze i el llautó han permès que aquests metalls hagin estat utilitzats no només com a decoratius sinó també com a funcionals des de l'edat mitjana fins als nostres dies. Entre els segles i es van trobar a l'Europa Central grans jaciments d'argent i coure, principalment Rammelsberg i Joachimsthal. D'ells va sorgir una gran part de la primera matèria per a realitzar les grans campanes, portes i estàtues de les catedrals gòtiques europees. A més a més de l'ús bèl·lic del coure per a la fabricació d'objectes, com destrals, espases, cascos o cuirasses, també es va utilitzar el coure en lluminàries com llànties o canelobres, en brasers i en objectes d'emmagatzematge, com arques o estoigs. Els primers canons europeus de ferro forjat daten del , però cap al el bronze es va imposar com el gairebé únic material per a tota l'artilleria i va mantenir aquest domini fins ben entrat el . En el Barroc, durant els segles i , el coure i els seus aliatges van adquirir gran importància en la construcció d'obres monumentals, la producció de maquinària de rellotgeria i una àmplia varietat d'objectes decoratius i funcionals. Les monarquies autoritàries de l'antic règim van utilitzar el coure en aliatge amb l'argent (anomenat billó) per realitzar repetides devaluacions monetàries, arribant a l'emissió de monedes purament de coure, característiques de les dificultats de la hisenda de la monarquia hispànica del (que en va utilitzar en tanta quantitat que va haver de recórrer a importar de Suècia). Edat contemporània Durant 1831 i 1832, Michael Faraday va descobrir que un conductor elèctric movent-se perpendicularment a un camp magnètic generava una diferència de potencial. Aprofitant això, va construir el primer generador elèctric, el disc de Faraday, emprant un disc de coure que girava entre els extrems d'un imant amb forma de ferradura, que produeix un corrent elèctric. El posterior desenvolupament de generadors elèctrics i la seva ocupació en la història de l'electricitat ha donat lloc al fet que el coure hagi obtingut una importància destacada en la humanitat, que ha augmentat la seva demanda notablement. Durant gran part del , Gran Bretanya va ser el major productor mundial de coure, però la importància que va anar adquirint el coure va motivar l'explotació minera en altres països, especialment als Estats Units i Xile, a més de l'obertura de mines a l'Àfrica. Així, el 1911 la producció mundial de coure va superar el milió de tones. L'aparició dels processos que permetien la producció massiva d'acer a mitjans del , com el convertidor Thomas-Bessemer o el forn Martin-Siemens va donar lloc al fet que se substituís l'ús del coure i dels seus aliatges en algunes aplicacions determinades on es requeria un material més tenaç i resistent. No obstant això, el desenvolupament tecnològic que va seguir la Revolució industrial en totes les branques de l'activitat humana i els avenços assolits en la metal·lúrgia del coure han permès produir una àmplia varietat d'aliatges. Això ha donat lloc al fet que s'incrementin els camps d'aplicació del coure, la qual cosa, afegit al desenvolupament econòmic de diversos països, ha comportat un notable augment de la demanda mundial. Estats Units Des de principis del va existir una producció de coure als Estats Units, primer a Michigan i més tard a Arizona. Es tractava de petites mines que explotaven mineral d'alta llei. El desenvolupament del procés de flotació, més eficaç, cap a finals del va permetre posar en explotació grans jaciments de baixa llei, principalment a Arizona, Montana i Utah. En pocs anys Estats Units es va convertir en la primera productora mundial de coure. El 1916 les mines nord-americanes van produir per primera vegada més d'un milió de tones de coure, representant al voltant de les tres quartes parts de la producció mundial. La producció minera va baixar fortament a partir de la crisi de 1929, no només per la reducció del consum sinó perquè es va disparar el reciclatge de metall. La demanda es va recuperar a finals dels anys 30, tornant a superar el milió de tones el 1940. No obstant això, aquesta xifra ja representava "només" la meitat de la producció mundial i no arribava a cobrir la demanda interna, i per això en 1941 el país es va convertir per primera vegada en importador net de coure. Des de la dècada de 1950 fins a l'actualitat la producció dels Estats Units ha oscil·lat entre un i dos milions de tones anuals, la qual cosa representa una fracció cada vegada menor del total mundial (27% el 1970, 17% el 1980, 8% el 2006). Mentrestant, el consum ha seguit creixent contínuament i això ha obligat a importar quantitats cada vegada majors de metall, superant el milió de tones importades per primera vegada el 2001. Xile En 1810, any de la seva primera junta nacional, Xile produïa unes 19.000 tones de coure a l'any. Al llarg del segle, la xifra va anar creixent fins a convertir el país en el primer productor i exportador mundial. No obstant això, a finals del , va començar un període de decadència, a causa d'una banda per l'esgotament dels jaciments d'alta llei i per una altra pel fet que l'explotació del nitrat de Xile acaparava les inversions mineres. El 1897, la producció havia caigut a 21.000 tones, gairebé el mateix que en 1810. La situació va canviar a començament del , quan grans grups miners dotats d'aquest país van obtenir avenços tecnològics que van permetre la recuperació de coure en jaciments de baixa concentració, iniciant l'explotació dels jaciments xilens. L'estat xilè va rebre pocs beneficis de la mineria del coure durant tota la primera meitat del . La situació va començar a canviar el 1951 amb la signatura del Conveni de Washington, que li va permetre disposar del 20% de la producció. El 1966, el Congrés Nacional de Xile va imposar la creació de Societats Mineres Mixtes amb les empreses estrangeres en les quals l'estat tindria el 51% de la propietat dels jaciments. El procés de xilenizació del coure va culminar al juliol de 1971, sota el mandat de Salvador Allende, quan el Congrés va aprovar per unanimitat la nacionalització de la Gran Mineria del Coure. El 1976, ja sota el règim militar de Pinochet, l'estat va fundar la Corporació Nacional del Coure de Xile (Codelco) per gestionar les grans mines de coure. La mina de Chuquicamata, en la qual s'han trobat evidències de l'extracció de coure per cultures precolombines, va iniciar la seva construcció per a l'explotació industrial el 1910; la seva explotació es va iniciar el 18 de maig de 1915. Chuquicamata és la mina a cel obert més gran del món i va ser durant diversos anys la mina de coure de major producció del món. El 2002, es van fusionar les divisions de Chuquicamata i Radomiro Tomic, es va crear el complex miner Codelco Nord, que consta de dues mines a cel obert, Chuquicamata i Mina Sud. Tot i que el jaciment de Radomiro Tomic va ser descobert en la dècada de 1950, les seves operacions van començar el 1995, un cop actualitzats els estudis de factibilitat i econòmica. El 1995, es va iniciar la construcció de la mina de Minera Amagada, a la II Regió d'Antofagasta, i el 1998 es van iniciar les operacions d'extracció. És la mina de major producció del món. La vaga de la Minera Amagada de 2006 va paralitzar la producció durant 25 dies i va alterar els preus mundials de coure. La producció de Minera Amagada va aconseguir en 2007 una producció d'1.483.934 T. Aquesta producció representa el 9,5% de la producció mundial i el 26% de la producció xilena de coure, segons estimacions per 2007. En les últimes dècades, Xile s'ha consolidat com el major productor mundial de coure, va passar del 14% de la producció mundial el 1960 al 36% el 2006. Propietats i característiques Propietats físiques El coure, l'argent i l'or es troben en el grup 11 dels elements de la taula periòdica, i comparteixen certs atributs i estan caracteritzats per la seva alta conductivitat i alta ductilitat. Contràriament als metalls amb una capa d'electrons d incompleta, els enllaços metàl·lics en el coure no tenen enllaç covalent i són relativament febles. Això explica la baixa duresa i alta ductilitat dels cristalls simples de coure. A escala macroscòpica introduir defectes en la xarxa cristal·lina incrementa la seva duresa. Per aquesta raó, el coure normalment se subministra en una forma policristal·lina de gra fi que té més resistència que la forma monocristal·lina. Entre les seves propietats mecàniques destaca la seva excepcional capacitat de deformació i ductilitat. En general, les seves propietats milloren amb les baixes temperatures, fet pel qual s'utilitza en aplicacions criogèniques. El coure és un metall de transició de color rogenc, que presenta una conductivitat elèctrica i tèrmica molt alta, només superada per la de l'argent. La baixa duresa del coure explica parcialment la seva alta conductivitat elèctrica (59.6×106 S/m) i la seva també alta conductivitat tèrmica, que és la segona més alta entre els metalls purs a temperatura d'una habitació. Això és perquè la resisitivitat al transport d'electrons en els metalls a temperatura d'una habitacó s'origina a partir de la dispersió d'electrons en les vibracions tèrmiques de la xarxa cristal·lina, les quals són relativament febles en un metall tou. La màxima densitat de corrent del coure en aire obert és aproximadament de 3,1×106 A/m2 de la superfície en secció transversal, per sobre comença a escalfar-se excessivament. Com en altres metalls, si el coure es col·loca contra un altre metall, hi haurà corrosió galvànica. Junt amb l'osmi (blavós) i l'or (groc), el coure és un dels només tres elements metàl·lics amb un color diferent del gris o platejat. El coure pur és vermell-taronja i adquireix un tel vermellós quan s'exposa a l'aire. El color característic del coure és el resultat de les transicions d'electrons en les seves capes d'electrons i el mateix mecanisme ocorre per al color groc de l'or. La conductivitat elèctrica del coure mereix especial menció, per ser l'adoptada per la Comissió Electrotècnica Internacional en 1913 com a base de la norma IACS. Propietats mecàniques Tant el coure com els seus aliatges tenen una bona maquinabilitat, és a dir, són fàcils de mecanitzar. El coure posseeix molt bona ductilitat i mal·leabilitat, gràcies a això es pot produir làmines i fils molt prims i fins. És un metall tou, amb un índex de duresa 3 en l'escala de Mohs (50 en l'escala de Vickers) i la seva resistència a la tracció és de 210 MPa, amb un límit elàstic de 33,3 MPa. Admet processos de fabricació de deformació com laminació o forja, i processos de soldadura i els seus aliatges adquireixen propietats diferents amb tractaments tèrmics com tremp i recuita. En general, les seves propietats milloren amb baixes temperatures el que permet utilitzar-lo en aplicacions criogèniques. Propietats químiques Els halògens ataquen amb facilitat el coure, especialment en presència d'humitat; en sec, el clor i el brom no reaccionen amb el coure, mentre que el fluor només l'ataca a temperatures superiors a 500 °C. Els oxiàcids ataquen el coure; per això s'hi empren com a decapants (àcid sulfúric) i abrillantadors (àcid nítric). Amb el sofre forma un sulfur (CuS) de color blanc. El coure forma una gran varietat de compostos amb l'estat d'oxidació+1 i +2, els quals sovint s'anomenen cuprós i cúpric, respectivament. En la majoria dels seus compostos presenta estats d'oxidació baixos; el més comú és el +2, encara que també n'hi ha alguns amb estat d'oxidació +1. No reacciona amb l'aigua, però lentament reacciona amb l'oxigen atmosfèric formant una capa d'òxid de coure negre marronosa. Com a contrast amb l'oxidació del ferro en l'aire humit, aquesta capa oxidada atura la posterior corrosió massiva. Una capa verda de verdet (carbonat de coure) es pot veure en construccions antigues, com en l'Estàtua de la Llibertat, que és l'estàtua de coure més grossa del món. L'Àcid sulfhídric i els sulfurs reaccionen amb el coure formant diversos sulfurs de coure sobre la superfície. En el darrer cas, el coure es corroeix, com es pot veure quan el coure s'exposa a l'aire que conté compostos de sulfur. L'oxigen que conté solucions d'amoni dona complexos solubles en l'aigua amb coure, com fa l'oxigen i l'àcid clorhídric per formar clorurs de coure i el peròxid d'hidrogen acidificat per formar sal de coure (II). El clorur de coure (II) i el coure comproporcionatper formar clorur de coure (I). Propietats biològiques En les plantes, el coure posseeix un important paper en el procés de la fotosíntesi i forma part de la composició de la plastocianina. Al voltant del 70% del coure d'una planta està present en la clorofil·la, principalment en els cloroplasts. Els primers símptomes en les plantes per deficiència de coure apareixen en forma de fulles estretes i retorçades, a més de puntes blanquinoses. Les panícules i les beines poden aparèixer buides per una deficiència severa de coure, ocasionant greus pèrdues econòmiques en l'activitat agrícola. El coure contribueix a la formació de glòbuls vermells i al manteniment dels vasos sanguinis, nervis, sistema immunitari i ossos i per tant és essencial per a la vida humana. El coure es troba en alguns enzims com: el citocrom c oxidasa, la lisil oxidasa i la superòxid dismutasa. El desequilibri de coure en l'organisme quan es produeix en forma excessiva ocasiona una malaltia hepàtica coneguda com a malaltia de Wilson, l'origen d'aquesta malaltia és hereditari, i a part del trastorn hepàtic que ocasiona també danya el sistema nerviós. Es tracta d'una malaltia poc comuna. Pot produir deficiència de coure en nens amb una dieta pobra en calci, especialment si presenten diarrees o desnutrició. També hi ha malalties que disminueixen l'absorció de coure, com la celiaquia, la fibrosi quística o en portar dietes restrictives. El coure es troba en una gran quantitat d'aliments habituals de la dieta com ara: ostres, marisc, llegums, vísceres i nous entre altres, a més de l'aigua potable i per tant és molt rar que es produeixi una deficiència de coure en l'organisme. Precaucions sanitàries Tot i que el coure és un oligoelement necessari per a la vida, uns nivells alts d'aquest element en l'organisme poden ser nocius per a la salut. La inhalació de nivells alts de coure pot produir irritació de les vies respiratòries. La ingestió de nivells alts de coure pot produir nàusees, vòmits i diarrea. Un excés de coure a la sang pot danyar el fetge i els ronyons, i fins i tot causar la mort. Ingerir per via oral una quantitat de 30 g de sulfat de coure és potencialment letal en els humans. Per a les activitats laborals en què s'elaboren i manipulen productes de coure, és necessari utilitzar mesures de protecció col·lectiva que protegeixin als treballadors. El valor límit tolerat és de 0,2 mg/m3 per al fum i 1 mg/m3 per a la pols i la boira. El coure reacciona amb oxidants forts tals com clorats, bromats i iodurs, origina un perill d'explosió. A més pot ser necessari l'ús d'equips de protecció individual com guants, ulleres i màscares. A més, pot ser recomanable que els treballadors es dutxin i es canviïn de roba abans de tornar a casa cada dia. L'Organització Mundial de la Salut (OMS) en la seva Guia de la qualitat de l'aigua potable recomana un nivell màxim de 2 mg/l. L'agència per a Substàncies Tòxiques i el Registre de Malalties dels Estats Units recomana que, per disminuir els nivells de coure a l'aigua potable que es condueix per canonades de coure, es deixi córrer l'aigua almenys 15 segons abans de beure o usar per primera vegada al matí. Les activitats mineres poden provocar la contaminació de rius i aigües subterrànies amb coure i altres metalls durant la seva explotació, així com una vegada abandonada la mineria a la zona. El color turquesa de l'aigua i les roques es deu a l'acció del coure i altres metalls desenvolupen durant la seva explotació minera. Aliatges de coure amb altres metalls Els coures dèbilment aliats són aquells que contenen un percentatge inferior al 3% d'algun element afegit per a millorar alguna de les característiques del coure, com la maquinabilitat (facilitat de mecanitzat), resistència mecànica o resistència en calent, conservant l'alta conductibilitat tèrmica i elèctrica del coure. Els elements utilitzats són estany, cadmi, ferro, tel·luri, zirconi, crom i beril·li. Altres aliatges de coure importants són el llautó (zinc), bronze (estany), cuproaluminis (alumini), Cuproníquels (níquel), cuprosilicis (silici) i alpaques (níquel-zinc). Des del punt de vista físic, el coure pur té un límit d'elasticitat baix (33 MPa) i una duresa escassa (3 en l'escala de Mohs o 50 en l'escala de Vickers). En canvi, unit en un aliatge amb altres elements adquireix característiques mecàniques molt superiors, encara que disminueix la seva conductivitat. Existeix una àmplia varietat d'aliatges de coure, i de les composicions depenen les característiques tècniques que s'obtenen, per la qual cosa s'utilitzen en multitud d'objectes amb aplicacions tècniques molt diverses. El coure fa un aliatge principalment amb els següents elements: Zn, Sn, Al, Ni, Be, Si, Cd, Cr, i altres en menor quantitat. Segons els fins als quals es destinen a la indústria, es classifiquen en aliatges per forja i en aliatges per moldeig. Per identificar-tenen les següents nomenclatures generals segons la norma ISO 1190-1:1982 o el seu equivalent UNE 37102:1984. Ambdues normes utilitzen el sistema UNS (de l'anglès Unified Numbering System). Llautó (Cu-Zn) El llautó és un aliatge de coure (Cu), zinc (Zn) i, en menor proporció, altres metalls. S'obté mitjançant la fusió dels seus components en un gresol o mitjançant la fusió i reducció de menes sulfuroses en un forn de reverberació o de cubilots. En els llautons industrials, el percentatge de Zn es manté sempre inferior al 50%. La seva composició influeix en les característiques mecàniques, la fusibilitat i la capacitat de conformació per fosa, forja i mecanitzat. En fred, els lingots obtinguts es deformen plàsticament produint làmines, varetes o es tallen en tires susceptibles d'estirar per fabricar filferros. La seva densitat depèn de la seva composició i generalment oscil·la entre 8,4 g/cm3 i 8,7 g/cm3. Les característiques dels llautons depenen de la proporció d'elements que intervinguin en l'aliatge de tal manera que alguns tipus de llautó són mal·leables només en fred, altres exclusivament en calent, i alguns no ho són a cap temperatura. Tots els tipus de llautons es tornen trencadissos quan s'escalfen a una temperatura propera al punt de fusió. El llautó és més dur que el coure, però fàcil de mecanitzar, gravar i fondre. És resistent a l'oxidació, a les condicions salines i és mal·leable, per la qual cosa pot ser laminat en planxes fines. La seva mal·leabilitat varia amb la temperatura i amb la presència, fins i tot en quantitats mínimes, d'altres metalls en la seva composició. Una petita aportació de plom en la composició del llautó millora la maquinització perquè facilita la fragmentació dels encenalls en el mecanitzat. El plom també té un efecte lubricant pel seu baix punt de fusió, el que permet alentir el desgast de l'eina de tall. El llautó admet pocs tractaments tèrmics i únicament es realitzen recuits d'homogeneïtzació i recristal·lització. El llautó té un color groc brillant, semblant a l'or, característica que és aprofitada en joieria, especialment en bijuteria, i en la galvanització d'elements decoratius. Les aplicacions dels llautons abasten altres camps molt diversos, com armament, caldereria, soldadura, fabricació de filferros, tubs de condensadors i terminals elèctrics. Com que no és atacat per l'aigua salada, s'usa també en les construccions de vaixells i en equips pesquers i marins. El llautó no produeix espurnes per impacte mecànic, una propietat atípica en els aliatges. Aquesta característica converteix el llautó en un material important en la fabricació d'envasos per a la manipulació de compostos inflamables, raspalls de neteja de metalls i en parallamps. Bronze (Cu-Sn) Els aliatges on en la composició predominen el coure (Cu) i l'estany (Sn) es coneixen amb el nom de bronze i són coneguts des de l'antiguitat. Hi ha molts tipus de bronzes que contenen a més altres elements com alumini, beril·li, crom o silici. El percentatge d'estany en aquests aliatges està comprès entre el 2 i el 22%. Són de color groguenc i les peces foses de bronze són de millor qualitat que les de llautó, però són més difícils de mecanitzar i més cares. La tecnologia metal·lúrgica de la fabricació de bronze és una de les fites més importants de la història de la humanitat, ja que va donar origen a l'anomenada Edat de Bronze. El bronze va ser el primer aliatge fabricat voluntàriament per l'ésser humà: es realitzava barrejant el mineral de coure (calcopirita, malaquita, etc.) I el d'estany (cassiterita) en un forn alimentat amb carbó vegetal. El diòxid de carboni resultant de la combustió del carbó, reduïa els minerals de coure i estany a metalls. El coure i l'estany que es fonen, formaven un aliatge amb un en pes d'estany que oscil·lava entre un 5% i un 10%. El bronze s'empra especialment en aliatges conductors de la calor, en bateries elèctriques i en la fabricació de vàlvules, canonades i unions de fontaneria. Alguns aliatges de bronze s'usen en unions lliscants, com coixinets i descansos, discs de fricció; i altres aplicacions on es requereix alta resistència a la corrosió com rodet de turbines o vàlvules de bombes, entre altres elements de màquines. En algunes aplicacions elèctriques és utilitzat en ressorts. Alpaca (Cu-Ni-Zn) Les alpaques o plates alemanyes són aliatges de coure, níquel (Ni) i zinc (Zn). en una proporció de 50-70% de coure, 13-25% de níquel, i del 13-25% de zinc. Les seves propietats varien de forma contínua en funció de la proporció d'aquests elements en la seva composició, passant de màxims de duresa a mínims de conductivitat. Aquests aliatges tenen la propietat de rebutjar els organismes marins (antifouling). Si a aquests aliatges de coure-níquel-zinc, se'ls afegeixen petites quantitats d'alumini o ferro, constitueixen aliatges que es caracteritzen per la seva resistència a la corrosió marina, per la qual cosa s'utilitzen àmpliament en la construcció naval, principalment en els condensadors i canonades, així com en la fabricació de monedes i de resistències elèctriques. Els aliatges d'alpaca tenen una bona resistència a la corrosió i bones qualitats mecàniques. La seva aplicació s'abasta materials de telecomunicacions, instruments i accessoris de fontaneria i electricitat, com aixetes, abraçadores, molls, connectors. També s'utilitza en la construcció i ferreteria, per a elements decoratius i en les indústries químiques i alimentàries, a més de materials de vaixelles i orfebreria. El monel és un aliatge que s'obté directament dels minerals canadencs, i té una composició de Cu = 28.-30.%, Ni = 66-67%, Fe = 3-3,5%. Aquest material té una gran resistència als agents corrosius i a les altes temperatures. El platinoide és un metall blanc compost de 60% de coure, 14% de níquel, 24% de zinc i d'1.-2.% de tungstè. Altres aliatges Altres aliatges de coure amb aplicacions tècniques són les següents: Coure-cadmi (Cu-Cd): són aliatges de coure amb un petit percentatge de cadmi i tenen major resistència que el coure pur. S'utilitzen en línies elèctriques aèries sotmeses a fortes sol·licitacions mecàniques com catenàries i cables de contacte per tramvies. Coure-crom (Cu-Cr) i coure-crom-zirconi (Cu-Cr-Zr): tenen una alta conductivitat elèctrica i tèrmica. S'utilitzen en elèctrodes de soldadura per resistència, barres de col·lectors, contactors de potència, equips siderúrgics i ressorts conductors. Coure-ferro-fòsfor (Cu-Fe-P): per a la fabricació d'elements que requereixin una bona conductivitat elèctrica i bones propietats tèrmiques i mecàniques s'afegeixen al coure partícules de ferro i fòsfor. Aquests aliatges s'utilitzen en circuits integrats perquè tenen una bona conductivitat elèctrica, bones propietats mecàniques i tenen una alta resistència a la temperatura. Coure-alumini (Cu-Al): també coneguts com a bronzes a l'alumini i duralumini, contenen almenys un 10% d'alumini. Aquests aliatges són molt semblants a l'or i molt apreciats per a treballs artístics. Tenen bones propietats mecàniques i una elevada resistència a la corrosió. S'utilitzen també per als trens d'aterratge dels avions, en certes construccions mecàniques. Coure-beril·li (Cu-Be): és un aliatge constituït essencialment per coure. Aquest aliatge té importants propietats mecàniques i gran resistència a la corrosió. S'utilitza per fabricar molls, motlles per a plàstics, elèctrodes per soldar per resistència i eines antideflagrants.67 Coure-argent (Cu-Ag) o coure a l'argent: és un aliatge feble pel seu alt contingut de coure, es caracteritza per una alta duresa que li permet suportar temperatures de fins a 226 °C, mantenint la conductivitat elèctrica del coure. Constantà (Cu55Ni45): és un aliatge format per un 55% de coure i un 45% de níquel. Es caracteritza per tenir una resistivitat elèctrica de 4,9•10-7 Ω•m gairebé constant en un ampli rang de temperatures, amb un coeficient de temperatura de 10-5 K-1. S'empra en la fabricació de termoparells, galgues extensomètriques i monedes. Manganina (Cu86Mn12Ni2): és un altre aliatge amb un molt baix coeficient de temperatura i s'utilitza en galgues extensomètriques i resistors d'alta estabilitat. A més, el seu potencial termoelèctric de contacte amb el coure per efecte Seebeck és molt petit (+0,6 mV/100 K). La seva resistivitat elèctrica és d'uns 4,9•10-7Ω•m i el seu coeficient de temperatura és de 10-8K-1. Alguns aliatges de coure tenen petits percentatges de sofre i de plom que milloren la maquinabilitat de l'aliatge. Tant el plom com el sofre tenen molt baixa solubilitat en el coure, separant respectivament com plom (Pb) i com sulfur cuprós (Cu2S) a les vores de gra i facilitant el trencament dels encenalls en els processos de mecanitzat, millorant la maquinabilitat de l'aliatge. Processos industrials del coure Encara que a vegades es troba coure en estat natiu, el més normal és trobar-lo combinat amb minerals com ara la cuprita, la calcopirita, la malaquita i l'atzurita. Aquests minerals es trituren, es polvoritzen i, a continuació, es tracten amb dissolvents (àcid sulfúric o clorhídric) per obtenir-ne coure amb moltes impureses. Aquest coure es fon en forns i s'afina per electròlisi. De tota manera, cal tenir en compte que més del 20% de la producció de coure s'obté a partir del reciclatge de la seva ferralla. Abundància i obtenció Si bé és un metall menys abundant en l'escorça terrestre que altres (0,12% del més abundant, l'alumini) és de fàcil obtenció encara que aquesta sigui laboriosa, donada la pobresa dels minerals en coure. Es considera econòmicament viable un mineral amb continguts superiors al 0,5% de coure i molt rendible a partir del 2,5%. Reserves El coure ha estat en ús des de com a mínim fa 10.000 anys, però més del 95% de tot el coure que s'ha extret de les mines i fos s'ha extret des de l'any 1900. Com moltes recursos naturals, la quantitat total de coure a la Terra és molta (al voltant de 1014 tones just en el primer quilòmetre de l'escorça de la Terra, o uns 5.000 milions d'anys de reserves amb l'actual taxa d'extracció. D'altra banda els recursos mundials de coure s'estimen que ascendeixen a 1600 milions de tones en l'escorça terrestre i a 700 milions en el llit marí. Les reserves demostrades, segons dades de l'agència nord-americana de prospeccions geològiques (US Geological Survey) a 940 milions de tones, estant quasi el 40% d'elles a Xile, el principal productor miner de coure mundial amb prop de 5 milions de tones anuals (aproximadament el 36% de la producció mundial); Chuquicamata (Xile), és la més gran mina de coure a cel obert. Tanmateix només una petita part de les reserves mundials estimades són econòmicament viables, amb els preus i tecnologia actuals. Algunes estimacions diuen que les reserves en les mines estaran disponible durant de 25 a 60 anys. El reciclatge és la major font de coure en l'actualitat. Hi ha molt debat sobre el futur de la producció de coure. Històricament el preu del coure ha estat inestable, i s'ha quintuplicat des del preu mínim de US$0,60/lb (US$1,32/kg) el juny de 1999 al preu de US$3,75 per lliura (US$8,27/kg) de maig de 2006. El febrer de 2009, va deixar el preu del coure en US$1,51/lb. Mineria del coure El coure natiu sol acompanyar als seus minerals en bosses que afloren a la superfície i que s'exploten en mines a cel obert. Encara que no sol tenir molta importància com a mena, s'han trobat exemplars notables i fins i tot penyals de coure de 400 tones a Michigan. Generalment a la capa superior es troben els minerals oxidats (cuprita), al costat de coure natiu en petites quantitats el que explica la seva elaboració mil·lenària, ja que el metall podia extraure's fàcilment en forns de fossa. A continuació, per sota del nivell freàtic, es troben les pirites (sulfurs) primàries calcocita (CuS2) i covellita (CuS) i finalment les secundàries calcopirita (CuFeS2) l'explotació de les quals és més rendible que la de les anteriors. Acompanyant a aquests minerals es troben altres com la bornita (Cu5FeS4), els coures grisos i els carbonats atzurita, malaquita i auricalcita que solen formar masses importants en les mines de coure per ser la forma en què usualment s'alteren els sulfurs. Un altre mineral de coure és l'atacamita. La producció del coure comença amb l'extracció del mineral. Aquesta pot realitzar-se a cel obert (l'explotació més comuna) en galeries subterrànies o in situ; aquest últim procediment, minoritari, consisteix a filtrar àcid sulfúric en la mena de coure bombant posteriorment a la superfície les solucions àcides riques en coure. El mineral extret per mètodes mecànics, òxids i sulfurs, es tritura posteriorment obtenint un polsim que conté usualment menys de l'1% de coure. Aquest haurà de ser enriquit o concentrat obtenint una pasta amb un 15% de coure, que posteriorment s'asseca. A partir d'aquest punt poden seguir-se dos mètodes principals:Pirometal·lúrgia: És el més utilitzat actualment, s'estima que és el responsable del 83% de la producció de coure mundial el 2010. És l'opció preferent per menes de coure natiu en formes de sals de sofre, com ara la calcopirita (CuFeS2) i amb menys extensió la calcocita (Cu2S) que són les més habituals. Les etapes fonamentals d'aquest procés són: 1) concentració o flotació 2) Filtrat 3) Fusió 4) Conversió 5) RefinamentAltres components obtinguts en aquest procés són el ferro (Fe) i el sofre (S), també quantitats molt petites d'altres metalls com l'argent (Ag) i l'or (Au). Com a impureses més importants trobem el plom (Pb), l'arsènic (As) i el mercuri (Hg). Com a regla general una instal·lació metal·lúrgica de coure que produeixi 300.000 t/any d'ànodes, consumeix 1.000.000 t/any de concentrat de coure i com a subproductes produeix unes 900.000 t/ant d'àcid sulfúric i 300.000 t/any d'escòries.Hidrometal·lúrgia: -Denominat SX/EW (Solution Extraction/Electrowinning). No s'utilitza tan àmpliament, tot i que representa el 17% de la producció mundial. És el mètode emparat generalment quan la concentració de Cu del mineral extret es baixa de l'ordre de 0,6%. És una tècnica que es troba en expansió, ja que cada cop més les reserves de coure d'alta concentració disminueixen, i s'exploten cada cop més menes de baixa concentració. Els processos fonamentals en què es basa aquesta tècnica és la lixiviació amb àcid sulfúric, posteriorment aplicant una precipitació selectiva i una electròlisi s'aconsegueix obtenir el coure purificat. Els tipus de coure usualment obtinguts són els següents: Coure tenaç: amb contingut d'oxigen controlat i que es destina a aplicacions elèctriques, ja que és coure d'alta conductivitat (>100% IACS). Coure desoxidat: normalment no són d'alta conductivitat pel que s'empren en aplicacions on aquesta no és important, com la caldereria. Coure exempt d'oxigen: és el de major qualitat, el més car i el menys utilitzat. És d'alta conductivitat. El coure càtode obtingut mitjançant un o un altre mètode té una puresa entre 99,9% i 99,99% i és l'emprat per a la fabricació dels diferents tipus de coure comercial: Lingot fil d'aram de secció trapezoïdal per a laminació i trefilatge. Placa per a laminació de xapes o bandes. Blocs de secció circular per a punxonat o extrusió seguit de laminació o estirat Reciclatge El primer que cal saber sobre el coure és que aquest és un material 100% reciclable, és a dir, no perd cap de les seves propietats físiques ni químiques en el procés de reciclatge i pot ser fàcilment incorporat en altres cicles productius, ja que presenta poques restriccions en el seu ús. En els últims 25 anys el consum de coure s'ha duplicat a escala europea, ja que és un material molt utilitzat en els països desenvolupats. A causa d'això el reciclatge ha començat a agafar un pes important en la indústria, ja que les principals activitats mineres de coure es donen a Xile i exportar-lo és econòmicament i mediambientalment molt costós. Actualment es recicla un 41% del coure europeu però amb les noves polítiques de sostenibilitat i preservació del medi ambient es pretén que aquesta dada augmenti molt més en els anys vinents. Tot i això, segons la Copper Development Association, difícilment ens quedarem sense coure, ja que es calcula que de tots els recursos mundials només se n'ha explotat un 12%. Es pot qüestionar perquè se segueix extraient coure de les mines si sabem que el seu reciclatge és d'alt rendiment. Principalment, el motiu és que els productes de coure presenten una vida útil molt llarga abans d'ésser reciclats i actualment hi ha més demanda que ferralla. També, com s'explica tot seguit, hi ha una part dels materials de coure que no es poden reciclar per l'elevat cost econòmic. Els processos de reciclatge de coure varien segons la seva composició. A grans trets, els residus de coure pur es poden fondre directament comprovant la seva puresa amb anàlisis químiques en el seu estat líquid. Els que contenen òxid es fonen per formar ànodes i després es purifiquen per electrorefinació. Finalment, aquells que formen aliatges o barrejats amb altres materials són els més complicats de reciclar, cal fer un estudi del cost-benefici del procés i si refinar-lo és molt car es pot utilitzar per a finalitats no elèctriques. En general el reciclatge no és molt car, comporta un baix consum d'energia i es recupera quasi el 100% de la primera matèria. A part del motiu econòmic, mediambientalment el reciclatge és molt bo, ja que redueix les emissions de SO2, CO2, consum d'aigua i energètic respecte la seva obtenció de la mineria. A més a més, s'estalvien les etapes d'extracció i transport d'aquelles zones que no tenen mineria. Procés de reciclatge A escala mundial existeixen diferents empreses de recuperació de coure i un dels processos més destacats és el desenvolupat per l'empresa La Farga, fundada el 1808 que fabrica i comercialitza semielaborats de coure i els seus aliatges per a tota mena de mercats com l'elèctric, el ferroviari, el d'automoció... El mètode desenvolupat és el Cosmelt Proces® que és una tècnica metal·lúrgica que no genera cap mena de residu sòlid, elimina totes les impureses del coure i minimitza l'impacte ambiental, ja que redueix en una sola etapa el que els mètodes convencionals ho fan amb tres. A continuació explicarem breument les etapes bàsiques del procés de reciclat desenvolupat per aquesta empresa: Primera matèria (ferralla): S'utilitzen principalment materials que contingui més del 92% de coure. Entre aquests trobem fil de contacte, granalla, tota mena de cables, canonades... La primera matèria pot contenir impureses com el seleni i tel·luri, que no poden estar presents, o el ferro i el fòsfor, que en proporcions superiors al 0,08% i 0,05% respectivament poden disminuir la conductivitat en un terç. En aquestes ocasions primer cal fabricar el càtode i llavors purificar-lo. El terme fabricar el càtode es refereix al procés d'electrorefinació que consisteix a aplicar un potencial elèctric entre un ànode i un càtode de coure submergits en una dissolució de sulfat de coure àcida. L'objectiu del procés és eliminar les impureses que disminueixen les propietats elèctriques i mecàniques del coure i separar aquelles que són valuoses i que es poden recuperar com a subproductes metàl·lics. El procés es desenvolupa en una cel·la electrolítica on el coure de l'ànode es dissol electroquímicament en produir cations Cu2+ que emigren per difusió i convecció fins al càtode on es recombinen amb la superfície per reduir-se a coure metàl·lic. El procés tarda uns 12-14 dies i al final del cicle s'ha dissolt gairebé un 85% de l'ànode. Els restants de l'ànode es retiren i després de diversos rentats es fonen per a poder tornar-los a fer servir. Tot seguit es retira l'electròlit i els residus de l'ànode es canalitzen, es recol·lecten i són transportats a una planta de recuperació de materials preciosos. El càtode, que és on es troba el coure d'interès i pot pesar entre 100-165 kg, es porta directament a la següent etapa del procés de refinatge. Procés de fusió i procés de refinatge pirometal·lúrgic: A partir d'aquestes etapes el coure passa per dos tipus de forn diferents segons el producte que se’n vulgui obtenir. El primer és el forn Cosmelt que es caracteritza per ser exclusiu de l'empresa La Farga i té una capacitat de 25T/h. Aquí es fon el coure per a eliminar els elements metàl·lics que pugui contenir i així obtenir una millor qualitat del producte final. Aquesta és la primera depuració i purificació del material. El segon forn és l'anomenat Reverbero que té una capacitat de 100T/dia i és on es realitza una purificació més exigent per a aconseguir un producte de màxima qualitat (fins al 99,99% de puresa). Colada i laminatge Un cop el coure està fos, aquest es cola de forma contínua o semi contínua. En la primera aquest se solidifica en una roda de colada i seguidament passa al tren de laminació on s'obté el filferro de coure que s'emmagatzema i ja està a punt per a comercialitzar-se. En la colada semicontínua s'obtenen els desbasts que són barres de coure de 5 m i de 5T que més endavant es tallen en forma de lingots de 50 cm per a la fabricació de tubs. Producte final S'obtenen productes reciclats com tubs, canonades de gas, aigua, refrigeració..., cables d'alta, mitja i baixa tensió, cables per a la indústria de telecomunicacions i automoció, suports per a superconductors i fins i tot catenàries de tren. A nivell medi ambiental aquest procés redueix un 86% de les emissions de SO2, quatre cops les de CO2 i un 99% la generació de residus sòlids. També consumeix cinc cops menys l'energia necessària respecte a la producció a partir del mineral i redueix un 98% el consum d'aigua. En general, el preu del coure reciclat pot arribar a valdre fins a un 90% del preu inicial. D'aquesta manera, reciclar-lo ajuda a rebaixar-lo. Fins ara hem comentat el reciclatge del coure un cop el material ha arribat al final de la seva vida útil però en l'extracció minera del coure també es reutilitza una petita part del material sobrant. Com ja s'ha comentat, l'extracció del coure i el processat comporta molta quantitat de residus. Dins d'aquests en podem diferenciar tres tipus: Deixies de minerals (33%) Residus del procés de lixiviació (28%) Roques de rebuig (39%) De la majoria d'ells no se’n treu gran ús però sí que s'aprofiten les barreges de roques triturades de la mineria per a construir dics, abocadors i bases de paviment de carreteres en les mateixes zones on es duen a terme aquestes operacions. Sostenibilitat Pel que fa a la sostenibilitat del coure, el març del 2009 el Comitè Científic de Riscos Sanitaris i Mediambiental (SCHER) va fer un estudi concloent alguns dels següents punts: -El coure és un nutrient essencial per als éssers humans i els éssers vius. -El marc normatiu de la UE protegeix mediambientalment la salut dels treballadors i la població europea -El coure no és un material CMR (ni cancerigen, ni mutagen ni reprotòxic) ni PBT (no és persistent, ni bioacomulable, ni tòxic) També l'Avaluació Voluntària de Riscos assegura que el coure és una opció ecològica i segura i que actualment hi ha dades suficients per a avaluar la seguretat dels processos de producció i ús. Punts de reciclatge Pel que fa a informació pràctica, tots els materials que contingui coure i ja no siguin útils es poden portar a reciclar a qualsevol deixalleria de Catalunya. Per a les grans empreses existeix el Gremi de Recuperació de Catalunya que s'encarrega de gestionar els residus de ferralla i d'altres materials de manera sostenible. Aplicacions i usos El coure és el tercer metall més utilitzat únicament per darrere de l'alumini i el ferro. A més a més, la seva llarga durabilitat en poder ser reciclat de manera gairebé il·limitada sense perdre les seves propietats, el fa especialment útil. L'ús industrial del coure és molt elevat. És un material de vital importància en activitats econòmiques i ha estat considerat un recurs estratègic en situacions de conflicte.Coure metàl·lic El coure s'utilitza tant amb un gran nivell de puresa (fins al 99,99%), així com aliat amb altres elements. El coure pur s'utilitza principalment en la fabricació de cables elèctrics.Electricitat i telecomunicacions.El coure és el metall no preciós amb millor conductivitat elèctrica. Això, unit a la seva ductilitat i resistència mecànica, l'han convertit en el material més emprat per fabricar cables elèctrics, tant d'ús industrial com residencial. Així mateix s'empren conductors de coure en nombrosos equips elèctrics com generadors, motors i transformadors. La principal alternativa al coure en aquestes aplicacions és l'alumini. També són de coure la majoria dels cables telefònics, els quals a més possibiliten l'accés a Internet. Les principals alternatives al coure per a telecomunicacions són la fibra òptica i els sistemes sense fil. D'altra banda, tots els equips informàtics i de telecomunicacions contenen coure en major o menor mesura, per exemple en els seus circuits integrats, transformadors i cablejat intern.Aplicacions en Energies RenovablesLes fonts d'Energia Renovables seran crucials per proveir la creixent demanda d'energia que acompanyarà la contínua industrialització del món. Una simple aeroturbina conté més d'una tona de coure. Tots aquests sistemes depenen en gran manera del coure per transmetre l'energia que generen amb la màxima eficàcia i el mínim impacte mediambiental.Mitjans de transportEl coure s'empra en diversos components de cotxes i camions, principalment els radiadors (gràcies a la seva alta conductivitat tèrmica i resistència a la corrosió), frens i coixinets, i naturalment, dels cables i motors elèctrics. Un cotxe petit conté en total al voltant de 20 kg de coure, pujant aquesta xifra a 45 kg per als de mida més gran. També els trens requereixen grans quantitats de coure en la seva construcció: entre 1 i 2 tones en els trens tradicionals i fins a 4 tones en els d'alta velocitat. A més les catenàries contenen unes 10 tones de coure per quilòmetre en les línies d'alta velocitat. Finalment, els cascos dels vaixells inclouen sovint aliatges de coure i níquel per reduir l'embrutiment produït pels éssers marins.Construcció i ornamentació.Una gran part de les xarxes de transport d'aigua estan fetes de coure o llautó, per la seva resistència a la corrosió i les seves propietats antibacterianes, havent quedat les canonades de plom en desús pels seus efectes nocius per a la salut humana. Davant les canonades de plàstic, les de coure tenen l'avantatge que no es cremen en cas d'incendi i per tant no alliberen fums i gasos potencialment tóxics. El coure i, sobretot, el bronze s'utilitzen també com a elements arquitectònics i revestiments en teulades, façanes, portes i finestres. El coure s'empra també sovint pels poms de les portes de locals públics, ja que les seves propietats antibacterianes eviten la propagació d'epidemies. Dues aplicacions clàssiques del bronze en la construcció i ornamentació són la realització d'estàtues i de campanes. El sector de la construcció va consumir el 2008 el 26% de la producció mundial de coure.MonedesDes de l'inici de l'encunyació de monedes a l'Edat Antiga el coure s'empra com a primera matèria d'aquestes, de vegades pur i, més sovint, en aliatges com el bronze i el cuproníquel. Exemples de monedes que inclouen coure pur: Les monedes d'un, dos i cinc cèntims d'euro són d'acer recobert de coure. La moneda d'un centau de dòlar nord-americà és de zinc recobert de coure. Exemples de monedes de cuproníquel: Disc interior de la moneda d'un euro i part exterior de la moneda de dos euros. Monedes de 25 i 50 cèntims de dòlar americà. Monedes espanyoles de 5, 10, 25, 50 i 200 pessetes encunyades des 1949. Exemples de monedes d'altres aliatges de coure: Les monedes de 10, 20 i 50 cèntims d'euro són d'or nòrdic, un aliatge que conté un 89% de coure. Les monedes argentines de 5, 10, 25 i 50 centaus de pes, són de 92% de coure i 8% d'alumini.Aplicacions agrícoles Moltes plagues devastadores són atacades amb fungicides i desinfectants a base de sals de coure, com ara sulfats, oxiclorurs, etc, des de finals del . Actualment se'l considera a Europa un metall pesant que contamina el sòl. Des del 2019 s'està estudiant a Europa l'efecte dels compostos de coure usats per protegir la vinya, i s'estan establint normes restrictives amb l'objectiu d'eliminar en un futur el seu ús, com a mínim per als vins anomenats ecològics o biodinàmics. L'Institut Català de la Vinya i el Vi (INCAVI) hi té un paper destacat.A la salut El coure és un element essencial en la salut de les plantes, els animals i els éssers humans. Deficiències i excessos poden ser nocius. El coure forma part d'un petit grup d'elements metàl·lics que són essencials per a la salut humana. La nostra dieta diària ha de proporcionar unes quantitats específiques d'oligoelements, entre ells, el coure, per mantenir-nos sans. El coure està inclòs en una gran gamma d'aliments i dietes equilibrades. La condició d'antimicrobià és l'habilitat d'una substància per inactivar microbis, com ara bacteris, fongs i virus. S'ha demostrat que algunes de les espècies més tòxiques de bacteris no poden sobreviure en estar en contacte amb el coure. Aquest descobriment obre moltes possibilitats per al coure en la salut. El coure és, a més, un metall fonamental per conservar la joventut i elasticitat de la pell. El consum d'aliments rics en coure ajuda a prevenir estries. El coure es pot obtenir dels següents aliments: pèsols, fesols, blat integral, prunes, panses, fetge de vedella, gambes i la major part dels mariscs .Altres aplicacions''' El coure participa com a primera matèria d'una gran quantitat de diferents i variats components de tota mena de maquinària d'entre els quals destaquen casquets, coixinets, embellidors, etc. Forma part dels elements de bijuteria, bombetes i tubs fluorescents, caldereria, electroimants, instruments musicals de vent, microones, sistemes de calefacció i aire condicionat. El coure, el bronze i el llautó són aptes per tractaments de galvanitzat per cobrir altres metalls. Altres usos són: Tubs de condensadors i llanterneria. Interruptors i relés, tubs de buit, magnetró de forns microones. Lents de cristall de coure emprades en radiologia per a la detecció de tumors. El sulfat de coure (II) (CuSO4) és el compost de coure de major importància industrial i s'empra com a plaguicida en agricultura (per ensulfatar), en la purificació de l'aigua i com a conservant de la fusta. Biologia El coure és un oligoelement essencial per a moltes formes de vida, entre elles per als humans en què, igual que el ferro (per a l'absorció del qual és necessari), contribueix a la formació de glòbuls vermells i al manteniment dels vasos sanguinis, nervis, sistema immunitari i ossos. El coure es troba en alguns enzims com la citocrom oxidasa, la lisil oxidasa i la superòxid dismutasa i com a element central de la proteïna hemocianina en artròpodes i mol·luscs, equivalent a l'hemoglobina humana, per al transport de l'oxigen. El coure és transportat en la seva major part pel flux sanguini en una proteïna denominada ceruloplasmina; no obstant quan és absorbit en l'intestí és transportat fins al fetge unit a l'albúmina. No hi ha una quantitat diària recomanada de coure, ja que és molt rar que se'n produeixi una deficiència en la dieta, però s'estima que pot ser adequada per a adults una ingesta de 0,9 mg al dia. El coure es troba en ostres, marisc, llegums, visceres i nous entre altres, a més de l'aigua potable. El desequilibri de coure ocasiona en l'organisme una malaltia hepàtica coneguda com a malaltia de Wilson, un trastorn hereditari que provoca l'acumulació de coure al fetge i en altres òrgans podent produir hepatitis, alteracions renals i altres trastorns si no rep tractament adequat. Referències Bibliografia Pascual i Domènech,P. i Nadal Oller,J.. El coure (2n volum), Barcelona, Fundació La Farga Group, 2008. Vegeu també Metall Muntz Enllaços externs Informació sobre el coure al web de la Universitat de Barcelona Informació sobre el coure a l'XTEC Los Alamos National Laboratory - Coure (en anglès) WebElements.com - Coure (en anglès) EnvironmentalChemistry.com - Coure (en anglès) Síndrome tòxic del Coure (en anglès) La pàgina del coure (en anglès) Preu actual del coure (en anglès) Vídeo TV3 Quèquicom Coure, el metall elèctric''. 3 de juny del 2015 Fungicides


text: S'anomena comunitat climàcica o clímax l'estadi final que experimenta una comunitat vegetal al llarg de la seva successió. Se la considera com l'asímptota cap a la que tendeix un ecosistema determinat al llarg del seu desenvolupament. Es pren com a referència el clima per situar la clímax en el cas de la vegetació zonal, i com a referència el subsol pel que fa a la vegetació permanent. És un ecosistema madur, és a dir molt organitzat i complex, on convergeixen sovint diferents sèries de comunitats. Així per exemple, un alzinar, la clímax per a les contrades mesomediterrànies, s'hi pot arribar a partir de l'evolució de comunitats vegetals que es troben en condicions inicials molt diferents. Frederic Clements, especialista americà en ecologia vegetal de la primera meitat del , va treballar principalment en el camp de la successió vegetal, i es considera que va ser el creador del concepte de "comunitat climàcica". Ell la va definir com la comunitat que millor s'adapta a les condicions ecològiques d'una determinada zona, i que per tant seria l'etapa final ideal de la successió vegetal. Partint d'aquest concepte va estudiar les causes que poden produir desviacions d'aquesta estructura ideal. Referències Ecologia


text: Química: Ce, símbol de l'element químic Ceri. Comunitat Europea Contracepció d'emergència Marca CE, distintiu adoptat per a poder comercialitzar diversos productes a la Unió Europea.


text: Centímetre, unitat de longitud que equival a una centèsima part d'un metre. Curi, element químic de la taula periòdica dels elements amb nombre atòmic 96. CM Punk, lluitador professional estatunidenc.


text: Crithmo-Limonienion és, en fitosociologia, una subaliança pertanyent a l'aliança Crithmo-Staticion. Comprèn l'associació Crithmo-Limonietum gibertii que dona nom al grup i 7 associacions més: Armerietum ruscinonensis Thymelaeo-Plantaginetum subulati Reichardio-Crithmetum maritimi Limonietum virgato-furfuracei Crithmo-helichrysetum decumbensis Crithmo-Limonietum girardiani Crithmo-Limonietum dufourei Referències Fitosociologia


text: En fitosociologia Crithmo-Limonietum Gibertii és una associació descrita per Bolòs constituïda pel fonoll marí (Crithmun maritimum) i l'ensopegall (Limonium giberti). Present a zones litorals, damunt roques dels penya-segats. Altres espècies presents Reichardia picroides Plantago crassifolia Helichrysum stoechas Tragus racemosus Dorycnium hirsutum Rosmarinus officinalis Sedum sediforme Sonchus tenerrimus Referències Bolòs, O. de (1967); Comunidades vegetales de las comarcas próximas al litoral situadas entre los ríos Llobregat y Segura.; Mem. R. Acad. Cienc. Art. Barc., 38(1). Fitosociologia


text: En fitosociologia Clematido Balearicae-Juniperetum turbinatae és l'associació pertanyent a l'aliança Oleo-Ceratonion. És el sabinar balear, i destaca per la presència de la liana endèmica Clematis cirrhosa subs. balearica. Aquesta comunitat, formada majoritàriament per Juniperus phoenicea var turbinata està lligada sobretot al medi dunar. Aquest resisteix molt bé el vent i és un excel·lent fixador natural de les dunes. És principalment a la reraduna on es desenvolupa la comunitat. D'un costat el Juniperetum entre en contacte amb lAmmophilion sobre la duna consolidada, i de l'altre continua el maquis i el bosc de lOleo-Ceratonion, del qual el savinar constitueix l'última frontera, resistint l'embat del vent i l'aerosol marí provinents de la costa. Associacions vegetals de les Illes Balears


text: El Castell de Sant Felip és una fortificació al costat sud de la desembocadura del port de Maó (Menorca) que fou aixecat per ordre de Felip II, a mitjans del , després que l'illa fou atacada per l'almirall otomà Khair ed-Din Barba-rossa el 1535 i el 1558. El castell va ser dissenyat per l'enginyer militar italià Giovanni Battista Calvi. En un primer moment es tractava d'un castell amb quatre baluards envoltats per una estreta i profunda fossa excavada a la pedra. Gran Bretanya el va conquerir l'any 1708 i, l'any 1713 (amb el Tractat d'Utrecht), el van ampliar. Junt al castell va créixer el barri de s'Arrabal. Va passar a mans franceses i de nou a britàniques, fins que en 1782 l'illa va caure en mans dels espanyols amb un llarg setge a aquest castell. El rei Carles III d'Espanya va ordenar en 1783 que el demolissin i avui només en queden runes. Es poden visitar els túnels excavats, una bateria de canons del i les restes dels murs. Vegeu també Fort Marlborough Fortalesa de la Mola Referències Enllaços externs Castell de Sant Felip Sant Felip Port de Maó Patrimoni monumental des Castell Monuments històrics de Menorca Fortificacions de les Illes Balears de l'edat moderna


text: El conill gegant de Menorca (Nuralagus rex) és un lagomorf que visqué a Menorca entre el Miocè superior (Messinià) i el Pliocè. S'extingí, per tant, molt abans de l'arribada dels humans. Les seves restes aparegueren als dipòsits càrstics pliocens de Punta Nati – Cala's Pous, al municipi de Ciutadella de Menorca. La morfologia de la tercera premolar inferior relaciona aquest lepòrid amb el gènere Alilepus, present al Miocè superior – Plistocè inferior a Europa, Àsia i Nord-amèrica. Això no obstant, els canvis esquelètics presents permeten situar el conill gegant en un nou gènere. A més d'un pes molt elevat (el seu pes mitjà s'ha estimat en 14 kg), el conill gegant de Menorca es diferencia dels lepòrids continentals per presentar un crani, butlles timpàniques i òrbites oculars més petits. Pel que fa a la resta del cos, les extremitats són un 25% més curtes, en comparació amb les dels lepòrids que viuen al continent. A més, els peus i les mans del lepòrid gegant són curts, molt amples i completament plantígrads. La columna vertebral, per altra banda, és molt curta i poc flexible. Molts d'aquests caràcters estan també presents a Pentalagus furnessi, un lepòrid que viu actualment a algunes de les illes de l'arxipèlag Ryukyu (Japó). Aquests canvis revelen modificacions importants a nivell de locomoció i de percepció de l'entorn, desenvolupades sens dubte en un context lliure de depredadors. El conill fòssil trobat al jaciment de Ses Fontanelles (Eivissa), no està directament emparentat amb N. rex, car pertany a un gènere diferent: Hypolagus. La publicació del seu estudi per l'Institut Català de Paleontologia Miquel Crusafont tingué molta repercussió en els mitjans de comunicació, tant generalistes com específics. Referències Bibliografia QUINTANA, J., MOYÀ, S. i KÖHLER, M. (2005). «El conejo gigante de los depósitos cársticos de Punta Nati-Cala's Pous (Menorca, Illes Balears)». a ALCOVER, J.A. i BOVER, P. (editors): Proceedings of the International Symposium "Insular Vertebrate Evolution: the Palaeontological Approach".Monografies de la Societat d'Història Natural de les Balears, 12: 297-308. Enllaços externs Article al Menorca - Diari Insular http://dbalears.cat/actualitat/ara/conill-gegant-a-menorca.html Lepòrids Lagomorfs extints Natura de Menorca Mamífers del Pliocè Mamífers endèmics de les Illes Balears extints


text: La constant d'Euler-Mascheroni o senzillament γ (gamma) és una constant matemàtica, usada principalment en teoria dels nombres, i es defineix com el límit de la diferència entre la sèrie harmònica i el logaritme natural: La següent integral també està relacionada amb la constant d'Euler-Mascheroni, i la funció : El valor aproximat d'aquesta constant és: γ ≈ 0,577 215 664 901 532 860 606 512 090 082 402 431 042 159 335 939 923 598 805 767 234 884 867 726 777 664 670 936 947 063 291 746 749 ... No se sap si gamma és racional. De tota manera, l'anàlisi per fraccions contínues mostra que si gamma és racional, el seu denominador té més de 10,000 dígits, és a dir, que si γ = a /b llavors b > 1010000; aquest resultat s'ha millorat i actualment el límit està en b > 10242080. La constant d'Euler-Mascheroni també apareix a una fórmula per a la funció Gamma. El nom de la constant es deu als matemàtics Leonhard Euler i Lorenzo Mascheroni. Euler-Mascheroni