text: Un compilador és un programa informàtic que tradueix un programa escrit en un llenguatge de programació a un altre llenguatge de programació, generant un programa equivalent que la màquina serà capaç d'interpretar. Usualment el segon llenguatge és llenguatge de màquina, però també pot ser un codi intermedi (bytecode), o simplement text. Aquest procés de traducció es coneix com a compilació. Un compilador és un programa que permet traduir el codi font d'un programa en llenguatge d'alt nivell, a un altre llenguatge de nivell inferior (típicament llenguatge de màquina). D'aquesta manera un programador pot dissenyar un programa en un llenguatge molt més proper a com pensa un ésser humà, per després compilar-ho a un programa més manejable per un ordinador. Com a part important d'aquest procés de traducció, el compilador informa al seu usuari de la presència d'errors en el programa font. Parts d'un compilador La construcció d'un compilador involucra la divisió del procés en una sèrie de fases que variarà segons la seva complexitat. Generalment aquestes fases s'agrupen en dues tasques: l'anàlisi del programa font i la síntesi del programa objecte. Anàlisi : Es tracta de la comprovació de la correcció del programa font, i inclou les fases corresponents a l'Anàlisi lèxica (que consisteix en la descomposició del programa font en components lèxics), l'Anàlisi sintàctica (agrupació dels components lèxics en frases gramaticals) i l'Anàlisi semàntica (comprovació de la validesa semàntica de les sentències acceptades a la fase d'Anàlisi sintàctica). Síntesi: El seu objectiu és la generació de la sortida expressada en el llenguatge objecte i sol estar formada per una o diverses combinacions de fases de Generació de Codi (normalment es tracta de codi intermedi o de codi objecte) i d'optimització de codi (en què es busca obtenir un codi el més eficient possible). Alternativament, les fases descrites per a les tasques d'anàlisi i síntesi es poden agrupar en Front-end i Back-end: Front-end: és la part que analitza el codi font, comprova la seva validesa, genera l'arbre de derivació i omple els valors de la taula de símbols. Aquesta part sol ser independent de la plataforma o sistema per al qual es vagi a compilar, i està composta per les fases compreses entre l'Anàlisi lèxica i la Generació de Codi Intermedi. Back- end: és la part que genera el codi màquina, específic d'una plataforma, a partir dels resultats de la fase d'anàlisi, realitzada pel Front End. Aquesta divisió permet que el mateix Back End s'utilitzi per generar el codi màquina de diversos llenguatges de programació diferents i que el mateix Front End que serveix per analitzar el codi font d'un llenguatge de programació concret serveixi per generar codi màquina en diverses plataformes diferents. Sol incloure la generació i optimització del codi dependent de la màquina. El codi que genera el Back End normalment no es pot executar directament, sinó que necessita ser enllaçat per un programa enllaçador ( linker ) Història El 1946 es va desenvolupar la primera computadora digital. Al principi, aquestes màquines executaven instruccions consistents en codis numèrics que assenyalaven als circuits de la màquina els estats corresponents a cada operació, el que es va denominar llenguatge màquina. Aviat els primers usuaris d'aquests ordinadors van descobrir l'avantatge d'escriure els seus programes mitjançant claus més fàcils de recordar que aquests codis, al final, totes aquestes claus juntes es traduïen manualment a llenguatge màquina. Aquestes claus constitueixen els anomenats llenguatges assembladors. Malgrat tot, el llenguatge d'assemblador seguia sent el d'una màquina, però més fàcil de manejar. Els treballs de recerca es van orientar cap a la creació d'un llenguatge que expressés les diferents accions a realitzar d'una manera el més senzilla possible per a una persona. El primer compilador va ser escrit per Grace Hopper, el 1952 per al llenguatge de programació A-0. El 1950 John Backus va dirigir una investigació a IBM sobre un llenguatge algebraic. El 1954 es va començar a desenvolupar un llenguatge que permetia escriure fórmules matemàtiques de manera traduïble per un ordinador, va ser anomenat FORTRAN (Formulae translator). Va ser el primer llenguatge d'alt nivell i es va introduir el 1957 per a l'ús de l'ordinador IBM model 704. Va sorgir així per primera vegada el concepte d'un traductor com un programa que traduïa un llenguatge a un altre llenguatge. En el cas particular en que el llenguatge a traduir és un llenguatge d'alt nivell i el llenguatge traduït de baix nivell, s'empra el terme compilador. La tasca de fer un compilador no va ser fàcil. El primer compilador de FORTRAN trigar 18 anys-persona a realitzarse i era molt senzill. Aquest desenvolupament de FORTRAN estava molt influenciat per la màquina objecte on havia de ser implementat. Com a exemple d'això tenim el fet que els espais en blanc fossin ignorats, pel fet que el perifèric que s'utilitzava com a entrada de programes (una lectora de targetes perforades) no comptava correctament els espais en blanc. El primer compilador autocontingut, és a dir, capaç de compilar el seu propi codi font va ser el creat per a Lisp per Hart i Levin al MIT el 1962. Des de 1970 s'ha convertit en una pràctica comuna escriure el compilador en el mateix llenguatge que aquest compila, encara que Pascal i C han estat alternatives molt usades. Crear un compilador autocontingut genera un problema anomenat bootstrapping, és a dir el primer compilador creat per a un llenguatge ha de o bé ser compilat per un compilador escrit en un altre llenguatge o bé compilat en executar el compilador en un intèrpret. Tipus de compiladors Aquesta taxonomia dels tipus de compiladors no és excloent, pel que pot haver compiladors que s'adscriguin a diverses categories: Compiladors creuats: generen codi per a un sistema operatiu o arquitectura diferent del que estan funcionant. Compiladors optimitzadors: realitzen canvis en el codi per millorar la seva eficiència, però mantenint la funcionalitat del programa original. Compiladors d'una sola passada: generen el codi màquina a partir d'una única lectura del codi font. Compiladors de diverses passades: necessiten llegir el codi font diverses vegades abans de poder produir el codi màquina. Compiladors JIT (Just In Time): formen part d'un intèrpret i compilen parts del codi segons es necessiten. Pauta de creació d'un compilador: En les primeres èpoques de la informàtica, el programari dels compiladors era considerat com un dels més complexos existents. Els primers compiladors es van realitzar programant-los directament en llenguatge màquina o en assemblador. Un cop es disposa d'un compilador, es poden escriure noves versions del compilador (o altres compiladors diferents) en el llenguatge que compila aquest compilador. Actualment hi ha eines que faciliten la tasca d'escriure compiladors o intèrprets informàtics. Aquestes eines permeten generar l'esquelet de l'analitzador sintàctic a partir d'una definició formal del llenguatge de partida, especificada normalment mitjançant una gramàtica formal i barata, deixant únicament al programador del compilador la tasca de programar les accions semàntiques associades. Procés de compilació És el procés pel qual es tradueixen les instruccions escrites en un determinat llenguatge de programació a llenguatge màquina. A més d'un traductor, es poden necessitar altres programes per crear un programa objecte executable. Un programa font es pot dividir en mòduls emmagatzemats en arxius diferents. La tasca de reunir el programa font sovint es confia a un programa diferent, anomenat preprocessador. El preprocessador també pot expandir abreviatures, crides a macros, a proposicions del llenguatge font. Normalment la creació d'un programa executable (un típic.exe per a Microsoft Windows o DOS) comporta dos passos. El primer pas es diu compilació (pròpiament dit) i tradueix el codi font escrit en un llenguatge de programació emmagatzemat en un arxiu a codi de baix nivell (normalment en codi objecte, no directament a llenguatge màquina). El segon pas es diu enllaçat en el qual s'enllaça el codi de baix nivell generat de tots els fitxers i subprogrames que s'han enviat compilar i s'afegeix el codi de les funcions que hi ha a les biblioteques del compilador perquè l'executable pugui comunicar-se directament amb el sistema operatiu, traduint així finalment el codi objecte a codi màquina, i generant un mòdul executable. Aquests dos passos es poden fer per separat, emmagatzemant el resultat de la fase de compilació en arxius objectes (un típic .obj per a Microsoft Windows, DOS o per a Unix), per a enllaçar-los en fases posteriors, o crear directament l'executable, amb la qual cosa la fase de compilació s'emmagatzema només temporalment. Un programa podria tenir parts escrites en diversos llenguatges (per exemple C, C + + i Asm), que es podrien compilar de forma independent i després enllaçar juntes per formar un únic mòdul executable. Etapes del procés El procés de traducció es compon internament de diverses etapes o fases, que realitzen diferents operacions lògiques. És útil pensar en aquestes fases com en peces separades dins del traductor, i poden escriure's en realitat com operacions codificades separadament encara que en la pràctica sovint s'integrin juntes. Fase d'anàlisi Anàlisi lèxica L'anàlisi lèxica constitueix la primera fase, aquí es llegeix el programa font d'esquerra a dreta i s'agrupa en components lèxics (tokens), que són seqüències de caràcters que tenen un significat. A més, tots els espais en blanc, línies en blanc, comentaris i altra informació innecessària s'elimina del programa font. També es comprova que els símbols del llenguatge (paraules clau, operadors, etc.) S'han escrit correctament. Com que la tasca que realitza l'analitzador lèxic és un cas especial de coincidència de patrons, es necessiten els mètodes d'especificació i reconeixement de patrons, s'usen principalment els autòmats finits que acceptin expressions regulars. No obstant això, un analitzador lèxic també és la part del traductor que maneja l'entrada del codi font, i ja que aquesta entrada sovint involucra una important despesa de temps, l'analitzador lèxic ha de funcionar de manera tan eficient com sigui possible. Anàlisi sintàctica En aquesta fase els caràcters o components lèxics s'agrupen jeràrquicament en frases gramaticals que el compilador utilitza per sintetitzar la sortida. Es comprova si l'obtingut de la fase anterior és sintàcticament correcte (obeeix a la gramàtica del llenguatge). En general, les frases gramaticals del programa font es representen mitjançant un arbre d'anàlisi sintàctica. L'estructura jeràrquica d'un programa normalment s'expressa utilitzant regles recursives. Per exemple, es poden donar les següents regles com a part de la definició d'expressions : Qualsevol identificador és una expressió. Qualsevol nombre és una expressió. Si expressió1 i expressió2 són expressions, llavors també ho són: expressió1 + expressió2 expressió 1 * expressió2 (expressió1) Les regles 1 i 2 són regles bàsiques (no recursives), mentre que la regla 3 defineix expressions en funció d'operadors aplicats a altres expressions. La divisió entre l'anàlisi lèxica i l'anàlisi sintàctica és una mica arbitrària. Un factor per determinar la divisió és si una construcció del llenguatge font és inherentment recursiva o no. Les construccions lèxiques no requereixen recursió, mentre que les construccions sintàctiques solen requerir-la. No es requereix recursió per reconèixer els identificadors, que solen ser cadenes de lletres i dígits que comencen amb una lletra. Normalment, es reconeixen els identificadors pel simple examen del flux d'entrada, esperant fins a trobar un caràcter que no sigui ni lletra ni dígit, i agrupant després totes les lletres i dígits trobats fins a aquest punt en un component lèxic anomenat identificador. D'altra banda, aquesta classe d'anàlisi no és prou poderosa per analitzar expressions o proposicions. Per exemple, no podem aparellar de manera apropiada els parèntesis de les expressions, o les paraules begin i end en proposicions sense imposar alguna classe d'estructura jeràrquica o d'anidament a l'entrada. Anàlisi semàntica La fase d'anàlisi semàntica revisa el programa font per tractar de trobar errors semàntics i reuneix la informació sobre els tipus per a la fase posterior de generació de codi. S'hi fa servir l'estructura jeràrquica determinada per la fase d'anàlisi sintàctica per identificar els operadors i operands d'expressions i proposicions. Un component important de l'anàlisi semàntica és la verificació de tipus. Aquí, el compilador verifica si cada operador té operands permesos per l'especificació del llenguatge font. Per exemple, les definicions de molts llenguatges de programació requereixen que el compilador indiqui un error cada vegada que s'usi un nombre real com a índex d'una matriu. No obstant això, l'especificació del llenguatge pot imposar restriccions als operands, per exemple, quan un operador aritmètic binari s'aplica a un nombre enter i a un nombre real. Revisa que les matrius tinguin definida la mida correcta. Fase de síntesi Consisteix a generar el codi objecte equivalent al programa font. Només es genera codi objecte quan el programa font està lliure d'errors d'anàlisi, la qual cosa no vol dir que el programa s'executi correctament, ja que un programa pot tenir errors de concepte o expressions mal calculades. En general el codi objecte és codi de màquina relocalitzable o codi assemblador. Les posicions de memòria es seleccionen per a cadascuna de les variables usades pel programa. Després, cadascuna de les instruccions intermèdies es tradueix a una seqüència d'instruccions de màquina que executa la mateixa tasca. Un aspecte decisiu és l'assignació de variables a registres. Generació de codi intermedi Després de les anàlisis sintàctica i semàntica, alguns compiladors generen una representació intermèdia explícita del programa font. Es pot considerar aquesta representació intermèdia com un programa per a una màquina abstracta. Aquesta representació intermèdia ha de tenir dues propietats importants; ha de ser fàcil de produir i fàcil de traduir al programa objecte. La representació intermèdia pot tenir diverses formes. Existeix una forma intermèdia anomenada «codi de tres adreces» que és com el llenguatge d'assemblador d'una màquina en la qual cada posició de memòria pot actuar com un registre. El codi de tres adreces consisteix en una seqüència d'instruccions, cadascuna de les quals té com a màxim tres operands. Aquesta representació intermèdia té diverses propietats: . - Cada instrucció de tres adreces té com a màxim un operador, a més de l'assignació, per tant, quan es generen aquestes instruccions, el traductor ha de decidir l'ordre en què s'han d'efectuar les operacions. . - El traductor ha de generar un nom temporal per desar els valors calculats per cada instrucció. . - Algunes instruccions de «tres direccions» tenen menys de tres operands, per exemple, l'assignació. Optimització de codi La fase d'optimització de codi consisteix a millorar el codi intermedi, de manera que resulti un codi màquina més ràpid d'executar. Aquesta fase de l'etapa de síntesi és possible sobretot si el traductor és un compilador (difícilment un intèrpret pot optimitzar el codi objecte). Hi ha molta variació en la quantitat d'optimització de codi que executen els diferents compiladors. En els que fan molta optimització, anomenats « compiladors optimitzadors », una part significativa del temps del compilador s'ocupa en aquesta fase. Cal, però, optimitzacions senzilles que milloren sensiblement el temps d'execució del programa objecte sense retardar massa la compilació. Estructura de dades principals La interacció entre els algoritmes utilitzats per les fases del compilador i les estructures de dades que suporten aquestes fases és, naturalment, molt forta. L'escriptor del compilador s'esforça per implementar aquests algoritme d'una manera tan eficaç com sigui possible, sense augmentar massa la complexitat. De manera ideal, un compilador hauria de poder compilar un programa en un temps proporcional a la grandària d'aquest. Components lèxics o tokens Quan un analitzador lèxic reuneix els caràcters en un token, generalment representa el token de manera simbòlica, és a dir, com un valor d'un tipus de dades enumerat que representa el conjunt de tokens del llenguatge font. De vegades també és necessari mantenir la cadena de caràcters mateixa o una altra informació derivada d'ella, tal com el nom associat a un token identificador o el valor d'un token de nombre. En la majoria dels llenguatges l'analitzador lèxic només necessita generar un token alhora. En aquest cas es pot utilitzar una variable global simple per mantenir la informació del token. En altres casos (l'exemple més notable és FORTRAN), pot ser necessària una matriu (o vector) de tokens. Arbre sintàctic Si l'analitzador sintàctic genera un arbre sintàctic, regularment es construeix com una estructura estàndard basada en un punter que s'assigna de manera dinàmica a mesura que s'efectua l'anàlisi sintàctica. L'arbre sencer pot llavors conservar-se com una variable simple que apunta al node arrel. Cada node en l'estructura és un registre els camps del qual representen la informació recollida tant per l'analitzador sintàctic com, posteriorment, per l'analitzador semàntic. Per exemple, el tipus de dades d'una expressió pot conservar-se com un camp en el node de l'arbre sintàctic per a l'expressió. De vegades, per estalviar espai, aquests camps s'assignen de manera dinàmica, o s'emmagatzemen en altres estructures de dades, com ara la taula de símbols, que permeten una assignació i desassignació selectives. En realitat, cada node de l'arbre sintàctic per si mateix pot requerir atributs diferents per a ser emmagatzemat, d'acord amb la classe d'estructura del llenguatge que representi. En aquest cas, cada node a l'arbre sintàctic pot estar representat per un registre variable, amb cada classe de node contenint només la informació necessària per a aquest cas. Taula de símbols Aquesta estructura de dades manté la informació associada amb els identificadors: funcions, variables, constants i tipus de dades. La taula de símbols interacciona amb gairebé totes les fases del compilador: l'analitzador lèxic, l'analitzador sintàctic o l'analitzador semàntic poden introduir identificadors dins la taula, l'analitzador semàntic afegirà tipus de dades i altra informació, i les fases d'optimització i generació de codi utilitzaran la informació proporcionada per la taula de símbols per efectuar seleccions apropiades de codi objecte. Donat que la taula de símbols tindrà sol·licituds d'accés amb tanta freqüència, les operacions d'inserció, eliminació i accés necessiten ser eficients, preferiblement operacions de temps constant. Una estructura de dades estàndard per a aquest propòsit és la taula de dispersió o de càlcul de direcció, tot i que també es poden utilitzar diverses estructures d'arbre. De vegades s'utilitzen diverses taules i es mantenen en una llista o pila. Taula de literals La cerca i la inserció ràpida són essencials també per a la taula de literals, que conté constants i cadenes utilitzades en el programa. Però, una taula de literals necessita impedir les eliminacions perquè les seves dades s'apliquen globalment al programa i una constant o cadena apareixerà només una vegada en aquesta taula. La taula de literals és important en la reducció de la mida d'un programa a la memòria al permetre la reutilització de constants i cadenes. També és necessària perquè el generador de codi construeixi adreces simbòliques per a les literals i per introduir definicions de dades a l'arxiu de codi objecte. Codi intermedi D'acord amb la classe de codi intermedi (per exemple, codi de tres adreces o codi P) i de les classes d'optimitzacions realitzades, aquest codi pot conservar-se com una matriu de cadenes de text, un arxiu de text temporal o bé una llista d'estructures lligades. En els compiladors que realitzen optimitzacions complexes s'ha de posar particular atenció a la selecció de representacions que permetin una fàcil reorganització. Generació de codi intermedi Després de les anàlisis sintàctica i semàntica, alguns compiladors generen una representació intermèdia explícita del programa font. Es pot considerar aquesta representació intermèdia com un programa per a una màquina abstracta. Aquesta representació intermèdia ha de tenir dues propietats importants; ha de ser fàcil de produir i fàcil de traduir al programa objecte. La representació intermèdia pot tenir diverses formes. Hi ha una forma intermèdia anomenada «codi de tres adreces», que és com el llenguatge d'assemblador per a una màquina en la qual cada posició de memòria pot actuar com un registre. El codi de tres adreces consisteix en una seqüència d'instruccions, cadascuna de les quals té com a màxim tres operands. El programa font d'(1) pot aparèixer en codi de tres adreces com temp1 := entareal(60) temp2 := id3 * temp1 (2) temp3 := ID2 + temp2 ID1 : = temp3 Aquesta representació intermèdia té diverses propietats. Primera, cada instrucció de tres adreces té com a màxim un operador, a més de l'assignació. Per tant, quan es generen aquestes instruccions el compilador ha de decidir l'ordre en què s'han d'efectuar les operacions, la multiplicació precedeix l'addició al programa font. Segona, el compilador ha de generar un nom temporal per desar els paràmetres calculats per cada instrucció. Tercera, algunes instruccions de «tres adreces» tenen menys de tres operadors, per exemple la primera i l'última instruccions. Optimització de codi La fase d'optimització de codi tracta de millorar el codi intermedi de manera que resulti un codi de màquina més ràpid d'executar. Algunes optimitzacions són trivials. Per exemple, un algorisme natural genera el codi intermedi (2) utilitzant una instrucció per a cada operador de la representació de l'arbre després de l'anàlisi semàntica, encara que hi ha una forma millor de fer els mateixos càlculs usant les dues instruccions temp1 := id3 * 60.0 (3) ID1 := ID2 + temp1 Aquest senzill algorisme no té res de dolent, ja que el problema es pot solucionar en la fase d'optimització de codi. És a dir, el compilador pot deduir que la conversió de 60 de sencer a real es pot fer d'una vegada per totes en el moment de la compilació, de manera que l'operació entreal es pot eliminar. A més, temp3 s'usa només una vegada, per transmetre el seu valor a ID1. Llavors resulta segur substituir ID1 per temp3, a partir de la qual cosa l'última proposició de (2) no es necessita i s'obté el codi de (3). Hi ha moltes variacions en la quantitat d'optimització de codi que executen els diferents compiladors. Els que fan molta optimització s'anomenen «compiladors optimitzadors», ja que una part significativa del temps del compilador s'ocupa en aquesta fase. No obstant això, hi ha optimitzacions senzilles que milloren sensiblement el temps d'execució del programa objecte sense retardar massa la compilació. Arxius temporals Al principi els ordinadors no tenien la suficient memòria per guardar un programa complet durant la compilació. Aquest problema es va resoldre mitjançant l'ús d'arxius temporals per mantenir els productes dels passos intermedis durant la traducció o bé al compilar «al vol», és a dir, mantenint només la informació suficient de les parts anteriors del programa font que permeti procedir a la traducció. Les limitacions de memòria són ara un problema molt menor, i és possible requerir que una unitat de compilació sencera es mantingui en memòria, especialment si es disposa de la compilació per separat en el llenguatge. Amb tot, els compiladors ocasionalment troben útil generar arxius intermedis durant alguna de les etapes del processament. Una cosa típica d'aquests és la necessitat d'adreces de correcció cap enrere durant la generació de codi. Vegeu també Generació de codi FlagShip Llenguatge d'assemblador Assemblador Depurador Llenguatge de baix nivell LLVM Compilació a codi intermedi de nivell baix, posposant l'optimització a processos especialitzats segons l'arquitectura. Enllaços externs Pàgina web del GCC - GNU Compiler Collection Let's Build a Compiler - Tutorial de Jack W. Crenshaw: Com es fa un compilador Java al màxim : Traductors i Compiladors amb Lex / Yacc,JFlex / Cup i JavaCC.


source: wikipedia

text: La comunicació és l'intercanvi d'informació entre subjectes o objectes. Des d'aquest punt de vista, la comunicació inclou temes tècnics, com la telecomunicació, i socials, com ara el periodisme, la publicitat, l'audiovisual i els mitjans de comunicació de masses. La competència comunicativa és la capacitat de transmetre amb èxit un missatge usant el mitjà adequat i d'entendre els que altres emeten. El terme comunicació també s'usa sovint en el sentit de transport com, per exemple, la comunicació entre dues ciutats mitjançant el tren. Dins de les ciències socials, la comunicació és un camp d'estudi que tracta d'explicar com es realitzen els intercanvis comunicatius i com aquests intercanvis afecten la societat, és a dir, investiga el conjunt de principis, conceptes i regularitats que serveixen de base a l'estudi de la comunicació com a procés social. L'estudi de la comunicació està en estreta relació amb diverses ciències, de les quals pren part dels seus continguts o els integra entre si. En el camp acadèmic són moltes les discussions obertes sobre el que en realitat constitueix la comunicació i per això, existeixen nombroses definicions al respecte, moltes de les quals se circumscriuen a determinats camps o interessos de la ciència. Però en la seva definició més estricta, la comunicació consisteix en la transmissió d'informació d'un subjecte a un altre. La comunicació es fonamenta essencialment en el comportament humà i en les estructures de la societat, cosa que fa que els estudiosos trobin difícil un estudi de la mateixa amb l'exclusió de l'àmbit social i els esdeveniments del comportament. Atès que la teoria de la comunicació és un camp relativament jove, en moltes ocasions està integrada a altres disciplines com ara la filosofia, la psicologia i la sociologia, i és possible que no es trobi un consens conceptual quan es parla de comunicació amb una visió realitzada des dels diferents camps del saber. En l'actualitat, no existeix un paradigma en el qual els estudiosos de la comunicació puguin treballar. Una de les respostes al respecte és que establir una metateoria sobre la comunicació negaria la recerca i ofegaria l'ampli cos del coneixement en el qual la comunicació existeix i es desenvolupa. Teoria de la informació Un model simple de comunicació amb un emisor que transmet un missatge a un perceptor. Aquesta gràfica pertany al model de comunicació desenvolupat per Claude Elwood Shannon i Warren Weaver el 1949 i representa la font de la informació, el codificador que envia el missatge a través del mitjà de comunicació o canal de comunicació, el qual podria ser interromput o distorcionat pel soroll (representat en el llamp que cau) i que arriba a un descodificador i d'aquest al receptor, el qual podria emetre al seu torn una resposta. Un altre esquema simple del procés de comunicació o transmissió de la informació. En molts casos la teoria de la comunicació es sol confondre amb la teoria de la informació, la qual correspon a la teoria matemàtica de Claude E. Shannon que estudia la informació (canals, comprensió de dades, criptografia i tot el que se li relaciona) com magnitud física. Aquesta fa servir una unitat de mesura de la informació a la qual anomena el "BIT", és a dir, la menor unitat que es pot aprendre. Aquesta unitat de mesura de la informació es basa en l'alternativa sí o no a cada determinació que pugui donar elements per al coneixement dels objectes. Així, per exemple, la sexualitat d'un subjecte pot donar-se per un BIT, simplement, mascle o femella. Per fixar la posició d'una peça d'escacs sobre un tauler de 64 caselles es necessitaran almenys 6 BITS o 6 preguntes binàries. Si bé la teoria de la informació és útil a la teoria de la comunicació com aportant matemàtic i a la comprensió lògica dels processos, aquesta teoria no correspon en concret a la preocupació de la teoria de la comunicació, la qual analitza la vinculació dels processos comunicatius individuals a la problemàtica social, així com la relació universal existent al voltant de la comunicació mediàtica i el poder polític, i es recolza en l'ús de la semiologia, que és l'estudi dels signes, en la realitat social i es nodreix de la lingüística i altres ciències. Punts de vista de la teoria de la comunicació Els següents són alguns punts de vista sobre la comunicació i de la teoria de la comunicació: Mecanicista: Aquest punt de vista entén la comunicació com un perfecte transmissor d'un missatge des d'un emissor fins a un receptor tal com es veu en el diagrama anterior. Psicològic: Considera a la comunicació com l'acte d'enviar un missatge a un perceptor (anomenat així perquè considera el receptor com a subjecte de la comunicació) i en el qual les sensacions i les idees d'ambdues parts influeixen considerablement en el contingut del missatge. Construccionisme social: Aquest punt de vista, també anomenat "interaccionisme simbòlic", considera la comunicació com el producte de significats creatius i interrelacions compartides. Sistemàtica: Considera a la comunicació com un missatge que passa per un llarg i complex procés de transformacions i interpretacions des que passa fins que arriba als perceptors. La revisió d'una teoria en particular a aquest nivell donarà un context sobre el tipus de comunicació tal com és vist dins dels confins d'aquesta teoria. Les teories poden ser estudiades i organitzades, a més, segons l'ontologia, l'epistemologia i l'axiologia que en general són imposades pel teòric. Ontologia: Posa la pregunta sobre què, exactament, el teòric examina. S'ha de considerar la veritable naturalesa de la realitat. La resposta, en general, cau dins del camp d'un dels tres fenòmens ontològics depenent de la lent amb la qual el teòric miri el problema: realista, nominals o construccionisme. o La perspectiva realista mira el món de manera objectiva en la creença que hi ha un món per fora de les nostres pròpies experiències i cognicions. o La perspectiva nominal mira al món subjectivament en la idea que tot allò a l'exterior de les cognicions del subjecte són únicament noms i etiquetes. o La perspectiva construccionista munta la barrera entre l'objectiu i el subjectiu declarant que la realitat és allò que creem junts. Epistemologia: Posa la pregunta sobre el com els teòrics estudien el fenomen escollit. En els estudis epistemològics, el coneixement objectiu és aquell que és el resultat d'una mirada sistemàtica de les relacions casuals del fenomen. Aquest coneixement és en general deduït per mitjà de mètodes científics. Els estudiosos en general pensen que l'evidència empírica recollida de manera objectiva està més a prop de reflectir la veritat en les investigacions. Teories d'aquest tall són generalment creades per predir fenòmens. Teories subjectives sostenen que l'entesa està basat en coneixements localitzats, típicament establerts a través de la utilització de mètodes interpretatius tals com l'etnografia i l'entrevista. Les teories subjectives es desenvolupen en general per explicar o entendre fenòmens del món social. Models de comunicació Esquema en un estudi de televisió, 180 graus, ens assenyala que la realitat és vista pels mitjans de comunicació des de diferents punts de vista, generalment escollits per l'emissor. En una aproximació molt bàsica, segons el model de Shannon i Weaver, els elements que s'han de donar perquè es consideri l'acte de la comunicació són: Emissor. És un ens (persona, organització...) que tria i selecciona els signes adequats per a transmetre el seu missatge; és a dir, els codifica per a poder trametre de manera entenedora al receptor. En l'emissor s'inicia el procés comunicatiu. És qui emet el missatge, i pot ser o no una persona. Receptor. És un ens (persona, organització...) al que es destina el missatge, realitza un procés invers al de l'emissor, ja que desxifra i interpreta el que l'emissor vol donar a conèixer. Existeixen dos tipus de receptor: el passiu que és el qui només rep el missatge, i el receptor actiu o perceptor que és la persona que no només rep el missatge, sinó que ho percep i ho emmagatzema. El missatge és rebut tal com l'emissor va voler dir; en aquest tipus de receptor es realitza el que comunament es denomina com feed-back o retroalimentació. És qui rep la informació. Dins d'una concepció primigènia de la comunicació és conegut com a receptor, però aquest terme pertany més a l'àmbit de la teoria de la informació. Canal. És el mitjà de comunicació (natural o artificial) que estableix una connexió entre l'emissor i el receptor. Suport material o espacial pel qual circula el missatge. Per exemple, l'aire, en el cas de la veu; el fil telefònic, en el cas d'una conversa telefònica. El canal de comunicació és el medi físic pel qual es transmet el missatge. En el cas de la Viquipèdia, Internet fa possible que arribi a algú (receptor) el missatge (article de la Viquipèdia). Codi. És el conjunt de signes i la seva organització. Ha de ser el mateix per l'emissor i el receptor. És necessari també que coincideixin els subcodis que formen part del codi general. L'argot del metge pot impossibilitar la comprensió del pacient. El codi és la forma que pren la informació que s'intercanvia entre la font (l'emissor) i la destinació (el receptor) d'un llaç informàtic. Implica la comprensió o descodificació del paquet d'informació que es transfereix. Missatge. Informació, considerada aquesta en un sentit molt ampli, tramesa entre emissor i receptor. És allò que es vol transmetre. Situació o context. És el conjunt de circumstàncies concretes on esdevé el procés comunicatiu. Dit d'una altra manera, és la situació o entorn extralingüístic en el qual es desenvolupa l'acte comunicatiu. Elements d'un sistema de comunicació L'objectiu principal de tot sistema és adaptar-se a la comunicació, que és intercanviar informació entre dues entitats. Un exemple particular de comunicació entre una estació de treball i un servidor a través d'una xarxa telefònica pública. Un altre possible exemple consisteix en l'intercanvi de senyals de veu entre dos telèfons a través de la mateixa xarxa anterior. Els elements claus d'aquest model són: Font (remitent): Aquest dispositiu genera les dades a transmetre, com per exemple telèfons o ordinadors personals. La font és el lloc d'on emana la informació, les dades, el contingut que s'enviarà; en conclusió: d'on neix el missatge primari. Font Transmissor Sist. de Transmissió o canal Receptor Destinació Diagrama general a blocs Sistema font Sistema destinació Teoria de les telecomunicacions Transmissor :Transforma i codifica la informació, generant senyals electromagnètics susceptibles de ser transmesos a través d'algun sistema de transmissió. Per exemple, un mòdem converteix les cadenes de bits generades per un ordinador personal i les transforma en senyals analògics que poden ser transmesos a través de la xarxa telefònica. Sistema de transmissió: Pot ser des d'una senzilla línia de transmissió fins a una complexa xarxa que connecti a la font amb el destí. Receptor:Accepta el senyal provinent del sistema de transmissió i el transforma de tal manera que pugui ser manejat pel dispositiu destí. Per exemple, un mòdem captés el senyal analògic de la xarxa o línia de transmissió i el convertirà en una cadena de bits. Destinació (Destinatari) ("Destination"): Pren les dades del receptor. Encara que el model presentat pot semblar senzill, en realitat implica una gran complexitat. Per fer-se una idea de la magnitud d'ella a continuació una breu explicació d'algunes de les tasques claus que s'han de realitzar en un sistema de comunicacions. Utilització del sistema de transmissió: Es refereix a la necessitat de fer un ús eficaç dels recursos utilitzats en la transmissió, els quals típicament se solen compartir entre una sèrie de dispositius de comunicació. Implement de la interfície:Perquè un dispositiu pugui transmetre haurà de fer-ho a través de la interfície amb el medi de transmissió. Generació del senyal:Aquesta es necessitarà una vegada que la interfície està establerta. Les característiques del senyal, com ara, la forma i la intensitat, han de ser tals que permetin: ser propagat a través del mitjà de transmissió i ser interpretat en el receptor com dades. Sincronització:Els senyals s'han de generar no només considerant que han de complir els requisits del sistema de transmissió i del receptor, sinó que han de permetre alguna manera de sincronitzar el receptor i l'emissor. El receptor ha de ser capaç de determinar quan comença i quan acaba el senyal rebut. Igualment, haurà de conèixer la durada de cada element de senyal. Gestió de l'intercanvi: Això és que si es necessita intercanviar dades durant un període, les dues parts (emissor i receptor) han de cooperar. En els dispositius per al processament de dades, es necessitessin certes convencions més del simple fet d'establir la connexió. S'haurà d'establir si ambdós dispositius poden Enllaç de comunicació Estació de treball Mòdem Mitjà de Mòdem transmissió Servidor transmetre simultàniament o si han de fer per torns, s'haurà de decidir la quantitat i el format de les dades que es transmeten cada vegada, i s'ha d'especificar que fer en cas que es donin certes contingències. Detecció i correcció d'errors:Es necessita en circumstàncies on no es poden tolerar errors és a dir, quan el senyal transmès es distorsiona d'alguna manera abans d'arribar a destinació. Control de flux: S'utilitza per evitar que la font no saturi al destí transmetent dades més ràpidament del que el receptor pugui processar o absorbir. Encaminament i encaminament: S'utilitza quan cert recurs es comparteix per més de dos dispositius, el sistema font haurà d'alguna manera fer que aquest recurs compartit la identitat de la destinació. El sistema de transmissió haurà de garantir que aquest destí, i només aquest, rebi les dades. Recuperació:. S'utilitza quan en una transacció d'una base de dades o la transferència d'un fitxer, es veu interrompuda per un error, l'objectiu serà doncs, o bé ser capaç de continuar transmetent des d'on es va produir la interrupció. Teoria del procés comunicatiu [edita] Arxiu: Elements procés comunicación.jpg Els elements o factors de la comunicació humana són: font, emissor o codificador, codi (regles del signe, símbol) en primari (sota un codi), receptor o descodificador, canal, soroll (barreres o interferències) i la retroalimentació o realimentació (feed-back, missatge de retorn o missatge secundari). Font: És el lloc d'on emana la informació, les dades, el contingut que s'enviarà, en conclusió: d'on neix el missatge primari. Emissor o codificador: És el punt (persona, organització) que tria i selecciona els signes adequats per a transmetre el seu missatge, és a dir, els codifica per a poder enviar de manera entenedora-sempre que es manegi el mateix codi entre l'emissor i el receptor - al receptor. No existeix un iniciador en el procés comunicatiu, com a màxim hi ha una instància primària d'emissió verbal -que es confon amb el qual "va parlar primer"- però la comunicació ha de ser entesa com un procés dinàmic i circular, sense principi ni fi. Podem iniciar l'acte comunicatiu preguntant l'hora a algú, però inevitablement la comunicació va començar molt abans, en veure a la persona, en acostar prudentment a la distància mínima -proxèmica- de dues persones desconegudes, en mirar a la persona als ulls o en insinuar que es vol parlar. Com es pot veure, la comunicació no es limita a la parla o l'escriptura: és un complex procés interminable d'interacció mútua. Receptor o descodificador: És el punt (persona, organització) al qual es destina el missatge, realitza un procés invers al de l'emissor, ja que en ell està el fet de desxifrar i interpretar el que l'emissor vol donar a conèixer. Existeixen dos tipus de receptor, el passiu que és el que només rep el missatge, i el receptor actiu o perceptor, ja que és la persona que no només rep el missatge sinó que ho percep, ho emmagatzema, i fins i tot dona una resposta, intercanviant els rols. En aquest cas, on un receptor o perceptor es transforma en emissor en produir i codificar un nou missatge per a ser enviat a l'ens emissor -ara convertit en receptor- és on es produeix el feed-back o retroalimentació; i és el que comunament passa en qualsevol comunicació interpersonal. Codi: És el conjunt de regles pròpies de cada sistema de signes i símbols d'un llenguatge que l'emissor utilitzarà per a transmetre el seu missatge, per a combinar de manera arbitrària i socialment convinguda, ja que ha d'estar codificat d'una manera adequada perquè el receptor pugui captar. Un exemple clar és el codi que utilitzen els marins per poder comunicar; la gramàtica d'algun idioma; els algorismes a la informàtica, tot el que ens envolta són signes codificats. Missatge: És el contingut de la informació (contingut enviat): el conjunt d'idees, sentiments, esdeveniments expressats per l'emissor i que vol transmetre al receptor perquè siguin captats de la manera que desitja l'emissor. El missatge és la informació degudament codificada. Canal: És per on es transmet la informació-comunicació, establint una connexió entre l'emissor i el receptor. Millor conegut com el suport material o espacial pel qual circula el missatge. Exemples: l'aire, en el cas de la veu; el fil telefònic, en el cas d'una conversa telefònica. Quan la comunicació és interpersonal -entre persones i sense cap mitjà electrònic pel mig, com una conversa cara a cara (d'aquí "interpersonal")- s'anomena Canal. Però quan la comunicació es realitza per mitjà d'artefactes o instàncies electròniques o artificials, se l'anomena Mitjà. Per exemple: una xerrada de cafè, Canal; una trucada telefònica o un missatge de text, un Mitjà. Els mitjans de comunicació massiva -TV, Ràdio, Diaris, Internet, etc.- tenen per canal a un Mitjà. Referent: Realitat que és percebuda gràcies al missatge; inclou tot allò que és descrit pel missatge. És allò de què parlem; tot missatge existeix en una situació espacial i temporal concreta, o en un univers del discurs (les matemàtiques la filosofia). Situació: És el temps i el lloc en què es realitza l'acte comunicatiu. Interferència, barrera o soroll: Qualsevol pertorbació que pateix el senyal en el procés comunicatiu, es pot donar en qualsevol dels seus elements. Són les distorsions del so en la conversa, o la distorsió de la imatge de la televisió, l'alteració de l'escriptura en un viatge, l'afonia del parlant, la sordesa de l'oient, l'ortografia defectuosa, la distracció del receptor, l'alumne que no atén encara que estigui en silenci. També se sol anomenar soroll. Retroalimentació o realimentació (missatge de retorn): És la condició necessària per a la interactivitat del procés comunicatiu, sempre que es rebi una resposta (actitud, conducta) sigui desitjada o no. Aconsegueix la interacció entre l'emissor i el receptor. Pot ser positiva (quan fomenta la comunicació) o negativa (quan es busca canviar el tema o acabar la comunicació). Si no hi ha realimentació, llavors només hi ha informació però no comunicació. Funcions de la comunicació Informativa: Té a veure amb la transmissió i recepció de la informació. A través d'ella es proporciona a l'individu tot el cabal de l'experiència social i històrica, així com proporciona la formació d'hàbits, habilitats i conviccions. En aquesta funció l'emissor influeix en l'estat mental intern del receptor aportant nova informació. Afectats - valorativa: L'emissor ha d'atorgar-li al seu missatge la càrrega afectiva que el mateix demandi, no tots els missatges requereixen la mateixa emotivitat, per això és de summa importància per a l'estabilitat emocional dels subjectes i la seva realització personal. Gràcies a aquesta funció, els individus poden establir una imatge de si mateix i dels altres. Reguladora: Té a veure amb la regulació de la conducta de les persones respecte als seus semblants. De la capacitat autoreguladora i de l'individu depèn l'èxit o el fracàs de l'acte comunicatiu. Per exemple: una crítica permet conèixer la valoració que els altres tenen de nosaltres mateixos, però és necessari assimilar, procedir a dependència d'ella i canviar l'actitud en el que ha passat. Fets socials com la mentida són una forma de comunicació informativa (encara que pot tenir aspectes reguladors i afectiu-valoratius), en la qual l'emissor tracta d'influir sobre l'estat mental del receptor per treure avantatge. Altres funcions de la comunicació dins d'un grup o equip: Control: La comunicació controla el comportament individual. Les organitzacions tenen jerarquies d'autoritat i guies formals per les quals s'han de regir els empleats. Aquesta funció de control a més es dona en la comunicació informal. Motivació: Ho fa en el sentit que aclareix als empleats què és el que ha de fer, si s'estan desenvolupant de forma adequada i el que han de fer per optimitzar el seu rendiment. En aquest sentit, l'establiment de metes específiques, la retroalimentació sobre l'avenç cap a l'assoliment de la meta i el reforçament d'un comportament desitjat, incita la motivació i necessita definitivament la comunicació. Expressió emocional: Gran part dels empleats, observen el seu treball com un mitjà per interaccionar amb els altres, i pel que transmeten fracassos i d'igual manera satisfaccions. Cooperació: La comunicació es constitueix com una ajuda important en la solució de problemes, se li pot anomenar facilitador en la presa de decisions, en la mesura que brinda la informació requerida i avalua les alternatives que es puguin presentar. Axiomes de la comunicació Diversos enfocaments de la comunicació humana la conceben com un ritual que els éssers humans duen a terme des que neixen. Els teòrics han determinat cinc axiomes de la comunicació, també coneguts com a axiomes de Paul Watzlawick: És impossible no comunicar-se. Tota comunicació té contingut i un nivell de relació. La relació depèn de la manera en què s'estableixen les seqüències de comunicació que cada actor de la comunicació estableix. Els subjectes de la comunicació utilitzen la comunicació sistemàtica com l'analògica. Tota relació comunicacional és simètrica o complementària. La impossibilitat està en dependència de les relacions socials. Escoles Les escoles de la teoria de la comunicació es poden dividir -en sentit general- en l'escola europea, l'escola nord-americana i l'escola llatinoamericana. Escola europea L'escola europea se centra essencialment en l'Alemanya prenazi i es destaquen els següents corrents del pensament al voltant de la matèria de la comunicació: Escoles marxistes: La teoria de la comunicació vista des del marxisme té diferents percepcions: o Teoria de la societat de masses: La comunicació és mantinguda essencialment per aquells que tenen el poder polític i econòmic en determinada societat i per tant, el missatge emès està obert o soterrament al servei dels interessos del poder que té la comunicació com a estructura d'informació. Per tant, els mitjans massius són instruments del poder polític, i tota informació és manipulada de tal manera que contribueixi al sosteniment d'aquest poder. En aquest sentit, aquesta teoria desconfia obertament de la comunicació si es veu aquesta en mans d'un determinat sistema burgès. Aquest missatge revela un món irreal, manipulat i mancat d'autenticitat i per tant, mancat de credibilitat. o Ideologia alemanya: D'acord amb Marx, les idees que dominen en una determinada societat són les idees que imposa la classe dominant, pensament que contribuiria a determinar la perspectiva marxista sobre la teoria de la comunicació com a instrument de l'elit. D'aquesta manera, els missatges que rep el perceptor són essencialment aquells missatges que vol l'elit i que busquen perpetuar la situació de domini. El teòric de la comunicació, des de la perspectiva del marxisme, es concentra en desembullar els complexos processos de manipulació de la comunicació sobre les masses. Molts són les perspectiva que poden diferenciar dins de la ideologia alemanya del marxisme respecte als mitjans, però la més destacada és l'Escola de Frankfurt. o Escola de Frankfurt: El principal teòric fou Marcuse, entre d'altres, molts dels quals van fugir cap als EUA durant la II Guerra Mundial i desenvolupar el pensament de la cultura de masses. Per l'escola de Frankfurt, el capitalisme va desenvolupar una poderosa maquinària de manipulació de la comunicació i la cultura establint que tot és comercial i amb l'objectiu únic de garantir el poder de la classe dominant a tot el món. L'escola de Frankfurt contínua a ser de vital importància dins de qualsevol perspectiva teòrica de la comunicació. A més, va inspirar el desenvolupament de l'Escola Llatinoamericana de Comunicació. Escola de Birmingham: L'Escola de Birminghan té com a principal representant a Stuart Hall i té una base humanista. Encara que no es considera marxista, Birmingham dona al paper de l'estructura de classes una importància radical en la comprensió de la teoria de la comunicació, així com dona un lloc d'honor a les manifestacions culturals, especialment que venen dels sectors massius i que són claus per comprendre les reaccions dels processos de comunicació. La psicologia social: En aquest es destaca Kurt Lewin, qui des de la Universitat de Berlín va desenvolupar la teoria del comportament de l'individu influït pel medi social en què es desenvolupa, el que significaria una aportació per al desenvolupament mateix de la teoria de la comunicació. Lewin va haver de fugir d'Alemanya durant l'era nazi i es va radicar definitivament als Estats Units, on va ser president de la societat d'estudis de psicologia social de la Universitat d'Iowa i posteriorment, va crear el centre de recerca per a la dinàmica de grups a l'Institut Tecnològic de Massachusetts. Escola catòlica: L'aportació de l'Església Catòlica a la teoria de la comunicació es dona especialment a partir de la celebració del Concili Vaticà II amb la proclamació del "Decret sobre els instruments de la comunicació social" (Inter mirifica) des d'una perspectiva essencialment humanista i amb una preocupació total per la relació comunicació, societat i cultura. De fet, el terme comunicació social parteix dels teòrics catòlics. A partir d'aquesta trobada, els teòrics de la comunicació de tall catòlic definiran aquesta durant la segona meitat del com un camp de vital importància per a la comprensió de la societat humana des de la psicologia, la sociologia i l'antropologia. Els mitjans de comunicació en particular tindrien el risc de presentar una realitat fictícia en moltes ocasions davant la qual l'individu ha d'estar atent a descobrir. D'altra banda, els mitjans de comunicació es constitueixen en uns poderosos instruments que poden posar-se al servei del desenvolupament dels pobles. Com que la comunicació es veu fortament influïda per l'economia i per tant, sol ser manipulada per grups poderosos, cal defensar un codi ètic estricte que reguli o serveixi d'àrbitre en el complex procés comunicatiu social. Per Ludovico Carracci, per exemple, tot llenguatge té inevitablement una conseqüència antropològica i social, és a dir, existencialista i d'altra banda, els mitjans de comunicació són portadors d'una nova cultura i d'una nova mentalitat, per la qual cosa és necessari la participació i l'enfortiment del factor ètic. Teoria de la comunicació a Espanya: Quant a l'aportació espanyol, aquest ha de ser rastrejat dins de l'escola llatinoamericana. De la mateixa manera que els teòrics alemanys, polonesos i d'altres països de l'Europa central emigrar cap als Estats Units després de les persecucions nazis, una situació similar es donaria durant la Guerra Civil Espanyola que va obligar a molts intel·lectuals a cercar refugi en els països llatinoamericans, més afins a la seva cultura i que van contribuir amb els seus col·legues llatinoamericans a la formació d'aquesta escola en contrast amb l'escola nord-americana. En l'actualitat, els teòrics espanyols plantegen el qual anomenen la "Teoria crítica de la comunicació", la qual s'inspira en l'Escola de Frankfurt tal com la ELC ho va ser en els seus inicis. Escola americana Als Estats Units, al voltant de 1948, destaquen els treballs matemàtics de Claude Shannon amb la seva teoria de la informació, i de Norbert Wiener sobre cibernètica. Claude Shannon, enginyer de telecomunicacions, va elaborar i va formular la seva teoria matemàtica de la comunicació o de la informació. L'estudi dels missatges, dels mitjans per transmetre, de les formes d'emmagatzematge, la possibilitat de crear i utilitzar en forma racional nous mitjans, indispensables per al funcionament de les societats altament tecnificades, va plantejar la necessitat de crear una teoria unificadora de la comunicació. En les seves teories s'establien perfectament delimitats, tres nivells en els quals operava la comunicació: Un nivell merament físic del procés, donat pel sistema telefònic que els interconnecta. Aquest nivell interessa a l'enginyer en comunicacions. Un segon nivell que és el semàntic, donat per la llengua que utilitzen per dialogar, i totes les altres formes del llenguatge. Un tercer nivell, que podríem anomenar sociocultural i en el qual es poden englobar els diferents aspectes de la comunicació. L'escola nord-americana té com a eix central la Universitat de Chicago i va començar a desenvolupar-se a principis del . Els noms associats a aquesta escola en els seus inicis van ser Charles Cooley, John Dewey i Herbet Mead, i són els primers a plantejar l'estudi de la comunicació des d'una metodologia científica concreta com és el mètode sociològic. Amb ells, la comunicació deixa de ser vista com una mera esquematització processual emissor - canal - receptor per començar a ser vist a l'interior d'un fenomen cultural més ampli. Neixen llavors conceptes que marcarien la història de la comunicació durant el com l'opinió pública, la comunicació massiva, les funcions del llenguatge i la propaganda. Per exemple, en els estudis sobre la propaganda i els seus efectes destaca el politòleg Harold Lasswell en la seva obra La tècnica de la propaganda en el món de la guerra. És també necessari marcar que, com a ciència, la comunicació neix de les aportacions de la matemàtica i la sociologia, especialment amb els estudis de Paul Felix Lazarsfeld que se centra en els efectes dels mitjans, mentre que la ciutat és el principal camp de treball. També el paper de la psicologia amb Kurt Lewin i Carl Hovland, ciències aquestes que si bé estan al principi com a eixos de desenvolupament, ben aviat la comunicació mateixa tindria la seva pròpia vida com a disciplina. Escola llatinoamericana Es coneix com a "escola llatinoamericana de comunicació" el desenvolupament que la teoria de la comunicació va tenir en els països llatinoamericans, especialment durant la segona meitat del . Durant el la comunicació a Llatinoamèrica depenia molt del que passés a Europa, especialment a França. Les escoles nord-americanes van tenir aleshores poc influx gràcies a la barrera lingüística, per la qual cosa el desenvolupament d'una comunicació vista des d'una perspectiva llatinoamericana es va donar en general des d'una influència colonial espanyola i francesa cap a la recerca d'una identitat nacional pròpia. Això seria una gran aportació al desenvolupament de la teoria de la comunicació perquè en el cas llatinoamericà aquesta seria molt sensible als processos socials. Contrari del que succeiria a Europa i els Estats Units, on la teoria de la comunicació es desenvolupa a partir de la investigació científica i aportacions com la psicologia, la sociologia i altres disciplines, a Llatinoamèrica aquesta ve de la mà del desenvolupament del periodisme i posteriorment de l'influx i aportació de les teories de la comunicació social aportats per l'Església Catòlica i en el cas específic, per la Teologia de l'Alliberament i per l'Escola de Frankfurt. Argentina i Brasil van ser els primers països llatinoamericans a fundar escoles de periodisme a principis del a través de la Universitat de La Plata i la Universitat de Rio de Janeiro. Cap a la dècada dels 30, tots els països llatinoamericans tenien escoles de periodisme i en aquesta mateixa dècada comença l'influx de l'escola nord-americana a la regió a causa del desenvolupament que els teòrics d'aquest país feien, especialment en els influxos de la propaganda amb els estudis de Harold Lasswell. És durant la dècada dels 60 que es consolida l'escola llatinoamericana, desprenent-se definitivament de la nord-americana i qüestionant els models de comunicació impostos a la regió i al servei de grups de poder econòmic. Els primers grans crítics de la teoria de la comunicació llatinoamericana qüestionen l'ordre mundial dominat per la informació nord-americana i en gran part europea i esbossen la tesi d'un "nou ordre mundial de la informació i la comunicació". Rebutgen models forans a la cultura latinoamericana i pensats per altres societats, i adapten aquells que eren útils per al treball de camp de la comunicació a la regió. Els pares de la ELC van ser molts, però entre ells destaquen Luis Ramiro Beltrán (Adéu a Aristòtil: Comunicació Horitzontal), Daniel Pietro Castell (Mattelart i Dorfman Per llegir l'Ànec Donald, 1970), Jesús Martín-Barbero (Dels mitjans a les mediacions: comunicació, cultura i hegemonia, 1987) i molts altres. El 1976, la Unesco nomena una comissió especial amb destacats teòrics per a l'estudi dels problemes de la comunicació que dona com a resultat el diagnòstic "un sol món, veus múltiples" o "Informe Mc Bride" en el qual es manifesta la preocupació pel domini de la informació mundial en mans de les cinc grans agències de notícies, i l'amenaça que això representa a la identitat llatinoamericana. La relació vida quotidiana i comunicació es presenta com la principal aportació de l'ELC a la teoria de la comunicació i la que marca la seva distinció de l'Escola Europea i l'Escola Americana. Al mateix temps, la ELC desenvolupa el concepte de comunicació alternativa i comunicació popular, especialment durant la dècada dels 80 com aquella que és practicada pels grups socials no dominants. Ciències de la comunicació L'existència de les anomenades ciències de la comunicació pressuposa donar a la comunicació una entitat autònoma i un camp de recerca propi en el conjunt del saber. El problema que cal plantejar és si la comunicació és una disciplina com a tal, o si per contra és un àmbit concret del coneixement a què disciplines ja consolidades tracten d'estudiar, com la psicologia, la sociologia, l'anàlisi política, l'antropologia o la lingüística, és a dir, es pot considerar la comunicació com un camp d'estudis transversal, en el qual concorren diverses ciències per explicar el fenomen des de punts de vista concrets. És possible així parlar d'una pragmàtica de la comunicació, que té el seu objecte d'estudi en el procés de comunicació afectat de manera individual (persones), grupal (comunitats), social i cultural. Pot ser considerada una disciplina moderna, producte de la reflexió multidisciplinària al voltant d'aquest fenomen; la seva riquesa i la seva validesa està donada pels diferents punts de vista que reuneix al voltant de la discussió d'una situació particular. D'altra banda, el desenvolupament d'aquestes ciències ha anat de la mà amb el desenvolupament de les tecnologies i dels mitjans de transmissió d'informació. El mediador químic Un mediador químic és una molècula involucrada en la transmissió d'informació entre les cèl·lules d'un organisme multicel·lular viu, o entre organismes de la mateixa o diferents espècies. Comunicació intraespècie i interespècie La comunicació molecular es pot produir entre diferents organismes, tant unicel·lulars com multicel·lulars, l'organisme emissor produeix la molècula mediadora, la secreta a l'ambient, on es difon, i és captada o internalitzada per l'organisme receptor. En alguns casos de comunicació interespècie, l'organisme emissor de fet pot ser un hoste de l'organisme receptor, o viceversa. La comunicació intraespècie es produeix especialment en bacteris, llevats, insectes socials, però també molts vertebrats. En organismes unicel·lulars com el bacteri, la comunicació es pot fer servir per a 'activar' semblants d'un estat letàrgic, elevar la virulència, defensar-se contra bacteriòfags, etc. En la percepció de quòrum, que també es troba en insectes socials, la multiplicitat de senyals individuals té la potencialitat de crear un bucle de retroalimentació positiva, generant respostes coordinades, en aquest context les molècules mediadores s'anomenen autoinductors. Aquest fenomen és semblant a la coestimulació autocrina dels organismes multicel·lulars, d'altra banda la diferenciació cel·lular es produeix en bacteris, amb resposta alterada als senyals de semblants, demostrant una similitud amb la comunicació paracrina dels organismes multicel·lulars. Aquest mecanisme comunicatiu podria haver evolucionat en l'evolució d'organismes unicel·lulars a multicel·lulars. Els bacteris també fan servir la comunicació contacte-depenent, especialment per a limitar el seu creixement. Les molècules mediadores fetes servir per organismes multicel·lulars s'anomenen sovint feromones, poden tenir propòsits com avisar contra el perill, indicar fonts d'aliments, o assistir en la reproducció. La comunicació molecular també es pot produir entre individus de diferents espècies, això s'ha estudiat particularment en els bacteris. Diferents espècies de bacteris es poden coordinar per a colonitzar un hoste i participar en una percepció de quòrum comuna. S'estan investigant estratègies terapèutiques per a interrompre aquest fenomen. Les interaccions mediades a través de molècules mediadores es pensa que també es produeixen entre la flora intestinal i els seus hostes, com a part de la seva relació comensal o simbiòtica. Comunicació cel·lular en organismes multicel·lulars En un organisme multicel·lular, la comunicació entre cèl·lules es produeix tant a través de l'emissió dins l'extracel·lular, dividida en comunicació paracrina (per distàncies curtes) i comunicació endocrina (per distàncies llargues), com per contacte directe, conegut com a comunicació juxtacrina. La comunicació autocrina és un cas especial de comunicació paracrina on les cèl·lules secretants tenen l'habilitat de respondre a la molècula mediadora secretada. La comunicació sinàptica és un cas especial de comunicació paracrina (per sinapsi) o de comunicació juxtacrina (per sinapsi elèctrica) entre les neurones i les cèl·lules destí. Les molècules mediadores interaccionen amb una cèl·lula destí com a lligand dels receptors transmembrana, i/o entrant dins la cèl·lula a través de la seva membrana plasmàtica o endocitosi per a una comunicació intracrina. Això generalment causa l'activació de segons missatgers, portant a diversos efectes fisiològics. Una molècula particular generalment es fa servir de diverses maneres per a comunicar, i per tant una classificació segons el tipus de mediador no és possible. Com a mínim hi ha tres classes importants de molècules mediadores àmpliament reconegudes, tot i la no exhaustivitat i les fronteres imprecises, ja que l'afiliació no és exclusiva i depèn del context: Les hormones són les molècules mediadores més importants del sistema endocrí, ja que sovint regulen la secreció de les altres via comunicació local (p. ex. les cèl·lules illots de Langerhans), i la majora també s'expressen en teixits amb propòsits locals (p. ex. l'angiotensina o, si no n'hi ha, molècules relacionades estructuralment (p.e. la PTHrP)). Els neurotransmissors són molècules mediadores del sistema nerviós, també inclouen els neuropèptids i els neuromoduladors. Els neurotransmissors com les catecolamines també són secretats pel sistema endocrí dins la circulació sistèmica. Les citocines són molècules mediadores del sistema immunitari, amb un rol primari paracrí o juxtacrí, tot i que poden tenir durant respostes immunitàries significatives una forta presència en la circulació, amb efecte sistèmic (alterant el metabolisme humà del ferro o la termoregulació). Els factors de creixement es poden considerar com a citocines o una classe diferent. Les molècules mediadores poden pertànyer a diverses classes químiques: lípids, fosfolípids, aminoàcids, monoamines, proteïnes, glicoproteïnes, o gasos. Les molècules mediadores que s'uneixen als receptors superficials generalment són llargues i hidròfiles (p. ex. l'hormona alliberadora de tirotropina, l'hormona antidiürètica, l'acetilcolina), mentre les que entren a les cèl·lules generalment són petites i hidròfobes (p. ex. els glucocorticoides, l'hormona tiroidal, el colecalciferol, l'àcid retinoic, però les excepcions importants d'ambdues són nombroses, i una mateixa molècula pot actuar tant via receptor superficial com d'una manera intracrina amb efectes diferents. En la comunicació intracrina, un cop dins la cèl·lula, una molècula mediadora pot unir-se a receptors intracel·lulars, altres elements, o estimular l'activitat enzimàtica (p. ex. gasos). L'acció intracrina de les hormones peptídiques es manté com a objecte de debat. L'àcid sulfhídric és produït en petites quantitats per algunes cèl·lules del cos humà i té gran nombre de funcions mediadores biològiques. Actualment, només es coneixen dos altres gasos que actuïn com a molècules mediadores en el cos humà: el monòxid de nitrogen i el monòxid de carboni. Comunicació humana La comunicació és un procés de caràcter social que comprèn tots els actes mitjançant els quals els éssers vius es comuniquen amb altres individus per transmetre o intercanviar informació. Comunicar significa posar en comú i implica compartir. La comunicació és un fenomen associat a espècies biològiques de grup. La comunicació animal es basa en codis i en el llenguatge no verbal, i no té estructura gramatical pròpiament dita. Tot i que existeixen formes de comunicació sonora, gestual, olfactiva i química en moltes espècies, la comunicació humana és l'única que té una estructura gramatical, essent aquesta una característica distintiva. La persona humana, igual que els individus d'altres espècies gregàries, no viu en l'aïllament. Des que naixem vivim vinculats a un grup i en ell desenvolupem les nostres capacitats. La comunicació constitueix una dimensió clau de l'existència humana. Gairebé podríem dir que la totalitat de les nostres activitats o són comunicació directa o s'assenten sobre algun fet comunicatiu. Ara bé, en parlar de comunicació, no l'entenem com un simple fenomen exterior d'intercanvi o relació, sinó com una capacitat i una actitud bàsica en l'ésser humà. A més de la comunicació verbal i no verbal, l'home també es distingeix per la capacitat de comunicar-se amb el mateix a través del pensament; a això se l'anomena comunicació intrapersonal. Allò que un parlant necessita saber per a comunicar-se de manera eficaç en contextos culturalment significants vol dir ser competent comunicativament parlant. De manera quotidiana, els éssers vius es comuniquen de diferents maneres, però només els éssers humans podem fer-ho racionalment, portant a terme infinitat d'activitats com són: conversar, riure, plorar, llegir, callar, veure televisió entre d'altres. Per això es diu que la comunicació humana és un procés que és: Dinàmic, perquè està en continu moviment i no es limita a una relació entre l'emissor i el receptor estàtic, ja que els rols s'intercanvien. Inevitable, car és impossible no comunicar, fins i tot el silenci comunica. Irreversible, perquè un cop realitzada, no pot tornar, eliminats o ignorar. Bidireccional, perquè hi ha una resposta en ambdues direccions. Verbal i no verbal, perquè implica la utilització d'ambdós llenguatges en alguns casos. Història Ve del grec el nom de La comunicació com una disciplina unificada. Té una història de respostes que poden ser traçades des dels Diàlegs de Sòcrates i en molts casos la primera i la més debatuda de les ciències primerenques i de la filosofia. És precisament Aristòtil el primer a tocar el problema de la comunicació i intentar crear una teoria de la mateixa a la seva obra La Retòrica. El seu punt de treball va ser essencialment la persuasió. Diferents punts de vista des de l'humanisme i la retòrica van dominar la discussió abans del , quan apareix la quantitat més gran de metodologies científiques i les mirades des de la psicologia, la sociologia, la lingüística i la publicitat i que van començar a influir els estudis, el pensament i la pràctica de comunicació al punt que la coneixem en l'actualitat. La cerca per un terme que defineixi la "comunicació" com una paraula estàtica o una disciplina unificada pot no ser tan important com entendre la comunicació com un conjunt de semblances amb una àmplia pluralitat de definicions tal com estableix Dll Wittgenstein. Els estudis sobre la comunicació es van intensificar després de la II Guerra Mundial a causa del gran interès per trobar possibilitats de control social aportat pels mecanismes comunicatius. Es van multiplicar llavors els models gràcies al sorgiment de les diferents escoles sociològiques que s'han aproximat a l'estudi d'aquesta disciplina. Referències Vegeu també Comunicació interactiva Correu, correu electrònic Ràdio, ràdio per Internet Telegrafia Vídeo Lingüística Psicologia Art Artesania Relacions públiques Joc psicològic Metamodel del llenguatge Transmissió oral L'expressió i les emocions en l'home i els animals Líder d'opinió Secret de la correspondència Enllaços externs Roger Cardanell. 2021. L'altra cara: comunicació. YouPlanet


text: El Canigó és una muntanya del Pirineu, situada entre les comarques nord-catalanes del Conflent i el Vallespir, tot i que el cim és íntegrament en el Conflent, entre les comunes de Taurinyà (est) i Vernet (oest). El cim, la pica del Canigó o Pic de Balaig, fa 2.784 msnm. Malgrat la seva altitud moderada, fou considerada la muntanya més alta dels Pirineus a causa del gran i brusc desnivell que la separa de la plana del Rosselló, cosa que la fa més aparent que altres muntanyes més engorjades i situades entre valls ja més altes. La llegenda n'atribueix la primera ascensió al rei Pere el Gran, l'any 1285. La ministra d'Ecologia, Desenvolupament sostenible i Energia del govern francès, Delphine Batho, va declarar el 13 de juliol del 2012 el Canigó "Gran Paratge de França", amb la seva ortografia original catalana, després d'una campanya que van impulsar alhora el Consell General dels Pirineus Orientals i la Regió del Llenguadoc-Rosselló Ha esdevingut símbol de la personalitat catalana de les comarques pirinenques. Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC Geografia Situat a prop de Prada, al límit de Taurinyà i de Vernet, domina tota la plana de la Tet i Perpinyà. És el darrer cim important del Pirineu a l'est. Assoleix els 2.784 metres malgrat ser a menys de 50 km de la mar, i per això és molt visible des de tot el Rosselló. El cim del Canigó, termenal dels municipis de Taurinyà i Vernet, és molt a prop dels termenals amb Castell, Fillols i Vallmanya, tots pertanyents a la comarca del Conflent. Per tant, tots ells tenen vessants de la muntanya dins del seu terme comunal. El Canigó es troba enmig d'una serralada de tres cims, amb el Pic Jofre (2.362 m) al nord i el Puig dels Tres Vents (2.731 m) al sud. Una creu de forja corona el cim, erigida durant la Segona Guerra mundial pels escoltes de l'agrupament de Nostra Dama la Reial de Perpinyà (1923). En les ascensions fetes per grups catalanistes, és molt típic penjar-hi una senyera. Aquest cim està inclòs al Repte dels 100 cims de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya El Pic Baix del Canigó és el pic secundari del Canigó situat al sud del cim principal. És el punt de trobada de les comunes de Castell de Vernet, Taurinyà, Vallmanya i Vernet, totes de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord. És just al nord de la Portella de Vallmanya, a l'extrem oest de la comuna de Vallmanya, a la meridional dels de Taurinyà i Vernet, i a la sud-est del de Castell de Vernet. Significat simbòlic El Canigó és una muntanya que té un valor simbòlic molt important per als catalans. A la mitologia catalana hi ha nombroses llegendes que tenen la muntanya per escenari. L'origen històric d'aquesta importància es vincula amb la cèlebre Chronica del franciscà Salimbene de Adam, on exposa l'ascensió del rei Pere el Gran al cim del Canigó, un relat extraordinari, únic a l'edat mitjana, teixit d'elements mítics, que Jacint Verdaguer va reprendre, sis segles més tard, en el seu famós poema Canigó. És amb la Renaixença, que revalora el català i funda el catalanisme, que passà a ser un dels més rellevants símbols nacionals. Els monestirs de Sant Martí del Canigó i Sant Miquel de Cuixà, al peu de la muntanya, es fundaren molt abans que la Catalunya del Nord passés a formar part de França; el primer alberga la tomba del comte català Guifré II de Cerdanya. El catalanisme situa al comtat de Rosselló l'origen de Catalunya com a nació. Tot açò fa que el Canigó simbolitzi el naixement de la nació i la llengua catalana i aquestes tesis també serveixen per a la reivindicació de la catalanitat de la regió. Sens dubte el fet que calgui travessar una frontera política per arribar-hi remarca per als catalans del sud la pèrdua històrica de les comarques de la Catalunya del Nord. El Canigó també ha inspirat el cançoner popular, amb cançons que comencen amb els mots "Muntanyes de Canigó, fresques són i regalades". Jacint Verdaguer li va dedicar el poema Canigó, la qual cosa va motivar que la muntanya, vista des de Vernet, aparegués en el bitllet de 500 pessetes que l'any 1971 es va dedicar al poeta. La Flama del Canigó És un cim accessible i molts s'hi atreveixen, sobretot al 22 de juny, quan moltes persones hi pugen per encendre la Flama del Canigó, una flama que vetllen tota la nit. L'endemà baixen fins a Perpinyà amb la mateixa torxa emprada al cim, per encendre les diverses fogueres de la nit de Sant Joan als Països Catalans. El foc que encendrà la flama del Canigó es manté encès al llarg de l'any dins d'una fornícula a l'interior del Castellet de Perpinyà. Fotografies Bibliografia Joseph Ribas, "El Canigó, història i mite", Vic: Eumo Editorial, 1996; Referències Vegeu també Símbols nacionals de Catalunya Enllaços externs Canigó.cat , informació sobre el massís del Canigó ''Tour del Canigó La Vall de Cadí, un guia turística de butxaca amb excursions a peu, de Vilafranca a Vernet i el pic del Canigó Benvinguts a Vernet dels Banys Vistes en directe del Canigó Muntanyes de Castell de Vernet Muntanyes de Taurinyà Muntanyes de Vallmanya Muntanyes de Vernet Símbols de Catalunya


text: El catxalot o capgròs (Physeter macrocephalus) és la balena més grossa dins del grup dels cetacis amb dents (Odontoceti). Viu en tots els oceans, excepte a la zona àrtica i habita sobretot en les mars tropicals i temperats. Són migratoris. Es dirigeixen cap a l'equador durant l'època reproductora i van a latituds més elevades per a alimentar-se. Es caracteritzen per tenir un cap rectangular enorme, la longitud del qual pot ser fins a un terç del total del cos, per tenir dents grosses i còniques tan sols a la mandíbula inferior, molt estreta i més curta que el cap. La pell en lloc de ser llisa, té crestes irregulars que li donen un aspecte arrufat. La seva coloració tendeix a ser grisa fosca o negra i els llavis són blancs, color que també apareix en algunes taques sobre el ventre. Com altres espècies de balenes, tenen callositats al cos causades per colònies de crustacis ectoparàsits de la família Cyamidae anomenats «polls de balena». El dimorfisme sexual és molt acusat: els mascles atenyen una llargada de 18 m i solament 12 m les femelles. Distribució El catxalot es troba entre les espècies més cosmopolites. Prefereix les aigües no congelades fins als 1.000 metres de profunditat. No obstant això, ambdós sexes es mouen a través d'oceans i mars tropicals i temperats, només els mascles adults poblen les latituds més altes. Abunda relativament des dels pols a l'equador, i es troba en tots els oceans. Habita el mar Mediterrani però no el mar Negre, mentre la seva presència al mar Roig és incerta. Les entrades de baixa profunditat tant del mar Negre com del mar Roig pot contribuir a la seva absència. Les capes inferiors del mar Negre no tenen oxigen i contenen altes concentracions de compost de sulfurs com el sulfur d'hidrogen. Les poblacions són denses a prop a les plataformes continentals i canons submarins. Els catxalots són trobats usualment en aigües profundes d'alta mar, però poden trobar-se a prop de les costes en àrees on la plataforma continental és petita i baixa ràpidament a profunditats d'entre 310 i 920 metres. Les àrees costaneres amb poblacions considerables d'aquestes balenes són les illes Açores i l'illa caribenya de Dominica. Descripció Mida El catxalot és l'odontocet més gros, amb mascles adults medint 20,5 metres de longitud màxima i amb un pes de 57.000 quilograms. L'espècie de balena dentada que el segueix en grandària és Berardius bairdii, amb 12,8 metres de llarg i 15.000 quilograms de pes. El museu de balenes de l'illa de Nantucket (Massachusetts, Estats Units) té una mandíbula de 5,5 metres de longitud. Al museu s'afirma que aquest individu tenia 24 metres de llarg, mentre que el catxalot que va enfonsar el balener Essex (un dels incidents que inspirà Moby Dick) es va estimar que mesurava 26 metres. La cacera intensiva ha pogut disminuir la mida mitjana dels catxalots, ja que els mascles grans eren els més buscats i capturats, principalment després de la Segona Guerra Mundial. En l'actualitat, els mascles no excedeixen sovint els 18,3 metres de longitud i els 51.000 quilograms de pes. Es troba entre els cetacis que presenten un dimorfisme sexual més evident. Al moment del naixement ambdós sexes tenen gairebé la mateixa mida. L'aspecte distintiu del catxalot prové del seu enorme cap, el qual sovint té un terç de la longitud de l'animal. L'espiracle es localitza molt pròxim a l'extrem frontal del cap, desplaçat a l'esquerra de la línia mitjana. Les aletes posteriors del catxalot són triangulars i molt gruixudes. Les aixeca sempre a fora de l'aigua quan inicia una immersió. Té una sèrie de crestes en el terç caudal en lloc d'una aleta dorsal. La cresta més llarga fou anomenada «hump» (gep) pels baleners, i pot ser confosa amb una aleta dorsal a causa de la seva forma. Al contrari de la pell llisa de la majoria de les grans balenes, la pell de l'esquena és molt sovint nuosa i ha estat comparada amb una pruna pels observadors entusiastes. La pell té normalment un color gris uniforme, però pot semblar marró sota la llum del sol. També s'han observat exemplars albins. Mandíbules i dents El catxalot té 20-26 dents en cada costat de la mandíbula inferior. El propòsit de les dents és desconegut, ja que no semblen necessaris per capturar o menjar calamars, ja que s'han observat animals ben alimentats que no tenien dentadura. Una hipòtesi és que les dents són usats per l'agressió entre mascles. Els mascles sovint mostren cicatrius que semblen causades per dents. A la mandíbula superior tenen dents rudimentàries, però rarament emergeixen a la cavitat oral. Respiració i immersió Els catxalots, juntament amb els caps d'olla i els elefants marins, són els mamífers que se submergeixen a més profunditat. Es creu que són capaços d'assolir els tres quilòmetres de profunditat i romandre submergits 90 minuts. Amb més freqüència busseja a una distància de 400 metres de la superfície durant 35 minuts. A aquesta gran profunditat a vegades s'han enredat i ofegat amb cables submarins. El catxalot s'ha adaptat per vèncer els canvis dràstics de pressió quan se submergeix. La seva caixa toràcica flexible permet el col·lapse pulmonar, reduint l'entrada de nitrogen, i el metabolisme pot disminuir per conservar oxigen. La sang té alta densitat de glòbuls vermells, els quals contenen el transportador d'oxigen hemoglobina. La sang oxigenada pot dirigir-se cap al cervell i a altres òrgans essencials només quan els nivells d'oxigen disminueixen. L'òrgan de l'espermaceti també pot tenir un paper per ajustar la flotabilitat. Malgrat que els catxalots es troben ben adaptats per al busseig de profunditat, les immersions repetides tenen efectes adversos a llarg termini. Els ossos mostren lesions causades per la descompressió ràpida. Els esquelets d'individus vells tenen els danys més extensos, mentre els esquelets d'individus joves no evidencien cap lesió. Aquests danys poden indicar que aquestes balenes són susceptibles a la descompressió i l'ascens sobtat a la superfície pot ser letal per a elles. Entre immersions, puja a respirar uns 8 minuts abans de la següent immersió. Com els altres odontocets respiren a través d'un únic espiracle en forma de «S». Respiren de 3 a 5 vegades per minut en repòs, incrementant-se fins a 6 o 7 vegades per minut després d'una immersió. La bufada és única i sorollosa, amb un raig que s'eleva fins a 15 metres sobre la superfície i apunta cap al davant i cap a l'esquerra en un angle de 45°. De mitjana, les femelles i els joves respiren cada 12,5 segons abans de submergir-se, mentre que els mascles grans ho fan cada 17,5 segons abans de la immersió. Cervell i sentits El cervell del catxalot és el més gros de qualsevol animal modern o extint, pesant una mitjana de 8 quilograms. No obstant això no és molt gran en proporció a la grandària del cos. Per exemple, els catxalots tenen un quocient d'encefalització menor que molts dofins i balenes, més baix que els grans simis i molt menor que els humans. Com altres odontocets, els catxalots usen l'ecolocalització com un mitjà per trobar menjar perquè el seu hàbitat té condicions acústiques favorables i l'absorció per l'aigua limita el rang visual. La balena emet espetecs d'alta freqüència enfocats en un angle ampli. Generalment passant aire des dels orificis nasals ossis a través dels llavis fònics, una estructura dins del cap. El crani, el meló i diversos sacs d'aire al cap de la balena, tenen un paper important en la transmissió dels sons i la mandíbula inferior com una via per a la recepció dels ecos. Un canal continu ple de greix transmet els sons a l'orella interna. Funció de l'espermaceti L'òrgan de l'espermaceti pot ajudar a ajustar la flotabilitat de les balenes. Abans de la immersió, l'aigua freda fa contacte amb la cavitat i solidifica la cera. L'increment en la densitat específica genera una força descendent d'uns 40 quilograms i permet a la balena baixar amb menys esforç. Durant la cacera, el consum d'oxigen produeix calor i fon l'espermaceti, incrementant la flotabilitat, facilitant-li el retorn a la superfície. Herman Melville en la seva novel·la Moby Dick suggereix que l'òrgan de l'espermaceti va evolucionar com un tipus d'ariet per envestir durant les lluites entre mascles. Aquesta hipòtesi és consistent amb els enfonsaments, ben documentats, dels vaixells baleners Essex i Ann Alexander per atacants amb un pes estimat, de màxim, una cinquena part del pes dels vaixells. Una altra possibilitat és que l'òrgan ajudi a l'ecolocalització. La variació en la forma de l'òrgan redueix o amplifica el so. El catxalot té dos orificis nasals. Una fossa externa forma l'espiracle, i una interna pressiona contra el compartiment que conté l'espermaceti. L'òrgan de l'espermaceti del mascle és molt més gran que el de les femelles. Això pot ser un cas de selecció sexual, impulsant els mascles a competir per les femelles usant desplegaments sonors. Alimentació Els catxalots habitualment bussegen entre els 300 i els 800 metres de profunditat, i algunes vegades fins a 1 a 2 quilòmetres per buscar menjar. Tals immersions poden durar més d'una hora. S'alimenten de diverses espècies, de les quals les més notables són el calamar gegant, el calamar colossal, els polps, i diversos peixos com ratlles a la zona demersal, però la major part de la seva dieta consisteix en calamars de mida gran. Algunes espècies poden ser capturades accidentalment mentre la balena s'està alimentant de calamars. La major part del que es coneix dels calamars de les profunditats ha estat après d'exemplars a l'estómac de catxalots capturats, com també, en estudis més recents mitjançant l'anàlisi de la seva matèria fecal. En un estudi dut a terme als voltants de les illes Galápagos, es va trobar que els catxalots havien ingerit més sovint calamars dels gèneres Histioteuthis (62%),Ancistrocheirus (16%) i Octopoteuthis (7%) pesant cada un entre 12 i 650 grams. Les suposades batalles amb els calamars colossals (els quals pesen 500 quilograms) mai han estat observats per humans, però les cicatrius en el seu cos es creu que són la majoria causades per grans calamars. Un estudi del 1966 que examinava aquestes balenes, que havien estat capturades pels baleners neozelandesos a la regió de l'estret de Cook, es va trobar una relació 1,69:1 en pes, entre calamars i peixos ingerits. Els catxalots de vegades sostreuen bacallans i lluços de les línies de pesca. Els pescadors de línia llarga en el golf d'Alaska es queixen que els catxalots prenen avantatge de les seves operacions pesqueres per menjar espècies apreciades sostreien de les línies, eludint la necessitat de caçar. No obstant això la quantitat de peix pres és molt petit comparat amb els requeriments diaris d'aquest animal. Una filmació de vídeo recent va captar un gran exemplar mascle «rebotant» una línia llarga, per obtenir peix. Es creu que els catxalots depreden l'espècie de tauró anomenat tauró bocaample, una espècie rara i gran de les profunditats, descobert el 1970. En una ocasió tres catxalots foren observats atacant o jugant amb una boca ampla. La irritació produïda en l'intestí pel pic afilat engolit dels calamars, pot iniciar la producció d'una substància lubricant que dona lloc a la formació d'ambre gris, en forma anàloga a la producció de les perles. Els catxalots són comensals prodigiosos i mengen al voltant del 3 per cent del seu pes corporal per dia. El consum anual de preses pels cetacis al voltant del món s'estima en prop de 100.000.000 de tones, una quantitat més alta que el consum total d'animals marins pels humans cada any. Es desconeix el motiu pel qual el cap del catxalot és tan gran en comparació amb la mandíbula inferior. Una teoria és que l'habilitat per a l'ecolocació es troba en el seu cap, situació que l'ajudaria en la cacera. No obstant això els calamars, la seva principal presa, poden tenir propietats acústiques molt similars a l'aigua de mar per reflectir sons. A l'interior del cap conté unes estructures anomenades llavis fònics, a través del qual s'impulsen els fluxos d'aire per emetre sons. Poden crear un espetec que tenen una intensitat de 230 decibels mesura a la distància d'1 metre, en altres paraules, és molt més fort que el so fet per qualsevol altre animal, i 10-14 decibels més fort que el so d'un fusell ubicat en l'aire a 1 metre de distància. S'ha suggerit que els espetecs serveixen per atordir a les seves preses. Els estudis experimentals que tracten de provar aquest efecte, no han estat capaços de reproduir aquesta acció sobre les seves preses, posant en dubte aquesta idea. Reproducció Els catxalots poden viure 70 anys o més. Són l'exemple ideal d'una espècie que ha estat sotmesa a la selecció K, una estratègia reproductiva associada amb condicions ambientals estables, una baixa taxa de natalitat, ajuda significativa dels parents cap a les cries, maduració lenta i alta longevitat. No s'ha determinat encara com trien les seves parelles. Hi ha proves que els mascles tenen jerarquies i hi ha també evidència que això influeix en la selecció per a l'aparellament. La gestació requereix 14-16 mesos, produint només una cria. La lactància transcorre fins als 19 a 42 mesos, però els joves poden succionar fins als 13 anys. Les cries poden alimentar-se de femelles diferents a la seva mare. Les femelles generalment tenen intervals entre naixements de tres a sis anys. Les femelles aconsegueixen la maduresa sexual entre 7 i 13 anys, i els mascles l'assoleixen a 18 anys. Un cop assolida la maduresa, els mascles es traslladen a latituds més altes, on l'aigua és més freda i l'alimentació és millor. Les femelles romanen en latituds baixes. Els mascles arriben a la seua major mida cap a 50 anys. Comportament social Les femelles romanen en grups d'aproximadament una dotzena d'individus amb les seves cries. Els mascles integren aquestes «guarderies» en forma permanent entre 4 i 21 anys i formen un «grup de solters» amb altres mascles d'edat i mida semblants. Quan els mascles maduren, tendeixen a dispersar-se en grups més petits i els més vells en la seva majoria tenen vides solitàries. Mascles madurs s'han encallat junts, la qual cosa suggereix un grau de cooperació, que encara no ha estat totalment entès. L'atacant no humà més comú dels catxalots és l'orca, però els caps d'olla negres i les falses orques també algunes vegades els ataquen o els assetgen. Les orques amenacen els grups de femelles amb cries, usualment intentant aïllar i matar un individu jove. Les balenes femelles repel·leixen aquests atacs envoltant els seus fills. Els adults fan servir les seves aletes de cua contra les orques donant la cara a les cries, o de front, lluitant amb les seves dents. Aquesta formació en margarida és també emprada per auxiliar un membre lesionat del ramat, un comportament que els primers baleners van explotar, atraient les altres balenes ferint només un dels membres del grup. Si el grup d'orques és molt gran, aquestes poden algunes vegades matar femelles adultes. Els exemplars més grossos no tenen depredadors a part dels humans, i es creu que són massa grans i forts per ser amenaçats per les orques. Referències Bibliografia Taylor, B.L., Baird, R., Barlow, J., Dawson, S.M., Ford, J., Mead, J.G., Notarbartolo di Sciara, G., Wade, P. i Pitman, R.L. (2008). «Physeter macrocephalus». Consultada: 16 desembre 2011. Haupt, P. (1907). «Jonah's Whale». Proceedings of the American Philosophical Society 46 (185): pp. 151-164. http://www.jstor.org/pss/983449. Corominas, Joan (1987). Breve diccionario etimológico de la lengua castellana. Madrid: Gredos. . Whitehead, H. (2002). «Sperm whale Physeter macrocephalus». En Perrin, W., Würsig B. i Thewissen, J. Encyclopedia of Marine Mammals. Academic Press. pp. 1165-1172. . «Physeter macrocephalus, Sperm Whale». Consultat el 9 novembre 2009. Maury, M. (1853). Explanations and Sailing Directions to Accompany the Wind and Current Charts. C. Alexander. p. 297. http://books.google.cat/books?ct=result&id=DH8TAAAAYAAJ&dq=maury+sperm+whale&ots=GUMZt0D_P_&pg=PA313&lpg=PA313&q=%22sperm+whale%22#PPA297,M1. Mark Carwardine (1994). On the Trail of the Whale. Chapter 1. Thunder Bay Publishing Co. . Reeves, R., Stewart, B., Clapham, P. & Powell, J. (2003). Guide to Marine Mammals of the World. Nova York: A.A. Knopf. pp. 240-243. . Enllaços externs Physeter a "Fauna ibèrica; mamífers". Ángel Cabrera Latorre. Any 1914. Facsímil electrònic. Physeter macrocephalus (com Ph. catodon) Whale science Vidéos de cachalots En francès US National Marine Fisheries Service Sperm Whale web page 70South - information on the sperm whale MarineBio: Sperm Whale, Physeter catodon "Physty"-stranded sperm whale nursed back to health and released in 1981 Mamífers cosmopolites Fiseteroïdeus


text: Crist (del llatí christus, i aquest del grec antic 'χριστoς', khristós) és la traducció de Messies, paraula hebrea que significa 'l'ungit [del Senyor]', és a dir, una persona consagrada per unció divina. Els cristians apliquen aquest nom a Jesús de Natzaret. A mitjan , a Antioquia, es començà a anomenar 'cristians' els seguidors de Jesús (Fets 11:26). Orígens del terme El mot 'Crist' apareix en la majoria d'idiomes d'Europa, provinent del grec, Khristós, transcrit al llatí com Christus. Al Nou Testament s'usa com descripció de Jesús, a qui s'anomena sovint Jesucrist (Jesús-Crist). A la versió septuaginta de l'Antic Testament es va utilitzar crist per traduir al grec la paraula hebrea Maixiah (Messies), que vol dir 'ungit'. El “Khristós” clàssic en idioma grec antic podria significar 'cobert en oli' i per tant és una traducció literal de la paraula 'Messies'. Religió 'Messies' era el títol qualificatiu que els jueus aplicaven als seus sacerdots, reis i profetes, i aquests havien de ser ungits amb oli com a part del ritu que els consagrava en el seu càrrec. Els seguidors de Jesús de Natzaret, considerant que aquest era el messies promès pels profetes, li aplicaren aquest títol, anomenant-lo Jesús el Crist o El Salvador. La vida de Jesús el Crist es narra als Evangelis. Actualment hi ha debat entre els defensors de la tesi del Jesús històric i els del Jesús mitològic. En aquest debat pren especial rellevància la paraula 'Crist' donat que la seva etimologia tant es pot aplicar a Jesús com a diverses persones de l'antiguitat que foren esmentades per aquest nom. Art Entre les diverses iconografies desenvolupades per l'art cristià per representar Jesús el Crist sobresurten el Pantocràtor o Maiestas Domini, el Sant Crist o Crist crucificat, el Crist Majestat o el Salvator Mundi. Referències Vegeu també Denominacions de Jesús Denominacions de Jesús Bíblia


text: Els coatís són mamífer originaris de Sud-amèrica, que tenen la mida d'un moix i unes grans ungles, nas allargat i una cua prolongada. Els coatís no formen cap grup taxonòmic, sinó que pertanyen als gèneres Nasua i Nasuella, de la família dels prociònids. Hi ha cinc espècies vivents de coatí, repartides en dos gèneres: Coatí sud-americà (Nasua nasua) Coatí de nas blanc (Nasua narica) Coatí de l'illa Cozumel (Nasua nelsoni) Coatí de muntanya (Nasuella olivacea) Nasuella meridensis Prociònids


text: La cosmologia és l'estudi de l'estructura i la història de l'Univers a gran escala. El terme fou introduït per l'escolàstica i el racionalisme alemany i prové del grec antic κοσμολογία (κόσμος món en ordre i λογια discurs). Tracta de l'origen, l'estructura i les lleis de l'Univers. Es relaciona amb la filosofia i la religió, tot i que actualment se la utilitza només per a designar una branca de l'astronomia. La cosmologia és la més antiga de les ciències. La recerca dels nostres orígens no ha deixat de fascinar la humanitat. Històricament, se sol dividir en quatre etapes: grega, medieval, moderna i contemporània. Cosmologia grega La cosmologia va ser el primer tema estudiat pels filòsofs grecs, i al llarg de la història de l'antiga Grècia. Els astrònoms Èudox de Cnidos, Hiparc i Claudi Ptolemeu es decantaren pel geocentrisme. Els cosmòlegs grecs s'inclinaren per una limitació espacial de l'Univers, temporalment etern, ordenat segons lleis constants, amb repeticions cícliques. Cosmologia medieval La concepció aristotèlica es prolongà durant l'edat mitjana, si bé el cristianisme introduí importants innovacions en la cosmologia, amb idees com la divina providència, creació, miracle, entre d'altres. Cosmologia moderna Les aportacions de Copèrnic, Giordano Bruno, Galileo Galilei, Kepler, i Newton, entre d'altres, revolucionaren les idees de l'antiguitat, i de l'època medieval. Cosmologia contemporània Els descobriments de les ciències van fer que, al canvi del al , es pogués crear un corpus en què la cosmologia, lluny de les especulacions de segles anteriors, pren un contingut científic, basat en els descobriments en astronomia, teoria de la relativitat i mecànica quàntica. La cosmologia contemporània esdevé, des d'un conjunt d'especulacions, una autèntica ciència. A partir d'aquí, queden una sèrie de temes d'interès per als científics: Futur L'abundància de matèria, i falta d'antimatèria. Possiblement deguda a la violació de la simetria CP (càrrega, paritat). A causa d'aquesta violació de la càrrega-paritat, la matèria i l'antimatèria no s'haurien aniquilat mútuament totalment. Una petita quantitat de matèria hauria sobreviscut a l'aniquilació, perquè una part de l'antimatèria s'hauria desintegrat en matèria. La forma de l'Univers. La geometria de l'Univers, presa com un tot, no ha estat encara definida per la ciència. S'ha interpretat la cartografia del fons còsmic de microones feta pel satèl·lit WMAP com una ratificació del model cosmològic vigent, és a dir: un univers pla, infinit, i en expansió accelerada. Una interpretació alternativa d'aquestes dades proposa un univers dodecaèdric de Poincaré, en què les cares oposades estarien connectades, de tal manera que sortint per l'una s'entra per l'altra. La teoria inflacionària. El model estàndard del big bang calent erra en l'objectiu en dos ordres de magnitud quan intenta explicar les inhomogeneïtats observades pel COBE en la radiació de fons (la nau Planck, que serà llançada el 2007, en farà un mapa més detallat); per aquest motiu, es postula un univers primigeni inflacionari, amb una expansió molt superior a la que s'observa actualment. L'expansió creixent de l'Univers. Diverses observacions suggereixen que l'Univers està en expansió creixent. Això podria ser explicat per diferents mecanismes no ben coneguts. En el futur es podrà esbrinar, potser, quin factor és el responsable de l'expansió creixent. S'intenten detectar les ones gravitatòries, produïdes per diferents fenòmens, amb els observatoris LIGO de Hanford, Washington, i Livingston (Louisiana), a més hi ha el detector TAMA 300 (fora de funcionament a causa d'un terratrèmol), el GEO 600, patrocinat pel Regne Unit i Alemanya, VIRGO, patrocinat per Itàlia i França. A final del 2003, entraran en funcionament sis nous detectors d'ones gravitatòries: dos a Hanford, un a Livingston, a Hannover, a Pisa, i a Tòquio. El projecte Supernoves i Cosmologia està preparant la posada en òrbita del telescopi SNAP. El projecte d'observatori en òrbita GLAST. Vegeu també Cronologia de la cosmologia. Geocentrisme. Cosmogonia. Creacionisme. Enllaços externs http://www.mallorcaweb.net/spaais/cosmologia/ . http://www.straddle3.net/context/03/ca/2003_02_17.html . Revista Nostra Nau publicació periòdica d'astronomia . Shiga, David: The cosmos - before the big bang. New Scientist 28 April 2007 .