text: El català nord-occidental, també anomenat occidental, és la varietat de la llengua catalana que es parla a les comarques occidentals de Catalunya; l'Alta Ribagorça, el Pallars Jussà, el Pallars Sobirà, l'Alt Urgell, la Segarra, la Noguera, el Segrià, l'Urgell, el Pla d'Urgell, les Garrigues, la Ribera d'Ebre i el Priorat, (també es podrien afegir la Terra Alta, el Baix Ebre i el Montsià, com a zona de transició cap al valencià) així com les comarques aragoneses que conformen la Franja de Ponent catalanoparlant; la Ribagorça aragonesa catalanoparlant, la Llitera, el Baix Cinca i el Matarranya. El català d'Andorra també quedaria dins del bloc nord-occidental, de fet, la frontera nord es traça a partir d'Andorra, segueix el límit polític amb França i encercla la Vall d'Aran, que queda exclosa. La frontera oest, penetra dins d'Aragó i ve marcada per les interferències lingüístiques amb les parles de l'aragonés: els rius Éssera i Isàvena són el límit natural per la part del nord; a partir de Tamarit cap al sud la delimitació entre les llengües és clara i passa per Saidí, Fraga, Maella, Valljunquera i Aiguaviva. Quant a la frontera meridional, les isoglosses es creuen -i assenyalen el pas cap als parlars valencians - i s'estenen cap al sud formant una extensa àrea de transició on conflueixen característiques nord-occidentals i meridionals que arriba fins a terres de la Plana de Castelló. En sentit estricte el nord-occidental comprèn les conques del Segre (des del límit entre la Cerdanya i l'Urgellet) i de l'Ebre, amb els seus afluents. Popularment se l'anomena erròniament lleidatà a tot el bloc nord-occidental, encara que no coincideixi amb les Terres de Lleida, mentre hi ha qui entén que el lleidatà o nord-occidental estricte, com un subdialecte més dins del conjunt nord-occidental, és el parlar de les comarques centrals que formen el pla de Lleida i el d'Urgell, que són: el Segrià, bona part de l'Urgell, el Pla d'Urgell, la meitat de les Garrigues, la Noguera i bona part del Baix Cinca. Hi ha una llarga zona de transició entre el nord-occidental i l'oriental que està, en part, relacionada amb els trets xipella. Aquesta franja té un perfil dialectal propi que fa que sigui clarament nord-occidental però que tingui trets orientals com el tractament de la E llarga i I breu llatines en posició tònica, una vocal final que és una a velaritzada i una primera persona del singular del futur simple en e oberta. La zona va des d'Andorra, l'Alt Urgell, Solsonès, la Segarra, l'Urgell, les Garrigues i el Priorat. La zona de transició cap al valencià, que comença ja a les terres de l'Ebre, penetra dins del País Valencià, des dels Ports (i la comarca aragonesa del Matarranya), tot el Maestrat i gran part de l'Alcalatén fins als municipis septentrionals de la Plana Alta. Tota aquesta àrea de transició presenta una sèrie de característiques fonètiques i lèxiques, que donen pas d'un dialecte a l'altre (com, per exemple, la no palatalització del grup -tl-: batlle), morfosintàctiques (com, per exemple, el manteniment de tres graus de demostratius: est, eix, aquell) i lexicals (com faena per 'feina', endívia per 'escarola', etc.). Dins del territori de parla nord-occidental es troben una bona part dels documents més antics escrits en llengua catalana. Un dels més antics són les Homilies d'Organyà a l'Alt Urgell del . Característiques generals Fonètica Vocalisme àton: El vocalisme àton és d'articulació més tensa i de timbre més clar que l'oriental, amb distinció entre a i e (passar [paˈsa], besar [beˈza]), i entre o i u (posar [poˈza], curar [kuˈɾa]) Vocals que no segueixen la norma anterior: La a i e inicials de mot es neutralitzen en [a], tot i que no en tot el territori. La o àtona inicial de mot es diftonga en [aw] en part del territori. La a final pot passar a [ɛ] e oberta o [e] e tancada i, més rarament, a [o] o. La a final de la 3a persona del singular de qualsevol temps verbal es pronuncia com [e] e tancada: (ell) torna, tornava: [ˈtorne], [torˈnae]. A part del domini, la a final es pronuncia [ɛ] e oberta: fina [ˈfinɛ]. Se n'exceptua la a dels monosíl·labs àtons, que es manté [a]: la capa [la ˈkapɛ], ma tia [ma ˈtiɛ]. Vocalisme tònic: La [e] e tancada del llatí vulgar (procedent d'E llarga o d'I breu llatines) es manté tancada: pera [ˈpeɾɛ], cadena, alé, francés (mentre que en català oriental és e oberta en general: pera [ˈpɛɾə]; o vocal neutra a part de les Balears: pera [ˈpəɾə]). Consonantisme Manca de iodització: es conserven les ll etimològiques com laterals palatals [ʎ]. La erra final s'emmudeix: cantar [kanˈta]. Els infinitius sense vibrant simple final ni en combinacions amb pronoms febles fan aparèixer formes característiques: [menˈʒaw] per 'menjar-ho', [aˈnaj] per 'anar-hi'. Betacisme: no hi ha distinció de b i v Africació de la x inicial i postconsonàntica tx : txocolata, gantxo Morfologia Els articles masculins en bona part del domini són lo i los, que alternen amb l i ls (escrits el, els) quan lo o los precedeix vocal, com en català antic. Els pronoms febles presenten la forma plena davant les formes verbals que comencen en consonant: me dutxo, te dic, se pentina. Els pronoms estàndards ens i us passen a mos i vos a tot el territori, com a la resta del valencià. La terminació -es dels plurals es pronuncia [es], amb e tancada La desinència -o de la primera persona de l'indicatiu (jo canto), aquest límit davalla fins a la línia de l'Alcora a Cabanes de l'Arc. Les desinències del present del subjuntiu amb vocal velar -os, -o, -on (que tu cantos, que ell canto, etc.). El pretèrit imperfet de subjuntiu pren els morfemes amb essa sorda: -és o -essa, -esses o -essis, -és o -essa, -éssem o -éssim, -ésseu o -éssiu, -essen o -essin: jo cantés o jo cantessa, tu cantesses o cantessis, etc. Al sud, la isoglossa de l'imperfet de subjuntiu en -ara, -era, -ira (jo cantara, etc.) marca un límit entre Villores i Alcalà de Xivert; Uns altres trets ocupen una àrea més reduïda, sovint amb caràcter d'arcaisme: Imperfets en -eva, -iva (feva 'feia', voliva 'volia'). Desinències -am, -au del present d'indicatiu (parlam, parlau), Manteniment del grup [it] < ct ('lleit' < lacte) i de la palatal [j] en lloc de o ([puˈja] 'pujar' com si fos escrit puià), manca de palatalització de mn, nn ([ˈdan] 'dany'). Lèxic El lèxic ofereix alguns tipus lexicals o valors semàntiques diferencials respecte a l'oriental: espill 'mirall', melic 'llombrígol', xic 'noi', corder 'xai', romer 'romaní', catxap 'conillet', sangartalla 'sargantana', pegar 'encomanar', voler 'estimar', etc., que sovint es retroben en valencià i, a més, presenten paral·lelismes amb el lèxic castellano-aragonès. S'ha de dir que el lèxic pot variar molt d'un poble a un altre i que no es pot generalitzar excessivament. Subdialectes Català de transició (transició del valencià amb el nord-occidental) Parlars del Matarranya. Nord-occidental bàsic o lleidatà Català pallarès Ribagorçà Nord-occidental de transició a l'oriental Vegeu també Dialectes del català Valencià Bloc occidental Lo nou diccionari lleidatà-català Referències Enllaços externs Lo diccionari Lleidatà-Català Els parlars de la terra alta. Estudi geolingüístic Estudi descriptiu de la llengua de Fraga Modismes i Frases Fetes de la Parla de Fraga, Josep Galan,Josep Galan Castan Català occidental


source: wikipedia

text: El calendari gregorià, també conegut com a calendari occidental o calendari cristià, és el calendari civil acceptat internacionalment com a referent. Va ser establert pel papa Gregori XIII, a instàncies de Giraldi, promulgat per un decret signat el 24 de febrer de 1582, una butlla coneguda per les seves paraules inicials Inter Gravissimas. El calendari reformat va ser aprovat aquell mateix any a un grapat de països, d'altres el varen adoptar als segles següents. La motivació de la reforma gregoriana va ser que el calendari julià, utilitzat des que Juli Cèsar l'instaurés l'any 46 aC, assumia que la durada de l'any tròpic, és a dir el temps entre dos equinoccis de primavera consecutius era de 365,25 dies, quan actualment se sap que és gairebé 11 minuts més curt. L'error entre aquests valors acumulats en la taxa de prop de tres dies cada quatre segles, resultava en un equinocci que tenia lloc l'11 de març (un error acumulat en aquella època d'aproximadament 10 dies) i movent-se constantment anteriorment en el calendari Julià en el moment de la reforma gregoriana. Com que l'equinocci de primavera estava vinculat a la celebració de la Pasqua, l'Església Catòlica Romana considerava que aquest moviment constant en la data de l'equinocci era indesitjable. La reforma del calendari gregorià contenia dues parts, una reforma del calendari julià que s'utilitzava fins aquell moment, juntament amb una reforma del cicle lunar utilitzat per l'Església, juntament amb el calendari julià per calcular les dates de la Pasqua. La reforma va ser una modificació d'una proposta feta pel metge calabrès Luigi Lilio. La proposta de Lilio incloïa la reducció del nombre d'anys de traspàs en quatre segles de 100 a 97, per la qual cosa 3 de cada 4 centenaris serien comuns en lloc de ser anys de traspàs: aquesta part de la proposta ja havia estat suggerida abans, entre d'altres, per Pietro Pitati. Lilio també va produir un original i pràctic esquema per l'ajustament de l'epacta de la lluna per completar el càlcul de les dates de Setmana Santa, la solució d'una dificultat de molts anys que havia enfrontat als proponents de la reforma del calendari. A més del canvi a la longitud mitjana del calendari anual passant de 365,25 dies (365 dies i 6 hores) a 365,2425 dies (365 dies, 5 hores, 49 minuts i 12 segons), una reducció de 10 minuts i 48 segons per any, la reforma del calendari gregorià també es va ocupar de la diferència acumulada des del passat, per aquestes diferències. Entre l'any 325 dC (data del Primer Concili de Nicea en què l'equinocci de primavera es va produir aproximadament el 21 de març), i el moment de la butlla del papa Gregori el 1582, l'equinocci de primavera s'havia mogut cap enrere en el calendari, fins que es produí al voltant de l'11 de març, 10 dies abans. Per reajustar el nou calendari gregorià, el papa ordenà que s'eliminessin 10 dies del calendari (el 4 d'octubre va ser seguit pel 15 d'octubre), per tal de restaurar el 21 de març com la data de l'equinocci de primavera. A causa de la Reforma Protestant, però, molts països d'Europa Occidental no varen, inicialment, seguir la reforma gregoriana, i van mantenir el vell sistema. Finalment, altres països van seguir la reforma en nom de la coherència, però en el moment que els últims partidaris del calendari julià a Europa de l'Est (Rússia i Grècia) va canviar el sistema gregorià al , que va haver de deixar 13 dies a partir dels seus calendaris, a causa de la diferència addicional acumulada entre els dos calendaris des del 1582. El calendari gregorià va seguir l'any anterior, el sistema de numeració (Anno Domini), que compta amb anys a partir de la data tradicional de la Nativitat, calculada originalment al segle sisè, i utilitzat a gran part d'Europa des de l'alta edat mitjana. Aquest sistema de numeració d'anys és l'estàndard internacional predominant avui. Història La reforma gregoriana neix de la necessitat de portar a la pràctica un dels acords del Concili de Trento: el d'ajustar el calendari per a eliminar el desfasament produït des d'un concili anterior, el primer Concili de Nicea, del 325, en el qual s'havia fixat el moment astral en què s'havia de celebrar la Pasqua i, en relació amb aquesta, les altres festes religioses mòbils. El que importava, doncs, era la regularitat del calendari litúrgic, per al qual era menester introduir determinades correccions en el civil. En el fons, el problema era adequar el calendari civil a lany tròpic. En el Concili de Nicea I es va determinar que es commemorés la Pasqua el diumenge següent al pleniluni posterior a l'equinocci de primavera (a l'hemisferi nord; equinocci de tardor a l'hemisferi sud). Aquell any 325 l'equinocci havia ocorregut el dia 21 de març, però amb el pas del temps la data de l'esdeveniment s'havia anat avançant fins al punt de què el 1582, el desfasament era ja de 10 dies, i l'equinocci es va datar l'11 de març. El desfasament provenia d'un inexacte còmput del nombre de dies amb què compta l'any tròpic; segons el calendari julià que va instituir un any de traspàs cada quatre, considerava que l'any tròpic estava constituït per 365,25 dies, mentre que la xifra correcta és de 365,242189 o, cosa que és el mateix, 365 dies, 5 hores, 48 minuts i 45,16 segons. Aquells més d'11 minuts comptats addicionalment a cada any havien suposat en els 1.257 anys que intervenien entre 325 i 1582 un error acumulat d'aproximadament 10 dies. El calendari gregorià retarda prop de mig minut cada any (aproximadament 26 segons c/any), el que significa que es requereix l'ajust d'un dia cada 3.300 anys. Aquesta diferència procedeix del fet que la translació de la Terra al voltant del Sol no coincideix amb una quantitat exacta de dies de rotació de la Terra al voltant del seu eix. Quan el centre de la Terra ha recorregut una volta completa entorn del Sol i ha tornat a la mateixa «posició relativa» en la qual es trobava l'any anterior, s'han completat 365 dies i una mica menys d'un quart de dia (0,242189074 per ser més exactes). Per fer coincidir l'any amb un nombre enter de dies es requereixen ajustaments periòdics cada certa quantitat d'anys. De la regla general del de traspàs cada quatre anys, s'exceptuaven els anys múltiples de 100, excepció que al seu torn tenia una altra excepció, la dels anys múltiples de 400, que sí que eren de traspàs. La nova norma dels anys de traspàs es va formular de la següent manera: la durada bàsica de l'any és de 365 dies; però seran de traspàs (és a dir tindran 366 dies) aquells anys en què les dues últimes xifres dels quals són divisibles per 4, exceptuant els múltiples de 100 (100, 200..., 800..., 1800, 1900, 2000...), dels que s'exceptuen al seu torn aquells que siguin divisibles per 400 (1600, 2000, 2400...). El calendari gregorià ajusta a 365,2425 dies la durada de l'any, la qual cosa deixa una diferència de 0,000300926 dies o 26 segons a l'any d'error. Intentar crear una regla per a corregir aquest error d'un dia cada 3.300 anys és complex. En temps tan llarg la Terra es desaccelera en la seva velocitat de rotació (i també es desaccelera el moviment de translació). La Lluna exerceix un efecte de retard sobre aquesta velocitat de gir per l'excentricitat creada per les marees. La disminució de la velocitat de gir creada per aquesta excentricitat és similar a la que es produeix quan fem girar un Frisbee posant-li una mica de sorra mullada en un costat de la vora inferior: quan el platet es fa girar, la seva velocitat de gir és molt menor a la que té quan no existeix tal excentricitat. Aquest efecte encara es troba en anàlisi i mesurament per part del món científic i addicionalment existeixen altres efectes que compliquen definir regles amb tal precisió. Aquest error és sol d'una part per milió. El més pràctic serà que quan la diferència sigui significativa, es declari que el pròxim any de traspàs no se celebri. De totes maneres, queden gairebé dos mil anys d'anàlisi i discussió abans de necessitar aquest ajust si és segueix emprant el calendari Gregorià. Un altre problema diferent és la disminució de la velocitat de rotació terrestre (i també de la translació terrestre), la qual es pot mesurar amb gran exactitud amb l'ajut d'un rellotge atòmic. És un problema diferent perquè no ha de veure res amb el càlcul del calendari i, per tant, amb els ajusts que se li hagin de fer al calendari. Més aviat és al contrari: és el rellotge atòmic el que ha d'ajustar-se als moviments de la Terra. El rellotge atòmic mesura un temps uniforme que, per tant, no hi ha en la naturalesa dels astres, on tots els moviments del món físic són uniformement variats. El dia, la setmana i el mes L'any consta de 7 mesos de 31 dies (gener, març, maig, juliol, agost, octubre i desembre), 4 de 30 dies (abril, juny, setembre i novembre) i un (el febrer) que en té 28 en els anys comuns i 29 en els de traspàs. Els anys comuns també es divideixen en 52 setmanes i un dia i els de traspàs en 52 setmanes i dos dies. Això fa que si una data s'esdevé en un determinat dia de la setmana un any, la mateixa data l'any següent s'esdevé en l'endemà de la setmana; si l'any és de traspàs, les dates compreses entre el març i el febrer de l'any següent s'esdevenen dos dies de la setmana més tard, en relació al dia en què havia caigut l'any anterior. Dia: és la unitat fonamental de temps del calendari gregorià. Un dia equival aproximadament a 86.400 segons del Temps Atòmic Internacional o TAI: recordem que és el TAI el que s'ha d'ajustar al verdader moviment de rotació terrestre, que es retarda respecte a la seva durada. Setmana: període de 7 dies. En la majoria dels països cristians, la setmana comença dilluns, ja que el dia de descans del Senyor (Dominus) és el diumenge, el setè. Als països anglosaxons, probablement per influx de la religió jueva, el descans de la qual és dissabte, es considera que el primer dia de la setmana és el diumenge, costum que s'ha estès a alguns altres països. L'impulsor de la reforma del calendari fou Ugo Buocompagni, jurista eclesiàstic, elegit papa el 14 de maig de 1572 sota el nom de Gregori XIII. Es constituí la Comissió del Calendari, en la que destaquen Christopher Clavius i Luigi Lilio. Clavius, astrònom jesuïta, lEuclides del seu temps, era un prestigiós matemàtic i astrònom. El mateix Galileo Galilei el va requerir com a aval científic de les seves observacions telescòpiques. Un cràter de la Lluna porta el seu nom. Quant a Lilio, metge i astrònom, sabem que va ser el principal autor de la reforma del calendari. Mort el 1576 sense veure culminat el procés. Finalment, un personatge més en aquesta història: Alfons X de Castella, El Savi: el valor donat a l'any tròpic en les Taules alfonsines de 365 dies 5 hores 49 minuts i 16 segons és el pres com a correcte per la Comissió del Calendari. Pedro Chacón, matemàtic espanyol, redacta el Compendium amb el dictamen de Lilio, recolzat per Clavius, i s'arriba al 14 de setembre de 1580 quan s'aprova la reforma, per portar-la a la pràctica l'octubre de 1582. Al dijous -julià- 4 d'octubre de 1582 li succeeix el divendres -gregorià- 15 d'octubre de 1582. Deu dies desapareixen a causa que ja s'havien comptat de més en el calendari julià. El calendari es va adoptar immediatament als països on l'Església Catòlica Romana tenia influència. Tanmateix, en països que no seguien la doctrina catòlica, tals com els protestants anglicans ortodoxos, i d'altres, aquest calendari no es va implantar fins a diversos anys (o segles) després. Malgrat que als seus països el calendari gregorià és l'oficial, les esglésies ortodoxes (excepte la de Finlàndia) segueixen utilitzant el calendari julià (o modificacions d'ell diferents del calendari gregorià). Línia temporal d'adopció del calendari gregorià Any 1582 Itàlia, Portugal, la zona catòlica de Polònia i Espanya (possessions europees i Canàries): després del dijous 4 d'octubre de 1582 va venir el divendres 15 d'octubre. França, Lorena i la vall del Mississipí-Missouri (Estats Units): després de diumenge 9 de desembre de 1582 va venir el dilluns 20 de desembre. Països Baixos (Brabant, Zelanda i el Staten Generaal): després de dilluns 17 de desembre de 1582 va venir el dimarts 28 de desembre. Bèlgica (Limburg i províncies del sud): després de dijous 20 de desembre de 1582 va venir el divendres 31 de desembre. Any 1583 Països Baixos, Flandes, Hennegan i algunes províncies del sud: el dissabte 1 de gener de 1583 va venir després de divendres 21 de desembre de 1582 (per la qual cosa la gent es va quedar sense les festes de Nadal i Any nou). Alemanya (zones catòliques): originalment dilluns 21 de febrer de 1583 havia de succeir al diumenge 10 de febrer, però el poble no va fer cap cas. Després es va decidir que diumenge 16 d'octubre de 1583 seguiria el dissabte 5 d'octubre. Les possessions espanyoles a Amèrica i Àsia (Virregnat de Nova Espanya en Amèrica del Nord i Central; l'Amèrica del Sud espanyola (Virregnat del Perú); i la Capitania General de les Filipines): dissabte 15 d'octubre de 1583 va venir després de divendres 4 d'octubre. A causa de la distància amb la metròpoli i la dificultat d'arribar l'ordre de canvi a tots els llocs, Felip II, en Pragmàtica del 14 de maig de 1583, estableix aquest any per al canvi de calendari. Àustria (Tirol, Salzburg i Brescia): el diumenge 16 d'octubre de 1583 va seguir el dissabte 5 d'octubre. Àustria (Caríntia-Kärnten i Estíria-Steiermark): el diumenge 25 de desembre de 1583 seguiria el dissabte 14 de desembre. Països Baixos (Groninga): el dilluns 21 de febrer de 1583 va venir després del 10 de febrer. Van retrocedir al julià en juliol-agost de 1594. Finalment dimecres 12 de gener de 1701 va venir després del dimarts 31 de desembre de 1700. Any 1584 Bohèmia (Bohèmia Moràvia i Lusàcia): el dimarts 17 de gener de 1584 en va venir després de dilluns 6 de gener. Suïssa (cantons més catòlics): el diumenge 22 de gener va venir després de l'11 de gener. Silèsia (Slask): el dilluns 23 de gener en va venir després de diumenge 12 de gener. Any 1587 Hongria: diumenge 1 de novembre de 1587 va venir després del dissabte 21 d'octubre. Any 1590 Transsilvània (Siebenbürgen-Ardeal-Erdély): el dimarts 25 de desembre de 1590 en va venir després de dilluns 14 de desembre. Any 1605 Canadà (Nova Escòcia): des de 1605 al 13 d'octubre de 1710, van usar el calendari gregorià. Després van usar el julià des del 2 d'octubre de 1710 fins al dimecres 2 de setembre de 1752, que va ser seguit pel dijous 14 de setembre. Des de llavors van usar el gregorià. La resta del Canadà va utilitzar sempre el calendari gregorià. Any 1610 Alemanya (Prússia): el dijous 2 de setembre de 1610 en va venir després de dimecres 22 d'agost. Any 1682 Estrasburg, Regne de França el febrer de 1682. Any 1700 Alemanya protestant, Dinamarca i Noruega: el dilluns 1 de març de 1700 va venir després del 18 de febrer. Països Baixos (Güeldres-Gelderland, zona protestant d'Holanda): el dilluns 12 de juliol de 1700 va venir després del 30 de juny. Països Baixos (Utrecht i Overijssel): el diumenge 12 de desembre de 1700 en va venir després de dissabte 30 de novembre. Any 1701 Països Baixos (Frísia i una altra vegada Groninga) i Suïssa (Zuric, Berna, Basilea, Schaffhausen, Gent, Mühlhausen i Biel): el dimecres 12 de gener de 1701 en va venir després de dimarts 31 de desembre de 1700. Països Baixos (Drenthe): el dijous 12 de maig de 1701 va venir després del dimecres 30 d'abril. Any 1752 Anglaterra i les seves colònies (Terranova i la costa de la badia de Hudson, a Canadà; litoral atlàntic dels Estats Units (EUA), Washington DC i Oregó; Escòcia, Irlanda, l'Índia): el dijous 14 de setembre de 1752 en va venir després de dimecres 2 de setembre. Aquesta és la causa que encara que es diu que els escriptors Miguel de Cervantes Saavedra i William Shakespeare van morir ambdós el 23 d'abril de 1616, en realitat aquest últim va morir 10 dies després (el 3 de maig del calendari europeu actual). A Anglaterra, als dies al calendari julià que van ocórrer abans de la introducció del calendari catòlic en 1752 se'ls anomena OS (Old Style o estil antic). Les inicials NS (New Style o Stylo novo) indiquen el calendari gregorià. Any 1753 Suècia i Finlàndia (que quan va ser conquerida per Rússia va haver d'adoptar en cert grau el calendari julià): l'any 1700 es va decidir cancel·lar els dies de traspàs durant quaranta anys, la qual cosa aconseguiria acumular els 10 dies que faltaven. Aquell any es va complir, però no en els de traspàs 1704 i 1708 (no se sap per què). Per tant en aquella dècada les seves dates no coincidien amb cap altre país (sia que tingués calendari gregorià o julià). Més tard, en 1712 van decidir que tornarien al calendari julià agregant un dia (un "30 de febrer") a l'any de traspàs 1712. Quaranta anys després van decidir fer el canvi dràstic normal: dijous 1 de març de 1753 vi després de dimecres 17 de febrer. Any 1867 Alaska: octubre de 1867, quan Alaska es torna una entitat federal dels Estats Units. Any 1873 Japó: abans s'usava un calendari propi lunar. Any 1875 Egipte. Any 1912 o 1929 Antiga Xina: abans tenia un calendari propi lunar. Els autors no es posen d'acord si el canvi es va produir en 1912 o el 1929. Fins fa pocs anys a Hong Kong el poble utilitzava el calendari lunar (que és molt difícil de traduir al calendari gregorià, que és estrictament solar). Albània: desembre de 1912. Any 1914 Turquia: fins a l'1 de gener de 1914 (segons d'altres fins al 1927 per les reformes occidentals de Mustafa Kemal Atatürk) Turquia es va manejar amb un calendari islàmic. Any 1916 Bulgària: el 14 d'abril de 1916 va venir després del 31 de març. Any 1918 Rússia i Estònia: dijous 14 de febrer de 1918 va venir després de dimecres 31 de gener. Altres zones orientals de la Unió Soviètica el van canviar dos anys després. Any 1919 Romania: dilluns 14 d'abril de 1919 va venir després del diumenge 31 de març. Iugoslàvia. Any 1923 Grècia: el dijous 1 de març de 1923 va venir després del 15 de febrer. Funcionament i durada de l'any gregorià El calendari gregorià distingeix entre: any comú: el de 365 dies any de traspàs: el de 366 dies any secular: l'acabat en "00" -múltiple de 100- és any de traspàs, 'a excepció dels anys seculars'. Respecte a aquests, és de traspàs l'any secular múltiple de 400. D'aquesta manera, el calendari gregorià es compon de cicles de 400 anys: En 400 anys hi ha (400/4)-4 seculars =96 anys de traspàs Dels 4 anys seculars, només un és de traspàs (múltiple de 400) En el cicle dels 400 anys tenim 96 + 1 =97 anys de traspàs, i 400 - 97 =303 anys comuns. Fent el còmput en dies: 97 x 366 dies =35.502 dies 303 x 365 =110.595 dies Això fa un total de 146.097 dies en els 400 anys, de manera que la durada mitjana de l'any gregorià és de 365,2425 dies. En els 400 anys del cicle del calendari gregorià, aquests 146.097 dies, que són 20.871 * 7 dies, hi ha un nombre enter de setmanes 20.871, de manera que en cada cicle de 400 anys no sol es repeteix exactament el cicle d'anys comuns i de traspàs, sinó que el cicle setmanal també és exacte, aquesta congruència dona lloc a què prenent un grup de 400 anys seguits, el següent cicle de 400 anys és exactament igual. La primera setmana de l'any, la número 01, és la que conté el primer dijous de gener. Les setmanes d'un any van de la 01 a la 53. Mes: període de 30 o 31 dies, llevat de febrer que té 28 dies en un any comú, i 29 dies en un any de traspàs. En resum es pot afirmar que tots els anys son de traspàs si són múltiples de 4, excepte els que són múltiples de 100 que no ho són, i d'entre aquests els que són múltiples de 400 sí que ho són. Per exemple l'any 2000 fou de traspàs perquè malgrat ser múltiple de 100 ho és també de 400, però el 2100 no ho serà perquè no compleix aquesta última condició. Existeix una cançoneta que s'utilitza com a regla mnemotècnica per recordar el nombre de dies de cada mes: "Trenta dies porta novembre, amb abril, juny i setembre. Vint-i-vuit només porta un i els altres trenta-un". Una altra manera de visualitzar l'anterior mnemotècnica és com segueix: Amb el puny tancat de qualsevol mà i els artells apuntant cap al seu rostre poseu el dit índex de l'altra mà a l'artell del dit índex del seu puny, aquest artell indica "gener", desplaceu el dit índex a l'interstici entre els artells del dit índex i mig del seu puny, aquest interstici és "febrer", desplaceu l'índex al següent artell (dit mitjà) "març" i així successivament considerant cada artell i interstici fins a arribar a l'artell del dit petit "juliol", una vegada aquí torneu l'índex a l'artell del dit índex del puny "agost" i seguiu el compte novament fins a l'artell anular "desembre"; Cada mes coincident amb artell és de 31 dies i cada mes corresponent a interstici és de 30 dies a excepció de febrer. Segons aquest calendari la festa de Pasqua es fa coincidir amb la diumenge sent la primera lluna plena de la primavera. Origen de l'Era Cristiana Els romans comptaven els anys des de la fundació de Roma és a dir, ab urbe condita, abreujadament a.u.c.En l'era cristiana, amb el papa Bonifaci IV el 607, l'origen d'escala va passar a ser el naixement de Crist. Un monjo romanès Dionís l'Exigu, matemàtic, basant-se en la Bíblia i altres fonts històriques, entre els anys 526 i 530, havia datat el naixement de Crist el dia 25 de desembre de l'any 754 a.u.c. L'esmentat any va passar a ser l'any 1 A. SR., Anno Domini, any 1 del Senyor, però els anys anteriors a aquest continuaven sent anys a.u.c. Finalment en el es nomenen els anys anteriors a l'1 A. SR. com anys abans de Crist, aC., i els posteriors són anys després de Crist, dC. D'aquesta manera, és evident que no pot existir l'any 0, ja que un any comença en un moment donat (les 12 de la nit del final de l'any anterior) i acaba a les 12 de la nit del cap d'any de l'any 1. Però aquest any no pot explicar-se com 1 sinó al final, és a dir, que només pot explicar-se com 1 en el moment en què es compleix. Succeeix el mateix amb l'edat d'una persona. D'altra banda, quan comença el compte de l'era cristiana, no hi havia el concepte matemàtic de zero. Quants anys compleix un nen en néixer? Cap. Així doncs, no hem de confondre els anys, que són segments de temps de 12 mesos de durada, amb els aniversaris o aniversari, que són punts en una línia de temps i que per tant, no tenen dimensió. Aquests punts en un gràfic o línia de temps s'identifiquen amb el número de l'any anterior, no posterior. El primer any de la vida d'una persona s'identifica amb el punt 1 ubicat un any després del seu naixement. També el primer any després de Crist s'ubica entre el cap d'any de l'any -1 (menys 1) i el primer aniversari d'aquesta, dotze mesos després (en acabar el 31 de desembre, que és el començament del dia 1 de gener de l'any 1). És per això que l'any 1901 va ser el primer del i l'any 2001 va ser el primer del i, per extensió, el primer del tercer mil·lenni. Importància del calendari gregorià El problema de l'origen de la nostra era quedà resolt amb la creació d'aquest calendari: com que s'hi afirma que l'Era Cristiana començà 1582 anys abans de la seva creació, i si tots els països respecten aquesta idea, tota discussió hauria de quedar resolta; i els temes de quan va néixer Crist o el que establí Dionís l'Exigu deixen de tenir importància (almenys, des del punt de vista de la mesura del temps). La qüestió final era l'adopció d'aquest calendari i, com hem vist, tots els països del món l'han adoptat gradualment a través del temps. Aquí és on podem ressaltar el valor d'aquest instrument de mesura: si tot el món hi està d'acord, totes les discussions sobre el tema no calen. Podem viatjar a qualsevol país i, en comprar un calendari, sempre serà el calendari gregorià de l'any en curs. Podrà variar-ne la ubicació del començament i el final de setmana (diumenge o dilluns) o l'idioma, però sempre es tractarà del mateix calendari. I un instrument que només necessita una correcció d'1 dia cada 3.300 anys, aproximadament, és un extraordinari avenç que constitueix un magnífic patrimoni de la cultura occidental. Diferència entre les dates del calendari gregorià i el julià Des de la introducció del calendari gregorià, la diferència entre les dates del calendari gregorià i el julià ha anat augmentant a raó de tres dies cada quatre segles: Norma ISO Norma ISO 8601 per a l'escriptura de dates i hores. Data: és l'any, mes i dia, escrits en aquest ordre separat per un guió o no. L'any constarà de 4 xifres, i el mes i dia de dues xifres cada un -podent ser la primera un zero. Per exemple, el 2 de novembre de 2007 s'escriurà com 20071102 o bé 2007-11-02. Dia de la setmana: alternativa a l'anterior, afegeix el número corresponent a la setmana precedit de la lletra W -inicial de week, setmana, en anglès. Així, 2005-W07-5 indica el cinquè dia de la setena setmana de l'any 2005. Hora : dues xifres per a les hores, minuts i segons, en aquest ordre sent la mitjanit les 00:00:00. L'escala horària va de 0 a 24 hores. Així un quart de sis de la tarda seran les 17:15:00. Data i hora: s'indiquen la data i l'hora tal com es va explicar anteriorment, separant-les per una T -inicial de Time temps o hora, en anglès. Per exemple: dos quarts de tres de la matinada del 30 de desembre de 2005 s'indica: 2005-12-30T02:30:00'. Curiositats Santa Teresa de Jesús va morir just el 4 d'octubre del 1582, de manera que tot i ser enterrada l'endemà, oficialment es va enterrar onze'' dies després, el dia 15. Miguel de Cervantes i William Shakespeare van morir el mateix dia, el 23 d'abril del 1616... però només segons els seus respectius calendaris, ja que a Anglaterra el calendari gregorià no va entrar en vigor fins a l'any 1752, mentre que a les Espanyes era utilitzat des del 1582. Així que, segons el calendari gregorià, Shakespeare va morir el dia 3 de maig. Referències Vegeu també Astronomia Calendari Enllaços externs Article de Josep Pla sobre la Pasqua i les festes mòbils en el calendari gregorià. Calendaris


text: Pau Casals i Defilló (el Vendrell, el Baix Penedès, 29 de desembre de 1876 – San Juan, Puerto Rico, 22 d'octubre de 1973) fou un violoncel·lista, pedagog, director i compositor musical català. La seva gran contribució al món de la música va ser la innovació en la interpretació amb el violoncel que, més tard, va ser adoptada per tots els violoncel·listes del món. La seva interpretació d'El cant dels ocells ha esdevingut un símbol de pau i llibertat arreu del món, i de manera molt més significativa dins del modernisme català. Promogué fundacions per a l'impuls i la divulgació de la música. Pau Casals ha estat un dels violoncel·listes amb més talent del . Reconegut internacionalment com un dels millors intèrprets i directors d'orquestra del seu temps, continua avui dia sent una icona musical de referència. Com a violoncel·lista va aportar canvis innovadors en l'execució del violoncel, que va convertir en un gran instrument solista. Com a director i mestre, buscava igualment la profunditat expressiva, l'essència musical que ell aconseguia amb el violoncel. Fritz Kreisler el va definir com «el rei de l'arquet» i Eugene Ormandy va dir de Pau Casals: «No és solament el més gran violoncel·lista, sinó possiblement el músic viu més extraordinari del món». Biografia El primer violoncel Pau Casals va néixer el 29 de desembre de 1876 al Vendrell (Baix Penedès), fill del català Carles Casals Riba i de la porto-riquenya Pilar Defilló. Des de la infantesa va mostrar una gran sensibilitat per la música. Als cinc anys ja estudiava piano, flauta i violí gràcies al seu pare, músic, que li va transmetre els primers coneixements musicals. En aquesta edat realitzà la seva primera actuació musical, al cor de l'església del Vendrell, i als sis anys va fer la primera composició: un regal per al seu padrí el dia del seu sant. El 1883, amb l'ajut del seu pare, va compondre una partitura per a una representació dels Pastorets. L'any 1885 Casals va quedar impressionat davant l'actuació dels pallassos Los tres bemoles, un dels quals tocava còmicament una pipa enorme que tenia forma de violoncel. Aquesta actuació dels pallassos —Casals no havia vist mai un instrument de corda que es toqués en aquella posició— juntament amb el recital de violoncel que el professor Garcia de Barcelona va fer al Centre Catòlic del Vendrell, feu que Pau Casals prengués una determinació sobre la seva vocació: seria violoncel·lista. A la fi del recital del professor Garcia, va demanar als seus pares un violoncel, però no li'n van comprar, ja que tenia molts instruments. En veure la il·lusió que li feia, però, el seu padrí, Peret Barber, juntament amb el seu pare, li'n van construir un amb una carabassa, després hi posaren unes cordes i en acabar una capa de pintura. Estudis a Barcelona Matriculat a l'Escola Municipal de Música de Barcelona, s'allotjà a casa d'uns parents per tal de poder assistir amb regularitat a l'escola. Va estudiar violoncel sota la direcció de Josep Garcia i Jacot i amb Josep Rodoreda com a professor de composició. Gràcies als seus coneixements musicals previs, va aprendre amb molta rapidesa sense adaptar-se, però, a la forma convencional de tocar el violoncel, cosa que li feu desenvolupar-ne una de pròpia. L'any 1889 començà a tocar al Cafè Tost de Barcelona set dies a la setmana, tres hores cada nit, per 4 pessetes. L'any següent el propietari del Cafè Tost va introduir Casals al món musical i cultural de Barcelona. Va ser allí on el va anar a escoltar Isaac Albéniz i, davant la negativa familiar perquè viatgés amb ell a Londres, va donar a la seva mare una carta de recomanació per al comte Guillermo Morphy i Ferris, conseller privat de la reina regent Maria Cristina d'Àustria. Als 14 anys va descobrir una edició de les Sis suites per a violoncel de Johann Sebastian Bach en una llibreria de Barcelona. Bach es convertiria en el seu ídol i les seves interpretacions de les seves suites van merèixer reconeixement mundial. El 23 de febrer del 1891 participà en un concert benèfic al Teatre Novedades de Barcelona. El mateix any va conèixer el compositor Enric Granados, amb qui començà una llarga amistat. També començà a treballar a La Pajarera, un cafè situat a la plaça de Catalunya, amb actuacions cada nit formant un trio. El grup va passar a formar part de l'anomenat Sextet de la Pajarera. Madrid i París El 1893 es graduà a l'Escola Municipal de Música de Barcelona, i posteriorment va viatjar a Madrid amb la seva mare i els seus germans. El comte de Morphy es convertí en el seu tutor multidisciplinari, patró i mentor durant més de dos anys i mig. El mateix any, i fins al 1895, va rebre, per la reina Maria Cristina d'Àustria, una pensió mensual de 250 pessetes. Amb Jesús de Monasterio com a professor de música de cambra inicià la seva segona etapa de formació musical començant les classes al Conservatorio de Música y Declamación de Madrid. El 1895 va presentar-se a les proves d'accés del Conservatori de Música de Brussel·les. Un cop passades les proves, decidí no entrar a formar part d'aquest conservatori. El mateix any va partir cap a París, però al cap de pocs mesos va tornar a Barcelona. Professor i concertista El 1896 s'incorporà com a professor a l'Escola Municipal de Música de Barcelona i va ser nomenat, uns mesos més tard, professor de violoncel del Conservatori del Liceu. Va començar a efectuar concerts en petites societats de Barcelona; tocà breument amb l'Orquestra Escalas, i va ser acceptat com a violoncel·lista a la Gran Orquestra del Teatre del Liceu. L'any 1897 va coincidir a Barcelona amb Camille Saint-Saëns, i entrà a formar part del quartet de corda Crickboom. Inicià una gira per Espanya amb Enric Granados i Mathieu Crickboom, i obtingué posteriorment un regal de la reina Maria Cristina: un safir blau i un violoncel nou. Alguns dels seus alumnes van ser músics destacats com ara Juliette Alvin, Gaspar Cassadó i Moreu, Bernhard Greenhaus, Jacquelin du Pré, Alexander Schneider, Andrei Borissiak o Concepció Badia i Millàs. Gires americanes i europees Amb només vint-i-tres anys va iniciar la trajectòria internacional i va actuar com a intèrpret en els millors auditoris del món. El 1899 Casals va anar a París per invitació de la prestigiosa soprano nord-americana Emma Nevada, a qui havia conegut mitjançant el comte de Morphy. El mateix any viatjà a Londres amb Nevada i el pianista Léon Moreau: debutà el 20 de maig al Crystal Palace i actuà, el 20 d'agost, en un concert privat davant la reina Victòria I del Regne Unit. De retorn a París va fer el seu debut amb l'orquestra del cèlebre director Charles Lamoureux. A partir del 1900 s'instal·là a la ciutat de París i va començar a tocar amb el pianista Harold Bauer, amb qui va fer diversos concerts per Espanya i Holanda: l'inici d'una "associació feliç i durable" en paraules del mateix Casals. El 1901 viatjà per primera vegada als Estats Units d'Amèrica, en gira amb Emma Nevada i Léon Moreau, tenint com a agent a Raymond Duncan, germà d'Isadora Duncan. Mentre eren a San Francisco, baixant d'una escalada al Mount Tamalpais, patí un accident crític en desprendre's una roca de la muntanya i esquinçar-li la mà esquerra. Els metges van pronosticar que mai més no en recuperaria l'ús complet, però va aconseguir que tornés a funcionar normalment en quatre mesos de tractament i exercicis. Durant aquest temps, mentre els seus companys prosseguien la gira, va allotjar-se a casa de Michael Stein, germà gran de Gertrude i Leo Stein, amb els quals va mantenir una llarga amistat i freqüents contactes en les seves coincidències a París. El mateix any inicià una gira a la localitat de Worcester (Massachusetts), que durà fins a l'estiu de 1902. El 1903 inicià una gira per Amèrica del Sud, i el 1904 va fer el segon viatge als EUA i Amèrica del Sud. Com a solista efectuà diversos concerts, el més important fou el concert privat ofert el 15 de gener d'aquell any a la Casa Blanca davant el president Theodore Roosevelt. El 1905 començà una relació sentimental amb la violoncel·lista portuguesa Guilhermina Suggia, a qui ja coneixia des de l'estiu del 1898 a Porto, relació que va finalitzar el 1910. L'any 1906 va crear el Trio Cortot-Thibaud-Casals, que va debutar a la ciutat francesa de Lilla. Aquell mateix any va viatjar a Rússia per actuar a Sant Petersburg. El 20 d'octubre de 1909 va ser convidat a tocar per a la Classical Concert Society de Londres, cosa que li va permetre viatjar posteriorment fins a Anglaterra cada any per realitzar diversos concerts. El 1910 Pau Casals va debutar a Viena al Gran Saló del Musikverein, amb l'Orquestra Filharmònica de Viena; visità posteriorment Sant Petersburg, Moscou, novament Viena i, finalment, Budapest. El 1914 tornà als Estats Units i el 4 d'abril del mateix any es va casar a Nova York amb la soprano Susan Metcalfe i iniciaren una gira junts pel seu país natal. El 1916 efectuà un concert benèfic al Metropolitan Opera House per als fills d'Enric Granados. L'Orquestra Pau Casals El 1919 va tornar a Barcelona amb la idea de la creació de l'Orquestra Pau Casals, amb l'ajut del seu germà Enric Casals com a primer violí i Enric Ainaud i Sánchez com a primer violí adjunt, i el 1920, amb altres músics prestigiosos, creà lÉcole Normale de Musique de París. El 13 d'octubre del mateix any es representà el primer concert de l'Orquestra Pau Casals al Palau de la Música Catalana, i el 1922 va fer la seva primera aparició com a director a Nova York. El 1925 va crear l'Associació Obrera de Concerts, amb l'objectiu de permetre a la classe obrera gaudir de la música. Existeixen exemplars del llibre editat per Jaimes Libros en què se n'explica la història i estatuts, amb il·lustracions. Fou president de l'Associació Obrera de Concerts Joan Font Carbó en els seus inicis fins que presentà la renúncia en l'assemblea general del 15 de juliol de 1933; en aquella mateixa assemblea en fou elegit president Enric Rafel i Surell, el qual en va ser fins a la desaparició de l'entitat. Amb motiu del centenari de la mort de Ludwig van Beethoven, el 1927 efectuà diversos concerts a Viena, un any en el qual fou nomenat fill predilecte pel seu poble natal, el Vendrell. El 1928 va fer un petit viatge als Estats Units per fer l'últim concert com a solista en aquest país i el mateix any es va acabar la seva relació amb la seva esposa i se separaren definitivament. Segona República, Guerra Civil i exili En proclamar-se la Segona República espanyola el 15 d'abril del 1931, va fer un concert a Montjuïc per celebrar aquest fet. El 1933 va rebutjar la invitació d'anar a tocar amb la Filharmònica de Berlín a causa de l'arribada al poder d'Adolf Hitler i les persecucions dels nazis. Gran aficionat als castells humans, va presidir els concursos de castells de Tarragona de 1932 i 1933. El 18 de juliol de 1936, durant la realització d'un assaig, conegué la notícia de l'aixecament militar de Francisco Franco. Quan les tropes de Franco ocupen Barcelona es va veure obligat a exiliar-se. Pau Casals va tornar a París, però l'any 1940 hagué d'abandonar la ciutat a causa de l'entrada de les tropes alemanyes i juntament amb altres personatges se'n va anar a Amèrica del Nord. Segons les seves memòries, així com el que manifestà Albert E. Kahn el 1970, Casals va patir circumstàncies difícils durant els anys d'exili a Prada (fins al 1957), en part a causa de la seva voluntat de no abandonar els seus compatriotes exiliats internats en camps de concentració al sud-est de França durant la Segona Guerra mundial i sota l'ocupació nazi. Mitjançant la celebració de concerts benèfics, va mirar de donar-los suport durant i després de la guerra. També, entre el 1938 i el 1940 Casals va donar més de 140.000 francs als catalans exiliats. També va escriure centenars de cartes a persones i organitzacions internacionals, per recaptar menjar, roba i medicaments, en nom propi i com a president honorari de l'Agrupació Catalana d'Invàlids i Mutilats de Guerra Molts d'aquests donatius, els gestionava conjuntament amb dues organitzacions: Chaînes du Bonheur International i la Spanish Refugee Aid, de Nova York. L'època a França va ser un període molt productiu musicalment parlant. Destaca la que va ser la seva obra més coneguda, l'oratori El pessebre, que Pau Casals va començar a musicar el 1943 sobre un poema de Joan Alavedra. Uns anys més tard, amb l'ajuda del seu germà Enric, Pau Casals la va orquestrar i en va estrenar la versió definitiva el 17 de desembre de 1960 a Acapulco (Mèxic). Durant els deu anys següents, Pau Casals va dirigir El pessebre als Estats Units, Mèxic, Anglaterra, França, Hongria, Alemanya, Argentina, Grècia, Israel-Palestina, Suïssa, Itàlia, Puerto Rico, Veneçuela i El Salvador, entre d'altres, per passar a ser l'activitat musical més important dels seus últims anys. Prada i Puerto Rico Al final de la Segona Guerra mundial, el juny del 1945, Pau Casals va ser convidat a Anglaterra, on no havia tornat a tocar des de feia sis anys. Després d'un concert al Royal Albert Hall de Londres, va transmetre un missatge d'esperança per als compatriotes catalans des dels estudis radiofònics de la BBC i, al final, va interpretar El cant dels ocells. Els fets, però, no es van desenvolupar com Pau Casals s'havia imaginat i, al final de l'estiu del 1946, atesa la immobilitat dels països vencedors davant del règim de Franco, va decidir, en senyal de protesta, deixar de tocar públicament. Van ser uns anys de pena i de tristor que Pau Casals va viure amargament, reclòs en el seu petit refugi de Prada dedicat a la música i a l'ensenyament. No va ser fins al 1950, amb la celebració del primer Festival Bach de Prada, que Pau Casals va reaparèixer davant dels escenaris. Amb motiu de la commemoració del bicentenari de la mort de Johann Sebastian Bach, el violinista Alexander Schneider va convèncer Pau Casals de realitzar un festival musical on poguessin confluir els millors músics del moment. El primer concert del Festival Bach va tenir lloc el 2 de juny a l'església de Sant Pere de Prada. Feia cinc anys que Pau Casals no tocava en públic i ho va fer interpretant la Primera suite de Bach. El festival va ser un esdeveniment musical sense precedents. Per a molts músics joves era la primera vegada que tenien l'oportunitat de treballar conjuntament amb Casals i rebre, per part del màxim intèrpret de Bach, unes lliçons magistrals que molts d'ells mai no van oblidar. Des d'aleshores, els festivals es van celebrar cada estiu a la vila de Prada, que es convertia per uns mesos en el punt de trobada dels millors músics del món i Pau Casals acudí a quasi tots els que s'hi organitzaren. Aquell mateix any presidí a Perpinyà els Jocs Florals de la Llengua Catalana de 1950. El febrer de 1955 va ser l'última vegada que Pau Casals va trepitjar el seu país en vida, ho feia per donar sepultura a la que havia estat la seva companya, Francisca Vidal, durant molts anys, a Prada. No es van poder casar, perquè Casals no s'havia divorciat encara de Susan Metcalfe, però un sacerdot va oficiar un cert ritu de casament in articulo mortis. Al desembre del mateix any, Pau Casals va fer el seu primer viatge a Puerto Rico, país on nasqué la seva mare. Un any més tard s'instal·là a la localitat de San Juan, on l'any 1957 va patir un atac de cor durant un assaig. El 3 d'agost del 1957 Pau Casals es casà amb Marta Montáñez. Durant aquests anys, la seva activitat musical va anar molt lligada al Festival Casals de Puerto Rico, que es va gestar sota la iniciativa de l'advocat Abe Fortas i el governador de Puerto Rico, Luis Muñoz Marín. Malgrat el canvi de residència, va continuar viatjant a Europa fins al 1966, per participar anualment als Festivals de Prada i a l'Acadèmia d'Estiu de Zermatt, on va començar a fer classes magistrals el 1952. Un home de pau Va iniciar durant aquests anys una croada personal per la lluita per la pau i la llibertat, dirigint El pessebre arreu del món i participant en nombroses classes magistrals, entre les quals cal destacar les de Berkeley, a Califòrnia (1962), i les de Marlboro a Vermont (1962 – 1973). El 1958 va fer un concert i el «missatge de pau» que Pau Casals havia gravat uns dies abans a Ginebra fou retransmès a més de 40 països. També aquell any fou proposat com a candidat pel Premi Nobel de la Pau. El 1961 va ser convidat pel president John Fitzgerald Kennedy a fer un concert a la Casa Blanca i, dos anys més tard, el mateix president dels Estats Units, li concedí la Medalla de la Llibertat. El 1971 va compondre l'Himne a les Nacions Unides, que dirigí el 24 d'octubre d'aquell any en un concert a la mateixa seu de les Nacions Unides, i on el secretari general de les Nacions Unides U Thant li lliurà la Medalla de la Pau. Fou en aquesta ocasió que va pronunciar la frase What is more, I am a Catalan. Al llarg de la vida, Pau Casals va lluitar constantment per la pau, la justícia i la llibertat. Des dels inicis va rebutjar tocar en països on no es respectessin els principis democràtics i els últims anys es va manifestar en contra de nombroses guerres i l'ús de les armes nuclears. Pau Casals va patir el 1973 un atac de cor irreversible, a Puerto Rico. Va morir a San Juan de Puerto Rico el 22 d'octubre de 1973. L'any 1979, d'acord amb el desig de retornar a la seva terra natal el dia que es restablís la democràcia, va ser traslladat a Catalunya, on reposa avui al cementiri del Vendrell. Aquell any li fou concedida, a títol pòstum, la Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya. Obra Entre les contribucions més importants de Pau Casals destaca haver canviat la tècnica de la interpretació del violoncel, buscant moviments allunyats de la tècnica de l'època. Va recompondre, interpretar i enregistrar les Suites per a violoncel sol de Johann Sebastian Bach. Pau Casals va enregistrar més de 50 obres entre el 1915 i el 1924 amb la discogràfica Columbia. Va fer també de professor i compositor, amb obres que han esdevingut un cant de pau, com l'oratori anomenat El pessebre (1960), instrumentat pel seu germà Enric. A més de l'Himne de les Nacions Unides (1971), ha compost peces vocals (O vos ommes, Nigra sum) o sardanes (Sant Martí del Canigó i Els reis màgics, per a 32 violoncels). En paraules de la seva vídua, Marta Casals Istomin: "Al llarg de la seva vida musical, Pau Casals va sentir la necessitat de compondre i, malgrat les seves múltiples activitats, va trobar el temps per escriure la seva música". A partir de l'any 2010, Editorial de Música Boileau va emprendre la publicació de tota aquesta producció (llevat d'El pessebre, ja editat) dirigida per Marta Casals Istomin i amb la col·laboració del musicòleg Xosé Aviñoa i de la Fundació Pau Casals. S'han comptabilitzat un centenar d'obres de tot tipus de gèneres que Casals va escriure al llarg de tota la seva vida. Discografia representativa 1926-1928: Casals, Jacques Thibaud i Alfred Cortot -els primers trios de Schubert, Schumann i Mendelssohn: Arxiduc de Beethoven, el trio en sol major de Haydn i les Variacions Kakadu de Beethoven (enregistrat a Londres) 1929: Brahms: Doble concert amb Cortot i Thibaud, realització de Casals, orquestra pròpia 1929: Concerts per a violoncel i orquestra de Dvorak i Brahms 1929: Beethoven: Simfonia núm. 4 (enregistrat a Barcelona) 1930: Beethoven: Sonata per a violoncel op. 69, amb Otto Schulhof 1936-1939: Bach:Suites per a violoncel 1936: Beethoven: Sonata per a violoncel op. 102 núm. 1, i Brahms: Sonata per a violoncel, op. 99, tots dos amb Mieczysław Horszowski 1936: Boccherini: Concert per a violoncel en si bemoll, i Bruch: Kol Nidrei - Simfònica de Londres dirigida per Landon Ronald 1937: Dvořák: Concert per a violoncel - Filharmònica Txeca dirigida per George Szell 1939: Beethoven: Sonates per a violoncel núm. 1, 2 i 5, amb Mieczysław Horszowski 1945: Elgar i Haydn: Concerts per a violoncel - BBC Symphony dirigida per Sir Adrian Boult 1950: Primer enregistament del Festival de Prada, incloent-hi: Bach: Sonates per viola de gamba, BWV 1027-1029, amb Paul Baumgartner Schumann: Fünf Stücke im Volkston, amb Leopold Mannes Schumann: Concert per a violoncel, Casals al violoncel 1951: Al Festival de Perpinyà, incloent-hi: Beethoven: Sonata per a violoncel op. 5 Núm. 2, i tres sèries de variacions, amb Rudolf Serkin Beethoven: Trios, op. 1 núm. 2, op. 70 núm. 2, op. 97, i l'op. 11 transcripció; també Schubert: Trio núm. 1, D.898, totes amb Alexander Schneider i Eugene Istomin 1952: a Prada, incloent-hi: Brahms: Trio op. 8, amb Isaac Stern i Myra Hess Brahms: Trio op. 87, amb José Szigeti i Myra Hess Schumann: Trio op. 63, i Schubert: Trio núm. 2, D.929, tots dos amb Alexander Schneider i Horszowski Mieczysław Schubert: Quintet en do major, amb Isaac Stern, Alexander Schneider, Milton Katims i Paul Tortelier Brahms: Sextet núm. 1, de nou amb Stern, Schneider, i Katims, a més de Milton Thomas i Madeline Foley 1953: a Prada, incloent-hi: Beethoven: Sonates per a violoncel núm. 1, 3, 4, i 5, amb Rudolf Serkin Beethoven: Trios Op. 1 núm. 1, i Op. 70 núm. 1, amb José Fuchs i Eugene Istomin Schumann: Concert per a violoncel in la menor, op. 129, amb Eugene Ormandy dirigint l'orquestra Festival 1954: a Prada (totes les presentacions en viu), incloent-hi: Beethoven: Sonata per a violoncel núm. 5, i op. 66 Variacions, amb Mieczysław Horszowski Beethoven: Trios Op. 70 núm. 1, i Op. 121 bis, amb Szymon Goldberg i Rudolf Serkin 1955: a Prada (totes les presentacions en viu), incloent-hi: Brahms: Trios Nos 1-3, amb Yehudi Menuhin i Eugene Istomin Brahms: Trio per a clarinet Op. 114, amb el clarinetista David Oppenheim i Eugene Istomin Beethoven: Trio op. 70 Núm. 2, amb Szymon Goldberg i Rudolf Serkin 1956: a Prada (totes les presentacions en viu), incloent-hi: Bach: Sonata BWV 1027 per a viola de gamba, amb Mieczysław Horszowski Schumann: Trio núm. 2, amb Yehudi Menuhin i Horszowski Mieczysław Schumann: Trio núm. 3, amb Sándor Végh i Rudolf Serkin 1958: En Beethoven-Haus a Bonn (totes les presentacions en viu), incloent-hi: Beethoven: Sonata op. 5 núm. 1, amb Wilhelm Kempff Beethoven: Sonates op. 5 núm. 2, Op. Cit. 102 núm. 2, i l'Op. 17 per a trompa, transcripció, amb Mieczysław Horszowski Beethoven: Trios Op. 1 núm. 3, i Op. 97, amb Sándor Végh i Horszowski Mieczysław Beethoven: Trio op. 70 núm. 1, amb Sándor Végh i Karl Engel 1959: a Prada (totes les presentacions en viu), incloent-hi: Haydn: Simfonia de l'adéu (núm. 45) i Mozart: Simfonia de Linz (núm. 36) Beethoven: Trio op. 1 núm. 3, amb Yehudi i Hephzibah Menuhin Schubert: Quintet de cordes, amb la Budapest Quartet String 1961: Mendelssohn: Piano Trio núm. 1 amb Alexander Schneider i Mieczysław Horszowski (gravat en viu 13 novembre 1961 a la Casa Blanca) 1963: Beethoven: Vuitena simfonia 1963: Mendelssohn: Quarta simfonia, a Marlboro 1964-65: Bach: Concerts de Brandenburg, a Marlboro 1966: Bach: Suites per a orquestra, a Marlboro 1969: Beethoven: Simfonies primera, segona, quarta, sexta (Pastoral), i la Setena 1974: El pessebre, oratori Composicions A banda de les composicions originals, Pau Casals va fer també estesa difusió de la cançó tradicional popular catalana El cant dels ocells que va versionar per a violoncel i orquestra de corda, violoncel i piano, orquestra de violoncels i soprano amb cor mixt. Llegat Festivals Cada any se celebren en el seu honor diversos festivals de música: Des del 1953 se celebra a San Juan de Puerto Rico el "Festival Casals de Puerto Rico", durant l'hivern. A Prada, localitat on va residir durant uns anys, també s'organitza cada estiu un Festival Internacional de Música amb el seu nom. Al Vendrell, se celebra des de l'any 1981 el Festival Internacional de Música Pau Casals durant els mesos de juliol i agost. Espais Casals Hall de Tòquio (Kazarusu Hōru, en japonès) Museu Pau Casals (el Vendrell) Museu Pablo Casals (Puerto Rico) Monument a Pau Casals (Barcelona) Premis El 2017 la Generalitat de Catalunya va crear el Premi Pau Casals per distingir les personalitats rellevants de l'àmbit cultural català que hagin contribuït decisivament a la projecció exterior de la cultura. Premis i reconeixements 14 de febrer de 1895 - Caballero de la Real Orden de Isabel la Católica 1902 - Gran Cruz de Caballero de la Real Orden de Carlos III 1926 - Fill predilecte del Vendrell 1945 - Ciutadà d'Honor de Perpinyà 1963 - Medalla de la Llibertat dels Estats Units 1971 - Medalla de la Pau, Nacions Unides 1979 - Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya (pòstuma) 1989 - Premi Grammy per tota la seva carrera (pòstum) Segons la base de dades obertes de noms de carrers de 2021, hi ha uns 400 carrers o places a Catalunya dedicades a Pau Casals. Fons personal El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya. El fons conté la documentació generada i aplegada per Pau Casals. Consta de documentació personal (documents identificatius, acadèmics, referits a l'administració del patrimoni, agendes i diaris personals) i documentació familiar (inclou documents de diferents familiars de Pau Casals, entre la qual destaca la de la seva mare, Pilar Defilló i la del seu germà Enric Casals). La documentació produïda en funció de la seva activitat professional com a músic sobresurt tant pel seu volum com pel seu contingut, hi trobem documents sobre concerts i festivals de Pau Casals i d'altres músics, de l'Orquestra Pau Casals i de l'Associació Obrera de Concerts, obra creativa i aliena, amb un ampli repertori de partitures (manuscrites i editades i amb anotacions personals). Del conjunt del fons sobresurt la correspondència, que recull l'àmplia gamma de relacions que Pau Casals va mantenir en els diversos àmbits de la cultura, la política i la societat coetànies. La documentació sobre la seva activitat associativa i política, relacionada, d'una banda, amb diverses institucions culturals i, d'altra banda, amb la Generalitat republicana, amb l'exili, amb diversos partits polítics, i amb l'ajut als refugiats polítics i les víctimes de la Guerra Civil. Pel que fa a l'activitat de representació del músic, el fons documenta actes protocol·laris (viatges i visites) en què va participar Pau Casals, però sobretot la seva projecció pública, que demostren els nombrosos homenatges, commemoracions, distincions, premis, entrevistes, obsequis, dedicatòries i invitacions, com també l'abundosa documentació bibliogràfica. I finalment, els recursos d'informació del fons, classificats com a obra aliena, dossiers temàtics, monografies, publicacions periòdiques, documentació impresa i reculls de premsa. El fons conté un dels testimonis més emblemàtics, la seva intervenció davant l'Assemblea General de les Nacions Unides, el 24 d'octubre de 1971, on va rebre la Medalla de la Pau, i va parlar al món del seu país interpretant El cant dels ocells. Col·lecció d'art Casals s'afeccionà a les arts plàstiques des de força jove, i especialment durant el decenni dels vint i dels trenta anà reunint una important col·lecció d'art, en què hi havia regals d'artistes amics, però sobretot peces que ell adquiria a les galeries d'art i antiquaris de Barcelona (Sala Parés, Galeries Laietanes, Joan Merli, Syra, etc.). Especialment hi ha en la seva col·lecció peces d'artistes dels segles XIX i XX, com els pintors Ramon Martí i Alsina, Francesc Torrescassana, Francesc Gimeno, Eugène Carrière, Darío de Regoyos, Ramon Casas, Joaquim Mir, Ramon Pichot, Ignacio Zuloaga, Lluïsa Vidal -que esdevindria cunyada seva-, Pere Creixams, Josep Mompou, Rafael Benet, Alfred Sisquella, Pere Elias i Sindreu o Josep Amat, i escultors com Josep Llimona i Josep Clarà -als que va fer encàrrecs monumentals específics-, Agustí Querol, Marià Benlliure, Josep Dunyach o Joan Rebull. Una part de la seva col·lecció estava dedicada a l'art d'una altra època i hi destaca una magnífica figura de santa del cercle de Francisco de Zurbarán, i un important conjunt mural de Francesc Pla "el Vigatà". Amb l'exili la col·lecció s'estroncà, i tant a Prada com a Puerto Rico les adquisicions noves que feia foren menys premeditades. El conjunt pot admirar-se a la Vil·la Museu Pau Casals de Sant Salvador del Vendrell, que ell condicionà amb gran cura perquè esdevingués el seu sancta santorum'' i que no pogué continuar a causa dels esdeveniments polítics. Referències Bibliografia Vegeu també L'asteroide (39549) Casals li fou dedicat el 1992. C-32, autopista Pau Casals. Quartet Casals. Un poema a l'exili. El pessebre de Pau Casals i Joan Alavedra. Enllaços externs Fundació i Museu Pau Casals Vídeo del discurs pronunciat per Pau Casals a la seu de l'ONU el 24 d'octubre de 1971 publicat a YouTube. El cant dels ocells, vídeo publicat a YouTube. Vídeo en anglès de l'exili de Pau Casals a Prada. Inclou gravació Suite n.1 J.S.Bach a Sant Miquel de Cuixà. Durada 26 minuts, publicat en YouTube i en Vimeo. Fons Pau Casals a l'Arxiu Nacional de Catalunya.


text: El calendari (del llatí calenda) és una taula d'ordenació temporal per a l'organització de les activitats d'una societat. També és el sistema de divisió del temps. Origen etimològic La paraula calendari prové del llatí calendarium, que era el llibre de comptes en què els prestadors anotaven els noms dels seus deutors i les sumes que devien. L'interès de les sumes deixades es pagava en el Calendae de cada mes, i d'aquí el mot Calendarium. El començament de l'any en l'era romana era març, i es va anomenar d'aquesta manera en honor a Mart, déu de la guerra; abril va ser anomenat per Aperire, en llatí 'obrir', la qual cosa significava el renaixement de la primavera; maig, en honor a Maia, la dea de la primavera; juny, en honor a Juno, esposa de Júpiter i dea del matrimoni. Després, en els anys de Juli Cèsar, Quinctilis es va canviar per juliol en el seu honor, i una mica més tard, en els anys de l'emperador August, es va canviar Sextilis per agost. Els mesos de gener i febrer, com s'explica més endavant, es van afegir després. Febrer va ser anomenat així en honor de Februa, el festival de la purificació, i gener per Janus, déu de les portes. Història El primer any de l'era romana, denominat lany de Ròmul, consistia en deu o dotze mesos, segons la bibliografia que se citi. Censorí, Plutarc i altres manifestaven que al principi l'any tenia dotze mesos, però ha de donar-se més crèdit a Fulvi Nobílior, Marc Terenci Varró, Ovidi, Aule Gel·li, Macrobi, Gai Juli Solí, Servi i altres, que mantenien que el primer any romà tenia tan sols deu mesos. El principi de l'any romà no era gener, com és en l'actualitat, sinó març, i arribava fins a desembre. Això és confirmat pel fet de l'encesa del foc sagrat al temple de Vesta, el primer dia de l'any, el primer de març. Els deu mesos del calendari eren anomenats Martius, Aprilis, Maius, Iunius, Quinctilis, Sextilis, September, October, Nouember, December. La durada dels mesos era de trenta-un dies per a quatre d'ells (Martius, Maius, Quinctilis i October) i trenta dies per als altres, de tal manera que la durada en dies dels mesos era successivament: 31, 30; 31, 30; 31, 30, 30; 31, 30, 30; i la durada total de l'any era de 304 dies. Més tard, es va instaurar l'any de Numa, amb dotze mesos i 355 dies. Aquest any va ser creat al voltant del 700 aC pel segon rei de Roma, Numa Pompili. Censorí (c20) conta que a l'any de Ròmul se li van afegir cinquanta-un dies: "es va treure un dia a cada un dels mesos buits abans esmentats, que llavors, sumats, feien 57 dies, dels quals es van formar dos mesos, Ianuarius, amb 29, i Februarius, amb 28 dies. Així, tots els mesos eren d'aquesta manera plens, i contenien un nombre senar de dies, llevat de Februarius, que era l'únic buit, i per això considerat més desafortunat que la resta." L'any va quedar de la següent manera: Martius, 31 dies; Aprilis, 29; Maius, 31; Iunius, 29; Quinctilis, 31; Sextilis, 29; September, 29; October, 31; Nouember, 29; December, 29; Ianuarius, 29; i Februarius, 28. Encara d'aquesta manera l'any quedava curt onze dies respecte a l'any solar, per la qual cosa Numa Pompili va ordenar que s'afegís un mes cada dos anys de 22 dies en el segon i sisè anys, i de 23 dies el quart i el vuitè, fent un cicle de vuit anys. El mes intercalar era anomenat Mercedonius. L'any romà estava basat en els cicles lunars i, segons Livi, la relació amb els anys solars es donava cada 19 anys. Aquest cicle va ser introduït el 432 aC i, encara que aquest coneixement mancava d'ús popular, era utilitzat pels pontífexs per als cultes dels déus. El 45 aC Juli Cèsar va encarregar a l'astrònom alexandrí Sosígenes l'elaboració del seu calendari. Aquest va fixar la durada de l'any en 365 dies i sis hores, càlcul sorprenentment exacte donats els rudimentaris instruments de l'època, ja que el seu marge d'error era només d'11 minuts i 9 segons a l'any, és a dir, menys d'un segon per dia, però, a fi d'evitar complicacions, es va prendre de 365 dies de durada, afegint deu dies l'any de 355 dies. Censorí va escriure el següent text sobre això: "La confusió va ser al final portada tan lluny que Cèsar, el Pontifex Maximus, en el seu tercer consolat, amb Lèpid com a col·lega, va inserir entre novembre i desembre dos mesos intercalars de 67 dies, havent rebut ja el mes de febrer una intercalació de 23 dies, i va fer així que l'any complet consistís en 445 dies. Alhora va proveir contra una repetició d'errors similars en renunciar al mes intercalar, i en adaptar l'any al curs solar. Per això, als 355 dies de l'any prèviament existent, va afegir-hi deu dies, que va distribuir entre els set mesos que en tenien 29, de tal manera que el gener, Sextilis i el desembre en van rebre dos cada un, i els altres només un; i aquests dies addicionals els va col·locar al final de cada mes, sens dubte amb el desig de no moure els diversos festivals d'aquelles posicions en cada un dels mesos que durant tant de temps havien ocupat. Així, en el present calendari, encara que hi ha set mesos de 31 dies, els quatre mesos que originàriament en tenien aquest nombre encara són distingibles pel fet de tenir els seus nonas el cinquè dia del mes. Finalment, en consideració del quart de dia que ell creia que completava l'any, va establir la regla que, al final de cada quatre anys, un únic dia havia de ser intercalat on el mes havia estat anteriorment inserit, això és, immediatament després dels Terminalia; aquell dia s'anomena ara Bisextum." Bissextum ve de bis-sisè. El 24 de febrer era anomenat pels romans "davant de diem sextum Kalendas Martias"; en els anys de traspàs, el dia 25 era anomenat ante diem bis sextum com en els anys normals. Juli Cèsar va afegir un dia al juliol, mes del seu naixement, per engrandir-se. August va fer el mateix amb l'agost, ja que ell no anava a ser menys que el seu antecessor. Ambdós dies van ser retirats del febrer, que va passar a tenir-ne 28. Davant de la disminució d'aquest mes respecte als altres, el dia afegit dels anys de traspàs se li va concedir a ell. La imperfecció del calendari julià va donar peu que l'any 1582 el papa Gregori XIII encarregués a l'astrònom i matemàtic italià Luigi Lilio i al jesuïta alemany Christopher Clavius la reforma que donaria vida al nou calendari anomenat calendari gregorià. Aquesta reforma va tenir dos aspectes principals. D'una part, ja que l'equinocci de primavera s'havia avançat 10 dies, se'n suprimiren aquests per ajustar el cicle de les estacions. Aquest ajust es va dur a terme el dijous 4 d'octubre de 1582, i l'endemà es va considerar divendres 15 d'octubre. A més, per aconseguir que aquest resultat pogués mantenir-se en el futur, s'acordà que els anys de traspàs les dues últimes xifres dels quals fossin zeros no fossin de traspàs, excepte si les seves dues primeres eren divisibles per quatre. Així, doncs, dels anys 1600, 1700, 1800, 1900 i 2000, que al calendari julià són de traspàs, en el gregorià ho són només el 1600 i el 2000, de manera que cada quatre segles queden suprimits tres dies. Aquest calendari va ser a poc a poc assumit per tots els països i és el majoritàriament utilitzat avui en tot el món. Actualment el desfasament que es produeix és d'aproximadament 3 dies cada 10.000 anys, ja que l'any gregorià resulta més llarg que el tròpic. En l'actualitat coexisteixen uns quaranta calendaris, que no tenen res a veure els uns amb els altres. Mesurar el temps ha estat sempre una de les nostres passions i els nostres errors ens han fet festejar l'arribada de la primavera en ple hivern. Tipus de calendaris Els calendaris poden ser, prenent una base astronòmica: Calendari solar: si es fonamenta en la duració del cicle que descriu la Terra al voltant del Sol (uns 365 dies), com per exemple, el calendari egipci. Calendari lunar: si es basa en el curs dels cicles lunars (354 dies repartits en 12 mesos), com per exemple, el calendari musulmà. Calendari lunisolar: si la duració total és la d'un calendari solar, però els seus mesos segueixen les fases de la Lluna, com per exemple, el calendari hebreu. El fet que es basen en el cicle solar o el lunar està condicionat pel tipus de vida de la cultura que crea el calendari. Així, les de calendari solar solen ser cultures agrícoles i les del lunar, nòmades. Calendaris actuals Calendari budista: s'empra a Cambodja, Laos, Tailàndia i Birmània i comença amb el naixement de Buda l'any 543 aC. La majoria dels budistes celebren l'arribada del nou any el 3 de febrer; els tibetans ho celebren el 18 de febrer i alguns esperen fins i tot al 2 d'abril. El naixement i mort de Buda, d'altra banda, no sofreix variacions i s'han establert les dates del 15 de febrer i el 13 de maig, respectivament. Calendari xinès: és un lunisolar, a diferència del calendari gregorià, que és solar. Avui dia a la Xina s'utilitza el calendari gregorià, però encara s'empra el xinès per a marcar vacances tradicionals (com l'Any Nou xinès o el festival Duan Wu), en l'astrologia, o per a triar la data més propícia per a un casament. Com que cada mes segueix un cicle de la Lluna, també s'utilitza per determinar les seves fases. A la Xina, el calendari tradicional es coneix com el "calendari agrícola" (農曆 nónglì, 农历), mentre que el calendari gregorià es coneix com a "calendari estàndard" (公曆 gōnglì, 公历), o "calendari occidental" (西曆 xīlì, 西历). Un altre nom per al calendari xinès és el "calendari Ying" (陰曆 yīnlì, 阴历), per la referència a l'aspecte lunar del calendari, mentre que el calendari gregorià és el "calendari Yang" (陽曆 yánglì, 阳历) per la referència a les seves propietats solars. Calendari gregorià: és el calendari establert pel papa Gregori XIII, a instàncies de Giraldi. És vigent des de 1582 i prové del calendari julià. Precisament aquell any, el papa ordenà que s'eliminessin 10 dies del calendari (el 4 d'octubre va ser seguit pel 15 d'octubre), per tal de compensar l'avançament de l'arribada de la primavera provocada pel fet que el calendari julià, vigent fins aleshores, no compensava correctament la precessió dels equinoccis. En el calendari gregorià s'alternen els anys comuns, de 365 dies, i els de traspàs (també anomenats bixestos o bissextils), de 366, en cicles de 400 anys (que acaben els anys múltiples de 400): en cada cicle hi ha 303 anys comuns i 97 de traspàs. Per tal de distribuir-los uniformement, s'esdevenen períodes de tres anys comuns seguits d'un únic de traspàs, excepte tres períodes de set anys comuns consecutius seguits d'un de traspàs, que es fan coincidir amb tres dels quatre tombants de segle que té el cicle gregorià: concretament aquells en què el número del segle que acaba no és múltiple de 4 (per tant, en el darrer cicle, del 1601 al 2000, van ser els períodes 1697-1703, 1797-1803 i 1897-1903. Calendari hebreu o calendari jueu: és un calendari lunisolar, és a dir, que es basa tant en el cicle de la Terra al voltant de Sol (any), com en el de la Lluna al voltant de la Terra (mes). La versió actual, per la qual es regeixen les festivitats jueves, fou conclusa pel savi Hil·lel II als voltants de l'any 359, com a reforma del calendari hebreu antic, però no fou aplicada en la pràctica, com a mínim, fins al . Aquest calendari es basa en un complex algorisme que permet predir les dates exactes de la lluna nova, així com les diferents estacions de l'any, basant-se en càlculs matemàtics i astronòmics, i prescindint de les observacions empíriques que foren vàlides fins aleshores. En la seva concepció complexa, tant solar com lunar, el calendari hebreu s'assembla al calendari xinès, sense que es tingui constància de cap influència que hagi tingut l'un sobre l'altre; de la mateixa manera, també hi ha semblances amb el calendari emprat pels pobles de la península Aràbiga fins a l'aparició de l'islam al de l'era cristiana. En canvi, es distingeix del calendari gregorià, d'ampli ús universal, perquè està basat exclusivament en el cicle solar anual, i també del calendari musulmà, que és exclusivament lunar. Calendari hindú: aquest terme és confús, ja que es refereix al conjunt de calendaris regionals de l'Índia, que es comporten de diferents maneres, així com al calendari nacional indi. Poden ser "astronòmics", de tal manera que l'observació efectiva dels esdeveniments astronòmics determinen el començament dels anys i els mesos. Així, el nombre de dies per mes i any pot variar, no és un calendari prèviament fixat o planejat: el cel, les observacions astronòmiques són el calendari, però això és perfectament exacte. Poden ser solars, fonamentats en el moviment del Sol; Poden ser lunars, fonamentats en el moviment de la Lluna; però com això provoca una incongruència amb el moviment solar (com succeeix en el calendari musulmà), els calendaris lunars són més exactament lunisolars, perquè també es considera el moviment solar i s'intenta seguir-lo de la manera més fidel possible. Poden ser "calculats" (com el calendari gregorià, per exemple), de tal manera que el número de mes, el nombre de dies del mes, etc., són sempre els mateixos, determinats per regles, mitjançant les quals s'intenta que donin resultat conforme al moviment real de les estacions, el Sol i els astres. Calendari musulmà: és un calendari lunar. Es basa en cicles lunars de 30 anys (360 llunacions, de tradició sumèria). Els 30 anys del cicle es divideixen en 19 anys de 354 dies i 11 anys de 355 dies. Els anys de 354 dies s'anomenen anys simples i es divideixen en sis mesos de 30 dies i altres sis mesos de 29 dies. Els anys de 355 dies s'anomenen intercalars i es divideixen en set mesos de 30 dies i altres cinc de 29 dies. Anys i mesos van alternant-se. És a dir, cada 33 anys musulmans equivalen a 32 anys cristians. Les intercalacions es fan afegint un dia al final del mes de dhu-l-hijja en els anys 2n, 5è, 7è, 10è, 13è, 16è, 18è, 21è, 24è, 26è i 29è de cada cicle de 30 anys. Calendari persa o calendari iranià: és un calendari solar en què l'any comença el 21 de març. El març del 2002 va començar l'any 1381 del calendari persa. Aquest calendari fou adoptat el 1925 i es considera més precís que el calendari gregorià atès que en el gregorià hi ha un error d'un dia cada 3.320 anys, mentre que en el persa el mateix error apareixeria cada 3,8 milions d'anys. El calendari persa té sis mesos amb 31 dies, els cinc mesos següents amb 30 dies i l'últim amb 29 o 30 dies segons sigui de traspàs o no. L'any comença en novruz, que coincideix amb el 21 de març del calendari gregorià. L'1 de gener del 2000 del calendari gregorià és l'11 de dej de 1378 del calendari persa. Calendaris obsolets Calendari egipci: sorgeix a començaments del tercer mil·lenni abans de Crist i és el primer calendari solar conegut de la història. Estava en ple ús en temps de Shepseskaf, el faraó de la dinastia IV. En els texts de les piràmides ja s'esmenta l'existència dels dies epagòmens. El Papir de Rhind és el primer text egipci que esmenta els 365 dies de l'any. Calendari àtic: en vigor a Atenes en l'antiguitat clàssica, és el més conegut dels calendaris grecs. És de tipus lunisolar. L'any atenès es componia de 12 mesos lunars. Al principi, cada mes tenia 30 dies. En conseqüència, es va fer un ajust amb el cicle lunar, alternant un mes de 29 dies i un de 30 dies. Això dona un any de 354 dies, és a dir, 11 dies menys en relació amb l'any solar. Per remeiar-ho es va intercalar un tretzè mes de 30 dies després de cada segon any lunar, allò que s'anomena un cicle «trierètic». A cada any de 13 mesos se l'anomena «embolístic», nom que rep precisament del mes que és afegit (mes embolístic). Calendari hel·lènic: designa els diferents calendaris utilitzats durant l'era clàssica grega, dels quals el calendari àtic és el més conegut. Calendari irlandès. Calendari romà: el primitiu calendari de Roma fixava la durada dels mesos en 29 dies, 12 hores i 44 minuts, amb mesos lunars de 29 o 30 dies. El mes era la fracció major, i el dia la menor, encara que després es va dividir en hores. Els romans consideraven que el dia s'iniciava a mitjanit. En establir-se l'any (de annus = 'anell'), li van fixar una durada de 10 mesos, però més tard, per influència grega, es va passar a l'any de 12 mesos, amb 368 dies i 3⁄4 d'un altre. Calendari julià: es pren com a inici de l'any l'1 de gener, en lloc del tradicional 1 de març. Consta de 365 dies dividits en 12 mesos, excepte els anys bixestos, que tenen 366 dies, i afegeixen un dia addicional al mes de febrer. El calendari julià inclou com a bixestos tots els quarts anys, inclusivament els seculars. Amb aquest calendari es comet un error de 7,5 dies cada mil anys. Vas ser creat per Sosígenes d'Alexandria; tenia coneixement de la reforma que li van fer al calendari egipci en el congrés de Cànope feia 2 segles i va assessorar Juli Cèsar per a adaptar aquesta reforma de Cànope al calendari romà i implantar-la com un nou calendari. Aquesta adaptació datava les estacions i les festes romanes corresponents concordant amb el moment astronòmic en què succeïen. El nou calendari es va implantar en el 46 aC amb el nom de julius i molt després de juliol, en honor a Juli Cesar. Únicament en aquest any, es van comptar 445 dies en comptes dels 365 normals per a corregir els desfasaments del calendari anterior, i s'anomena any de la confusió. Per això, es van agregar dos mesos entre novembre i desembre, un de 33 dies i un altre de 34, a més del mes intercalar al febrer. Calendari asteca: va ser utilitzat per aquest poble i altres cultures americanes en dues versions, una de religiosa i una altra de civil, per mesurar el pas del temps per a l'agricultura i les festivitats. Sembla que el primer mes corresponia a una data entre febrer i març. Quan els dos calendaris acabaven el mateix dia, cada 52 anys, es canviava d'era (l'equivalent al segle) i se celebrava amb una gran festa del foc. Aquest segle es combinava també amb un cicle de Venus, anomenat vellesa. Calendari maia: la base d'aquest calendari, segons alguns, prové de cultures més antigues com l'olmeca; per a d'altres l'origen és propi de la civilització maia; no existeix una documentació al respecte. Donat que és similar al calendari mexicà es considera una evidència que en tota Mesoamèrica utilitzaven el mateix sistema de calendari. El calendari maia consisteix en dos diferents comptes de temps que transcorren simultàniament: el sagrat, Tzolkin o Bucxok, de 260 dies, el civil, Haab, de 365 dies i el compte llarg. El calendari maia és cíclic, perquè es repeteix cada 52 anys maies. En el compte llarg, el temps de còmput comença el 0.0.0.0.0 4 ahau 8 cumkú 13 d'agost del segle XXXII aC, i segons les presumptes profecies maies, i particularment la setena, indica que la data 13.0.0.0.0 4 ahau 3 kankin, és a dir, el 21 de desembre de 2012 dC, donarà lloc a un cicle nou. Calendari republicà francès (1792 - 1806): va ser un calendari utilitzat durant la Revolució Francesa, que fou instaurat per un decret de la Convenció Nacional amb el qual s'abolia l'«era vulgar» per als usos civils i es definia el 22 de setembre de 1792 com el primer dia de l'«era dels francesos». El disseny mirava d'adaptar el calendari al sistema decimal i eliminar-ne les referències de caràcter religiós. Calendari revolucionari soviètic (1-X-1929 - 1940): a partir del dia 1 d'octubre de 1929, es va començar a usar una versió més racionalitzada del calendari. En aquesta versió, tots els mesos tenien 30 dies, i els 5 dies restants, s'afegien entre mitjanes, sense pertànyer a cap mes ni a cap setmana. Calendari suec (1-III-1700 - 30-II-1711): fou utilitzat a Suècia des de l'1 de març de 1700 fins al 30 de febrer de 1712 i equivalia al calendari julià, però amb un dia de diferència. El novembre de 1699 es va decidir que Suècia començaria a adoptar el nou calendari gregorià a partir de 1700. Propostes de reforma del calendari Des de temps antics, la vida de les societats s'ha organitzat bàsicament a l'entorn de dos cicles temporals. Un d'ells és l'any, la durada del qual és d'aproximadament 365 dies i ve donada per l'astronomia, i l'altre, més breu, és el cicle de set dies o setmana, en la durada del qual, malgrat ser prou més arbitrari, estan d'acord les cultures més rellevants del món contemporani. Dos altres cicles també utilitzats en les cultures d'avui en dia, encara que de menor importància, són el mes o llunació i l'estació o trimestre. A causa del fet que el nombre de dies de l'any varia entre 365 i 366, i que cap d'aquestes dues quantitats no és múltiple de set, la disposició dels dies en el calendari varia any rere any. Tècnicament, el nostre calendari gregorià és un cicle, ordenat d'una manera particular, de 14 calendaris diferents. Aquest fet, juntament amb l'arbitrària durada dels mesos (de 28 a 31 dies), ha fet que des del s'alcessin diverses veus proposant-ne la reforma. Deixant-ne de banda les que pretenien variar la durada de les setmanes, aquestes reformes poden classificar-se atenent la resposta a tres qüestions: A. Què fer amb el dia sobrant (o dos dies, en cas d'any de traspàs) 1) La solució més natural, i la que consideraven les dues grans propostes de reforma del (el calendari mundial i el calendari fix internacional), és afegir el dia o dies sobrants com un dia a part de la setmana, això és, sense ser un dilluns ni un dimarts ni un diumenge. Això generalment es fa després de finalitzar el darrer mes i el dia de traspàs s'afegeix a vegades a meitat d'any. Aquesta solució va topar amb l'oposició de les diferents religions, que veurien interromput d'aquesta manera el mil·lenari cicle de les setmanes, i feren fracassar les propostes de reforma de mitjans del . 2) D'igual manera que les gairebé sis hores sobrants de cada any es van guardant per afegir un dia més cada quatre anys, es poden guardar trenta hores, és a dir, un dia i quart, i afegir una setmana extra cada cinc o sis anys. Aquesta opció té com a desavantatge que les dates en les quals ocorren els equinoccis i solsticis sofreixen una variació major d'any en any. No obstant això, és la solució adoptada per alguns calendaris que combinen any i setmana, com el calendari litúrgic cristià o el calendari de la ISO8061. B. Com agrupar les 52 setmanes de què consta el "cos" de l'any Seria convenient que la subdivisió de l'any en mesos i trimestres complís tres característiques: que cada mes contingués un nombre enter de setmanes, que cada estació o quart d'any contingués un nombre enter de mesos i que cada mes tingui el mateix nombre de dies o gairebé el mateix. Tanmateix, no és possible construir un calendari amb aquestes tres característiques simultàniament, i cal renunciar-ne a alguna: 1) Si renunciem que el mes tingui un nombre enter de setmanes, podem dividir l'any en quatre trimestres de 91 dies, és a dir, tretze setmanes, i cada un d'aquests trimestres en tres mesos de 31, 30 i 30 dies. Aquesta és la idea principal del calendari mundial i és la que suposa un canvi menor respecte del nostre calendari actual. 2) Si renunciem que cada estació tingui un nombre enter de mesos, és a dir, que el nombre de mesos sigui múltiple de quatre, podem construir un calendari amb 13 mesos de 4 setmanes cada un, és a dir, 28 dies. Aquesta solució és la base del calendari fix internacional i va ser proposada ja a mitjan per Auguste Comte. És l'única en la qual tots els mesos tenen idèntica estructura. Sobre el nom que rebria el nou mes i el lloc de l'any on s'intercalaria n'hi ha una ampli ventall de propostes: "Lluna" o "Sol" intercalat entre juny i juliol, "Colom" intercalat entre novembre i desembre, o recuperar el Mercedoni romà entre febrer i març. 3) Si renunciem que tots els mesos tinguin una durada igual o almenys aproximada, en podem dividir l'any en quatre trimestres de tretze setmanes, i cada un d'aquests trimestres en tres mesos de 4 o 5 setmanes cada un, és a dir, 28 o 35 dies. C. La setmana (i per tant, l'any) comença per diumenge o per dilluns Encara que aquesta qüestió és de molta menor rellevància que les anteriors, no està exempta de controvèrsia. En la majoria de països europeus i en la ISO8061 es considera com primer dia el dilluns. Per als Estats Units i per a les religions cristiana i jueva, el primer dia és diumenge. En aquesta taula es resumeixen moltes de les propostes de reforma del calendari: Altres propostes de reforma no afecten l'estructura de l'any sinó el seu còmput, com per exemple el calendari holocè. Resum dels principals calendaris Referències Bibliografia Cherpillod, André. La kalendaro tra la tempo, tra la spaco. Courgenard: La Blanchetière, 2002 (esperanto), 204 pp. amb Calculador online Vegeu també Anno Mundi''. Estació de l'any. Temps astronòmic. Astronomia. Festes laborals. Podeu fer un repàs a la història visitant les dates històriques ordenades segons els dies de l'any o ordenades cronològicament al llarg de la història'''.