El darrer dijous varem celebrar els 25 anys de trajectòria de l'AIJEC (Associació de Joves Empresaris de Catalunya), amb la presència dels Prínceps d'Asturies i de Girona (Els Princeps d'Espanya, en definitiva). Celebrar el 25 aniversari d'una organització a la que un hi pertany des de fa 21 anys, és tot un orgull. Veure que aquesta entitat ha aportat molts valors i molt valor a la nostra societat promovent, defensant i potenciant la figura dels joves empresaris, és una gran satisfacció. I comptar amb les màximes autoritats del país per a celebrar-ho, és una cirereta magnífica pel pastís. Van acompanyar-nos, a part del Príncep Felip i la Princesa Leticia, el President de la Generalitat de Catalunya, el Conseller d'Ocupació, el Conseller de Cultura, l'Alcalde de Barcelona, el President de la CEOE, el President de la Cambra de Comerç de Barcelona, el President de Foment del Treball, i el Secretari d'Estat de Comerç. Una presència de luxe que suposa un gran reconeixement a la nostra associació, i a tots els presidents, membres de la junta i socis en general, que han treballat de valent durant tant de temps. Un exemple de que la societat civil pot aportar molt a la resta de la comunitat, sigui a través de les seves il·lusions, aficions o professions. La presència i suport dels prínceps pot ser un tema opinable per a molta gent de Catalunya. Uns hi estaran radicalment a favor; uns altres totalment en contra; i forces, entre els que m'incloc, hi veuran moltes coses positives (sobre tot per la difusió i categoria de l'acte), però també manifestaran certs dubtes sobre la conveniència o no d'estar tant propers als valors i objectius que representen. Però sigui com sigui, la veritat és que aquests paios es van mostrar absolutament professionals, respectuosos i simpàtics; i van generar una expectativa i una atracció d'autoritats i mitjans de comunicació, sense precedents a la història de la nostra associació. Jo m'ho vaig passar de conya, i justament en el moment de les salutacions personalitzades amb els membres de la junta i ex-presidents d'AIJEC (Jo soc el president de la secció AIJEC PLUS, dels socis de més de 40 anys), em vaig liar en una conversa súper catxonda amb la Princesa Leticia, que va generar força expectació entre els assistents: Ella em va preguntar força per les meves aventures, i al veure tot el què feia, i adonar-se'n de que, necessàriament, havia d'estar força temps a l'any fora de casa, em va preguntar si tenia fills. Llavors, al dir-li que en tenia tres, de 7,9 i 11 anys, em va dir literalment que "Tu tienes un morro que te lo pisas"... i evidentment, això va fer que comencés un rifi-rafe de bromes i comentaris entre ella i jo, que ens va fer riure a tots. Això si, li vaig haver de presentar a la meva dona, perquè ella es pensava que jo era un matxista egoista, i ella una Santa amargada... Llavors, la Maria i jo, li varem deixar clar que tot son estils de vida, que no hi ha cap formula fixa per assolir la felicitat a la parella, i que el què importa és el resultat i el grau de complicitat, suport i amor entre els dos. I estar un temps fora cada any és, evidentment, un petit sacrifici, però que ben gestionat, té moltes avantatges també i pot fer (com penso que és en el nostre cas), que la unió sigui molt més forta que no pas estant-nos avorrint junts els 365 dies a l'Any, essent, com som, persones inquietes i vitals... A veure si la Leticia encara es voldrà escapar de tant en quant de la gàbia d'or on viu, i desitjarà dedicar temps a viure intensament llocs i emocions intenses amb absoluta llibertat. Jo, evidentment, li donaria tota la meva energia i suport moral... que la vida és molt interessant com per viure-la sempre de manera totalment previsible i organitzada, caratxo! Tags: aijec, prínceps


Martí avisa que no esperaran indefinidament a Ld'A per signar el pacte d'Estat sobre l'acord amb la UE - FÒRUM.ad Martí avisa que no esperaran indefinidament a Ld’A per signar el pacte d’Estat sobre l’acord amb la UE On: 22/12/15 15:01 El cap de Govern, Toni Martí, ha defensat, aquest dimarts durant l’esmorzar de Nadal que ha ofert als mitjans de comunicació, la negociació de l’acord d’associació amb la Unió Europea assegurant que “o mirem d’assolir l’acord o trigarem molts anys a tornar a tenir un nou mandat de la UE”. En aquest sentit, considera molt important assolir un pacte d’Estat entre totes les forces polítiques, i per aquest motiu ha agraït la predisposició del PS i d’SDP. Pel que fa a Liberals d’Andorra, considera que és molt important que s’adhereixi al pacte i ha fixat la segona quinzena de gener com a data raonable per tenir un “pronunciament clar” de la formació. “Tots desitgem que Ld’A s’hi sumi, ara bé, el que no podrem és esperar indefinidament que s’acabin pronunciant”, i ha afegit que “si no el tenim, el que no farem és negar la possibilitat als demés de col·laborar”. Pel que fa a les negociacions, el ministre d’Afers Exteriors, Gilbert Saboya, ha explicat que en aquests moments estan a l’espera d’un segon esborrany de la part de marc institucional, i que estan acabant la fase d’intercanvis tècnics pel que fa a la primera llibertat que s’ha abordat, la lliure circulació de mercaderies. El cap de Govern, Toni Martí, ha centrat bona part de l’acte d’aquest dimarts a defensar la importància de l’acord d’associació amb la Unió Europea, destacant que “sinó aprofitem aquest mandat històric de la UE trigarem anys a tornar a tenir una altra oportunitat”. En aquest sentit, ha avisat a Liberals d’Andorra que no esperaran indefinidament el seu posicionament, i ha afegit que “no vull pensar que hi ha ganes de dilatar el procés”, però ha recordat que la formació liberal ha dit en reiterades ocasions que volien aturar la negociació fins a la resolució de l’afer BPA. En aquest sentit, el ministre d’Afers Exteriors, Gilbert Saboya, ha remarcat que “no hi ha una dicotomia entre resoldre la crisi de BPA i tirar endavant l’acord, sinó que tot forma part d’un mateix camí”. Saboya ha explicat en quin punt es troben les negociacions, tant pel que fa al marc institucional com en la negociació de les quatre llibertats. En el primer cas, que és la part més política, el ministre ha indicat que van rebre un primer esborrany a l’estiu, es va fer una reunió a finals d’octubre entre totes les parts, i s’espera que al febrer es pugui disposar d’una nova versió del document que inclogui les aportacions dels tres països. Per part d’Andorra, les aportacions han anat destinades a disposar d’un marc el més participatiu possible que asseguri que els països estaran assabentats de les noves directives que es vagin aprovant. Pel que fa a la negociació de les quatre llibertats, s’ha començat per la lliure circulació de mercaderies, sobre la qual ja s’han fet dues sessions de treball amb presència de representants de tots els ministeris implicats. Està prevista una altra sessió tècnica a principis d’any i s’espera que després d’aquesta fase d’intercanvis tècnics es pugui ja començar la fase de negociació amb un primer esborrany. Saboya creu que les negociacions de la resta de llibertats es poden allargar tot l’any 2016 i 2017, i ha volgut deixar clar, tenint en compte que volen comptar amb les aportacions de tots els sectors econòmics implicats i també de les forces polítiques a través del pacte d’Estat, que es treballa sobre la premissa que “res no està tancat fins que tota la negociació està tancada”. Previous Post: Cinca acusa els accionistes majoritaris de BPA d’atacar el país per defensar els seus interessos personals Next Post: Cal Tavi ven un dècim d’un cinquè premi de la Loteria de Nadal


Treballem per a la conservació de la cultura gallega, sobretot la part artística musical en la que s'ofereixen classes de ball tradicional, gaita, percussió i cant. Treballem per l’atenció de les persones amb Intel·ligència Límit (IL) i discapacitat intel·lectual lleugera, mitjançant la prestació de serveis per cobrir les seves necessitats a nivell social, laboral i formatiu, amb l'objectiu de millorar la seva qualitat de vida. Ader - Associació de Malalts del Ronyó L ́objectiu principal de la nostra associació benèfica, és la defensa dels drets, la rehabilitació i millora de la qualitat de vida del col.lectiu de malalts que pateixen insuficiència renal crònica i que reben tractament de diàlisi o bé estan trasplantats de ronyó. Apropem el món de l'astronomia a la ciutadania, alhora que fomentem l'interès pràctic i teòric per aquesta fascinant ciència. Som una entitat que té com a missió educar a infants i joves a través de l'educació per l'acció amb la finalitat de millorar l'entorn social que ens envolta, treballant valors com l'esforç, el treball en equip, l'esperit crític o la cultura catalana. Fomentar la cohesió social i el benestar, la salut a través de la musicoteràpia, dansateràpia i artteràpia. Promoure l'art com un instrument necessari per al canvi social. Fomentar i promoure valors com: honestedat, sensibilitat, gratitud, humilitat, respecte, responsabilitat, Som una organització d'àmbit internacional, sense ànim de lucre, creada el 1991 i declarada d'utilitat pública. Es constitueix amb el propòsit de fomentar la solidaritat a través de projectes de cooperació al desenvolupament entre Europa i Amèrica, així com programes socials. APV Mas Guinardó / Escola de dansa Mas Guinardó Entitat sociocultural, l'objectiu principal és la difusió l'ensenyament i la diversió, fomentant els valors ètics, participatius i de cohesió social. Arsgames és una entitat internacional sense ànim de lucre, que promou i gestiona projectes de caràcter cultural vinculats als videojocs i les noves tecnologies. Treballem a partir de tres àrees d'acció transversal: recerca científica, pedagogia i formació, participació ciutadana. Produccions i processos artístics per a la transformació individual i col·lectiva. Cooperativa d'iniciativa social. Entitat gestora del Pla Comunitari del Poble-sec (Barcelona). ASAFHE Associació d'afectats pels virus de l'herpes


febrer | 2011 | Llibertat de Punts El President, en un Air Force One Artur Mas va viatjar en classe turista en l’avió que el va traslladar a Madrid per a la reunió amb Zapatero. I així ha anunciat que ho farà, mentre sigui president, en els trajectes de menys de 3 hores. També ha anat en alguna ocasió a dinar amb els seus col·laboradors en un restaurant de menjar ràpid. Em sembla una decisió important la de voler donar exemple amb el fons i les formes abans del pla global imminent que s’està preparant en tots els fronts per combatre la crisi. D’entrada, l’exemple és elogiant. Però per altra part, també em sembla necessari que el President viatgi com mereix i tingui els privilegis que hauria de tenir com a màxim representat de Catalunya. Tant de bo pogués fer-ho en un Air Force One! I tenir un dinar-reunió com cal i amb bones estovalles! O si cal, els presidents de Catalunya haurien de residir en una casa a la zona alta de Barcelona i la tenir la vida que requereix el càrrec. Malgrat la crisi i la retallada funcionarial, Artur Mas s’hauria de permetre aquestes comoditats sense que ningú posés en dubte la seva integritat ni una voluntat d’ostentació. O a partir d’ara només ho podran fer els grans executius, banquers o magnats? I al mateix temps, tan de bo Catalunya es pogués comparar a les grans nacions del món en la categoria de la logística al servei dels Cap d’Estat. Voldria dir que hem arribat molt més lluny que considerar-nos legalment una comunitat més de l’Estat espanyol dins el marc ja caducat del “café para todos”. Burton G. Malkiel: “Els estats comptables d’una empresa es poden comparar a un biquini: el que revelen és interessant, però el que amaguen és vital.” Aquesta entrada s'ha publicat en Catalunya, Política i s'ha etiquetat amb Artur Mas, Austeritat, Crisi, Generalitat, Pla anticrisi el 10 febrer 2011 per Eduard Batlle. Han de ser rendibles els parcs científics? Trobada entre Pere Condom, director del Parc Científic i Tecnològic de la UdG, i Alícia Romero, presidenta del TecnoCampus de Mataró. Un bon moment per analitzar la situació d’aquests centres, compartir sinèrgies i valorar com afronten la crisi en plena època on en els despatxos de poder es debat a fons sobre la sostenibilitat dels sectors que configueren l’economica del país. Dirigents amb les tisores en mà per retallar despeses i alhora pendents de les rebaixes via Madrid i Brussel·les. Panorama inevitable. I després de reflexionar sobre l’estat del parcs, els interrogants girarien sobre si han de ser viables i quins límits o autocontrols s’haurien d’establir. Han de ser els motors i pols d’atracció que s’espera d’ells a qualsevol preu? En la situació actual, ens podem permetre el luxe que suposin una gran despesa financera? Cal exigir que tinguin una economia autosuficient? Podria, per exemple, Figueres tenir un nou parc dins l’escenari català? I quin rol hi han de tenir els governants? Com a país, Catalunya necessita liderar aquesta nova revolució TIC al sud de la Mediterrània amb un conjunt de parcs que concentrin recerca, investigació, emprenedoria, innovació i coneixement. I aquests complexs han de ser motors de canvi cap a la nova economia, encara que la seva raó de ser inicial no hauria de ser l’especulació urbanística. Els parcs, de moment, han anat progressant ràpid en funció de la bonança econòmica i, ara, van resistint la crisi però amb la necessitat de potents inversions de diners públics per proure’n la gestió, les instal·lacions i la millora. El debat és interessant, tant com les perspectives que poden oferir per afrontar el futur d’aquest ampli sector que determinarà el pes de les nova societat del coneixement, amb la connexió universitats, emprenedoria, empresa i territori. El temps en dictaminarà la seva eficiència a base de resultats. I encara que calgui apostar-hi fermament, el país no hauria de generar una bombolla irreal. Paul Samelson: “L’economia mai ha estat una ciència, i ho és encara menys ara que fa uns anys” Aquesta entrada s'ha publicat en Catalunya, TIC i s'ha etiquetat amb Girona, Mataro, Parc UdG, Parcs Científics, TecnoCampus el 4 febrer 2011 per Eduard Batlle.


Invisibles i racialitzades – [ GERMINAL ] Invisibles i racialitzades On 18 Març, 2021 24 Març, 2021 Per Jordi Ortiz i Lombardía Des de l’any 2009, SOS Racisme publica l’informe “L’Estat del Racisme a Catalunya“, un document d’anàlisi i denúncia anual sobre les diverses causes, manifestacions i situacions de racisme qüotidianes al nostre país. La d’enguany, que tot just s’acaba de presentar, és la dotzena edició i mostra les dades de 2020 recollides pel seu Servei d’Atenció i Denúncia (SAiD) al llarg de tot l’any. La intenció de l’informe és compartir-les per aportar una eina de denúncia útil per a tots els col·lectius, les entitats i les persones que lluiten a diari contra el racisme. Click sobre la portada per descarregar l’informe SOS RACISME 2020 Tres temes marquen aquesta memòria de 2020: la manera com la pandèmia ha repercutit en les formes del racisme estructural, la violència contra les persones racialitzades per part de les forces i cossos de seguretat de l’Estat, i la discriminació racial en el context de la greu crisi habitacional actual. La primera conclusió de l’informe és que malgrat la situació tan extraordinària provocada per la Covid-19, les situacions de racisme han continuat arribant al SAiD, que en tot l’any va atendre 590 persones. Aquest servei va identificar 182 casos que s’afegeixen als 172 d’anys anteriors, encara oberts i pendents de resolució. Segons expliquen els professionals i voluntaris de SOS Racisme, l’excepcionalitat del confinament ha dificultat, encara més, la seva capacitat d’actuació. Asseguren haver detectat un major grau d’impunitat. El percentatge de situacions no denunciades ha augmentat significativament, del 32% al 46%. Això evidencia un recel cap al sistema que genera desmotivació i desconfiança en relació a la utilitat de la denúncia. Quan, a més a més, el racisme se suma a un conjunt de situacions complexes, com per exemple, la manca de documentació, la precarietat laboral i els problemes d’habitatge o de salut -situacions agreujades per la pandèmia- s’incrementen les dificultats per localitzar la persona denunciant a fi d’iniciar qualsevol procediment. S’estima que el 27% de les situacions no denunciades responen a aquesta casuística. Un percentatge molt més elevat que en anys anteriors, conseqüència directa d’una crisi sanitària que ha agreujat la vulnerabilitat i les desigualtats de les persones racialitzades. En els casos nous atesos, el 47% de persones estan regularitzades i el 36% tenen nacionalitat espanyola. Només un 5% es troben en situació irregular, fet que sembla indicar que l’estabilitat administrativa facilita la denúncia, i que no s’estan identificant moltes situacions precisament entre col·lectius i grups més exposats a patir-les.


Syrtaki bei Nikos Schopfloch Alemanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Lehengütingen 7, Schopfloch, Schopfloch, Alemanya, 91626 - Veure al mapa Per als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Dinkelsbuhl, Syrtaki bei Nikos és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Les instal.lacions i els serveis que proveeix Syrtaki bei Nikos asseguren una estada plaentera als seus clients. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos restaurant. L'ambient de Syrtaki bei Nikos es reflexa en cada habitació. calefacció, aparell de televisió són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Syrtaki bei Nikos la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Dinkelsbuhl. Tots els tipus de viatgers (44) Parelles (10) Viatgers en solitari (25) Famílies amb infants petits (1) Famílies amb infants grans (1) Grups (8) Allotjaments a Schopfloch


Com a casa, res!: d’octubre 2019 Quant de temps sense passar per aquí i publicar!!! no tinc excusa! només és una cosa... mandra de posar-me davant l'ordinador... Molts em dieu que publiqui, que continueu entrant al blog i mireu receptes.. us ho agraeixo mooolt! per a tots vosaltres va aquesta entrada, un pastís de merenga i crema de llimona excel·lent!!! boníssim!!! no podia deixar de posar-vos-el, i també, egoistament, tenir-lo jo per a repetir.lo en qualsevol ocasió... Bé, aquest pastís li vaig fer a la meva filla gran, a la Laura, que fa poc va ser el seu aniversari. Ens va agradar molt! La recepta és de la gran Donna Hay, que m'encanta! PASTIS DE MERENGA I CREMA DE LLIMONA (Lemon meringue pie) 300 g de farina de tot ús 2 cullerades soperes d'aigua molt freda 220 g de sucre fi (normal) 225 g de clares d'ou 330 g de sucre fi 1 i 1/2 culleradeta de cinagre de vi blanc Primer que res prepararem la base de la tartaleta. Barregem en el robot que tinguem, jo KitchenAid i amb la pala, la farina amb la mantega i el sucre llustre, barregem fins a tenir una textura de molles de pa. Sense parar la màquina afegim un rovell d'ou i dos cullerades d'aigua freda, barregem bé fins a tenir una massa homogènia. Aboquem la massa en el taulell enfarinat i li donem forma de bola, , la posem entre dos papers sulforat, de forn, i l'estirem donant.li forma de disc, el reservarem a la nevera durant 1 hora. Mentrestant farem la crema de llimona. En un bol barregem els dos ous, els dos rovells, 2ls 220 g de sucre, la pell de llimona ratllada i el suc de llimona. Coem aquesta barreja a foc lent durant dos minuts, remenant de tant en tant. Abaixem el foc i hi afegim 150 g de mantega en tres cops, quan s'hagi fos afegin la següent i coem durant 4 o 6 minutrrs, fins a que esoeseixi, i la crema veiem que queda enganxada a la cullera. Retirem del foc i colem la crema en un bol, deixem que es refredi una mica i la tapem amb film a pél, toca a tocar de la crema, deixem que refredi i la reservem a la nevera. Ara toca coure la tartaleta, agafem un motlle de 22 cm de diàmetre, i folrem amb el disc de massa, si veiem que està massa freda la massa, deixem que agafi una mica de temperatura per a poder-la treballar bé perquè elmotlle quedi ben cobert, és una massa que si es trenca podem tornar a fer que quedi bé. Pungem amb una forquilla i refrigerem 30 minuts més. Coem la base se la tartaleta, posem sobre la base un paper sulforat, de forn, a sobre posem cigrons crus, arros..., per a que faci pes i la massa no pugi. Coem la base durant 15 minuts, retirem el paper i cigrons i tornem a coure durant 15 minuts més. Traiem del forn i deixem refredar completament en el motlle. Per a fer la merenga En el bol del robot posem les clares i a velocitat alta batem firns a tenior les clares suaus, afegim el sucre poc a poc, batent per a que es desfaci abans no en posem més, quan hem acabat netegem bé les parets del bol i betem durant 10 o 15 minuts, fins que quedi una barreja espesa i brillant. A contionuació barregem la maicena amb el vinagre per a que es desfaci, ho afegim ales clares muntades i barrgem bé per a que s'integri, ja tenim la merenga a punt!! Desemotllem la tartaleta, jo vaig desfer xocolata 50% i vaig pintar tota la base, aixi s'evita que la crema estovi la base. Omplim amb la crema de llimona, amb l'espàtula la posem ben repartida, per sobre posem la merenga, sense massa miraments, que quedi una mica tal com cau... si teniu bufador cremeu una miica per sobre, per a donar contrast de color, sinó al gratinador un parell de minuts... I després de la feinada... un pstís per a xupar-vos els dits!!! · Aquesta base poden tenir-la com a referent per a fer qualsevol tipus de tartaleta, farcir-la amb el que vulgueu, crema de xocolata, melmelada... queda molt b ́ñe i és molt bona de menjar! · El motlle si és desmotllable millor, només us cal fer que el lateral tingui uns 2cm d'alçada, un cop tingueu la massa en el motlle podeu tallar-ho bé amb un ganibet.


Etiquetes: Universitat Autònoma de Barcelona Jornada Com formar ciutadans crítics? Alfabetització informacional i mediàtica. Col·legi de Periodistes de Catalunya; Institut de la Comunicació, Universitat Autònoma de Barcelona. Recull de la Jornada sobre Alfabetització Informacional i Mediàtica per una Ciutadania Crítica. Conté reflexions globals, conferències, ponències i estudis de cas. Etiquetes: alfabetització informacional, Col·legi de Periodistes de Catalunya, InCom, Universitat Autònoma de Barcelona


Paisatge o paisatgisme | Bonart Paisatge o paisatgisme roger subirà (*) Darrerament he tingut l’oportunitat de conèixer per raons de feina les sis o set persones que més han treballat, a casa nostra, pel reconeixement de tot allò que avui incloem sota la denominació de paisatge o paisatgisme. Malgrat que les converses se centraven al voltant de la situació dels estudis de paisatge, tots coincidiren a fer una reflexió o un diagnòstic general. Sense entrar en detalls, s’observava un consens al voltant de tres idees: ens hi hem posat tard però aprenem ràpidament. Estem en un nivell acceptablement bo respecte dels països de referència; encara queda, malgrat tot, feina per fer. La paraula paisatge ha crescut i ha esdevingut paraigua de moltes altres coses que hi troben aixopluc, no forçosament coincidents per a tothom. L’atenció, la sensibilitat, el consens en definitiva, al voltant de la seva importància creixen en un àmbit social i polític. Si ens centrem en l’anàlisi d’aquest endarreriment, aquesta vocació tardana que en tants camps és intrínseca als nostres condicionats històrics –l’endarreriment endèmic fruit d’haver de resoldre tard coses que d’altres ja tenen coll avall– s’ajunta, en aquest cas, amb una opinió que és també coincident, segurament cabdal en aquesta discussió: el nostre no és un país amb una gran tradició de jardineria. Pot ser una afirmació una mica contundent però estaríem d’acord que, si féssim un retrat típic del català mitjà en la seva activitat dominical, no el situaríem retallant boixos o cultivant tulipes. Potser és perquè tenim un país amb mar, amb paisatges de marcada personalitat i gran variabilitat, d’una natura amable i d’una escala propera i acollidora. Potser fins i tot caldria matisar-ho perquè el cert és que, en la nostra tradició històrica i geogràfica, el jardí té un sentit productiu i també, per què no, vinculat al lleure. Convindríem segur que la imatge del català tenint cura de l’hort, en el seu temps de lleure, funcionaria força millor; i l’hort, recordem-ho, és també un jardí. Aquest fet, a més, connecta perfectament amb la sensibilitat actual: la tradició ens situa, aquest cop, clarament en sintonia amb la modernitat. Segurament s’hi sumen altres raons; en tot cas, el que és ben cert és que això ens allunya de països de gran tradició i estima envers la jardineria ornamental, com ara Holanda, França i, per descomptat, Anglaterra. Això no vol dir que, malgrat tot, les flors no tinguin un paper i un llenguatge propi en la nostra cultura. Les flors són benvinguda i comiat, ens acompanyen en el naixement, la unió i el dol. Un vestit ben llampant de flors fa festa i fa diumenge; les flors són coprotagonistes de la nostra festa més sentida, Sant Jordi. I aquí com arreu, les flors són senyal d’amor i representen la passió i el desig. Si mirem als països on la tradició de cultivar un jardí ornamental té més arrelament, veiem com el naixement de la sensibilitat actual envers tot allò que anomenem paisatge troba, precisament en aquesta tradició, un terreny òptim per abonar. Recordem que l’escola que ha estat referència del paisatgisme europeu és l’Escola de Versalles, vinculada per nom i per posició geogràfica a la gran tradició del jardí francès. A casa nostra, en canvi, el paisatgisme contemporani –aquest que arrenca emparant-se estèticament en el land art dels 70 i que va creixent fins a esdevenir una forma pròpia dels nostres temps d’entendre les relacions entre les societats i els territoris– neix orfe i podríem dir que, en certa mesura, és l’arquitectura la que l’adopta. Aquest fet és d’una importància cabdal. En la concepció dels nostres espais públics és l’arquitectura la que ordena i el verd el que acompanya. M’explicaré: en els nostres parcs, places –deixem a consideració del lector incloure, o no, la polèmica de les places dures en aquesta guerra– el verd no acostuma a tenir un paper estructurador de l’espai. Dit d’una altra manera, el projecte es pot donar per acabat sense que els elements vegetals arribin a la seva plenitud. Aquest fet, al meu entendre, no és en absolut fruit d’un menyspreu. Sí que és, en canvi, una manera de fer que ens diferencia d’altres tradicions europees i que és, en gran mesura, fruit d’aquest matrimoni de conveniència entre arquitectura i paisatge que es dóna singularment aquí. La construcció amb materials clàssics de construcció, el treball topogràfic, el paviment... són eines de construcció del paisatge, aquí ho tenim clar, i segurament hem confiat més en aquestes que en el paper del verd com a estructurador dels espais, malgrat que aquest hi sigui ben present; el cert és que aquesta manera de fer ha donat magnífics exemples que han merescut atenció internacional. Serveixi com a exemple el Jardí Botànic de Barcelona, de l’arquitecte Carles Ferrater, on la pròpia construcció de la falda de la muntanya amb un treball topogràfic que accentua la seva geometria, molt treballada amb uns plans verticals d’acer, hi crea unes feixes que són suport i pedestal dels elements vegetals. No es pot dir que en aquesta obra el verd no rebi l’atenció que es mereix, però alhora l’arquitectura –entesa com a construcció dura– hi té el paper protagonista. És un magnífic exemple d’aquesta associació. El Temps de Flors de Girona és la raó que en última instància motiva aquesta reflexió i és també un exemple claríssim d’aquesta simbiosi. Sempre ha representat una expressió radical d’aquesta manera d’entendre la intervenció en el paisatge que hi aplica tot el coneixement i el pensament de l’arquitectura com a disciplina que ordena i estructura l’espai; sent l’espai la primera eina de treball. És també innegable que els arquitectes s’han fet seva aquesta festa gironina i han estat els seus grans entusiastes com a garants també d’aquesta tradició i aquesta forma de fer. Les intervencions florals que hi veiem sovint són radicalment arquitectòniques o podríem dir que en aquesta simbiosi de jardineria i arquitectura que és, per definició, el Temps de Flors, l’arquitectura sempre hi surt una mica guanyadora. Si ens fixem, per exemple, en com les intervencions juguen amb els espais arquitectònics i l’interpreten (més enllà d’entendre’ls com un espai d’acollida sense interacció), i també en la claríssima concepció i pensament espacial de les pròpies intervencions florals; en la quantitat d’intervencions que interpreten, o fins i tot elideixen, la pròpia presència física de la flor (a través de cites, metàfores....); o en l’aparició de preocupacions corporatives com ara el reciclatge i la sostenibilitat. Temps de Flors és fruit i termòmetre privilegiat de la nostra manera d’entendre la intervenció en el paisatge, i hem de reconèixer als arquitectes haver assumit amb entusiasme aquest paper protagonista. Però és ben cert que els temps estan canviant, no entrarem aquí a enumerar la gran quantitat de senyals que anuncien la irrupció d’una nova sensibilitat. Serveixi només com a exemple el projecte guanyador de la que ha de ser la gran referència urbanística de Barcelona els pròxims anys, el primer gran projecte ciutadà del segle XXI. El projecte Canòpia urbana, de l’arquitecta catalana Anna Coello de Llobet i Agence TER, presenta una plaça, o parc, de les Glòries on els elements naturals són els únics protagonistes. L’arquitectura hi és ben present, parla de plans, de cobertes, de camins, d’espais; però en aquest cas els elements de construcció durs que abans comentàvem hi han desaparegut absolutament. Ja no parla només de verd. Parla de natura en un sentit ampli. És un projecte d’arquitectura que inclou la fauna com a element de treball. Una aposta d’una gran valentia per la seva radicalitat, i que ha tingut una magnífica acollida. Veurem com els pròxims mesos altres pobles i ciutats anunciaran projectes que aposten de manera radical per la renaturalització de les nostres ciutats, per atorgar a la natura una presència en la nostra vida quotidiana, en formes que segurament ara encara no podem ni imaginar. Estic ben segur que el Girona. Temps de Flors, que se celebrarà del 10 al 18 de maig del 2014, en serà un laboratori privilegiat. A la imatge, Girona. Temps de Flors 2014. Etiquetes: Agence TER · Anna Coello de Llobet · Girona Temps de Flors · Plaça de les Glòries


lunes, 27 septiembre 2021 - 17:48 h El recinte del Poble Espanyol ofereix un muntatge amb les més conegudes festes d’Espanya Pep Mir | 17/08/2018 Projecte audiovisual en què es recullen imatges i informació sobre sis de les més importants celebracions populars de l’Estat La festa característica de Menorca, el jaleo, forma ja part de la proposta turística que presenta als seus 1,3 milions de visitants anuals el recinte del Poble Espanyol de Barcelona. Aquest espai de la zona de Montjuïc, que reprodueix indrets i costums d’altres racons d’Espanya a més de diverses activitats i exposicions, presenta en aquests moments un projecte audiovisual en què es recullen imatges i informació sobre sis de les més importants celebracions populars de l’Estat. Una d’elles és el jaleo menorquí. Segons expliquen des de Poble Espanyol, la iniciativa, que es presenta sota el títol de «Fiesta: the soul of Spain», transmet «les emocions d’aquesta tradició», amb un muntatge que «transporta els visitants a l’ambient dels carrers menorquins durant la celebració del jaleo». No hi falten esments al cavall, el fabioler, els caixers i cavallers i altres elements tradicionals. El format és un mapping indoor permanent de set metres d’alçada a les instal·lacions del Poble Espanyol. El jaleo comparteix espai amb festes tradicionals espanyoles tan reconegudes com ara els Sanfermines de Pamplona, la Patum de Berga, la Tomatina de Buñol, els castells característics d’arreu de Catalunya i la Setmana Santa com es viu a Andalusia. Des de Poble Espanyol expliquen que el mapping s’ha elaborat amb material de tecnologia capdavantera que ha permès captar els moments més singulars de cada celebració.


Presentació – SOM CALDES El grup de persones que formem SOM Caldes – Poble actiu ens definim com: Un grup transversal de gent de Caldes amb ganes de canviar moltes coses i fer de la nostra vila un lloc millor. Volem sumar idees per fer de Caldes un municipi de tots i per tots, orgullós del seu patrimoni i de la seva identitat. Per aconseguir-ho, pensem que s’ha de tenir una visió global del poble, un projecte de futur a llarg termini que sigui realista i que ofereixi solucions i oportunitats al dia a dia de les persones. Volem establir uns fonaments sòlids i una base àmplia que ens permetin assolir projectes transformadors treballant des dels petits canvis. SOM REPÚBLICA, SOM NATURA, SOM PARTICIPACIÓ, SOM IGUALTAT, SOM CULTURA, SOM HISTÒRIA, SOM FUTUR, SOM CALDES. Dues idees principals d’entendre el poble i la gestió municipal: Un Caldes per les persones. Un Caldes orgullós del seu patrimoni i de la seva identitat. I per aconseguir-ho hi ha uns aspectes de caire general que han de tenir en compte TOTHOM: Igualtat dels ciutadans (tant de gènere com de condició social i cultural). Protecció del patrimoni i del medi ambient. Ens emboliquem amb aquest projecte perquè creiem que hi ha una manera diferent de fer política, política per al gent del carrer i feta per aquesta mateixa gent, per tant, molt allunyada de paternalismes i tecnicismes. Els grans objectius i les grans obres són importants però no ens han de tapar el dia a dia. Queda molt bé poder vendre grans projectes però l’important per a les persones és que la seva vida vagui millorant de mica en mica i en tots els aspectes. Cal garantir que tots els caldencs tinguin les mateixes oportunitats i els mateixos drets i deures. S’ha de ser ben conscient que no és el mateix viure en les urbanitzacions o en el casc urbà, en la urbanització tens uns avantatges (espai i tranquil·litat) i uns inconvenients (comunicació) que és impossible voler igualar amb els del nucli però, tot i així, els drets i els deures han de ser els mateixos, sobretot pel que fa a la gestió de l’urbanisme i els serveis. Per tant, un dels principals objectius ha de ser aconseguir que la qualificació de totes les urbanitzacions siguin de casc urbà i que les normes urbanístiques es segueixin amb el mateix zel a tot arreu. Som Caldes – Poble actiu com a grup ha estat treballant tot aquest temps desenvolupant el nostre projecte, i de mica en mica hem anat discutint les diferents problemàtiques del municipi per tal de tenir clar que compartim un mateix anàlisi i objectius. La idea és que, a partir d’aquesta base, crear grups de treball oberts a tothom que si vulgui afegir per a configurar un projecte engrescador amb la intenció de presentar- nos a les properes municipals.


Activitat de descoberta del conjunt monumental. Amb la visita als diferents espais que configuren l'antic conjunt benedictí es parlarà de l'evolució soferta al llarg del temps a partir de dos aspectes rellevants de la seva arquitectura: la vessant religiosa -església i espai monacal- i la de defensa del territori -torres defensives del Fum i del Corn, restes de la muralla, i l'Arc de St. Benet, porta d'entrada monumental al recinte-. S'entrarà en contacte amb l'estructura de la societat medieval guixolenca on, durant molts segles, l'abat del monestir no només governava les vides dels monjos de la seva comunitat sinó que també ho feia sobre el devenir de la vila i dels habitants que d'ella depenien, alguns dels quals vivien ben allunyats del nucli urbà. També permetrà conèixer com s'esdevenia el dia a dia en el si de la comunitat religiosa: quins eren els hàbits i tasques que els monjos duien a terme seguint la regla benedictina; quin tipus d'alimentació es considerava correcta segons els receptaris monacals. Comuns a tots els nivells educatius Conèixer la importància de valorar, protegir i difondre el patrimoni cultural entès com a herència dels grups humans i manifestació de riquesa i diversitat culturals Entendre l'estructura bàsica de la societat medieval Cicles inicial i mitjà d'ensenyament primari Prendre consciència dels deures domèstics diaris Valorar la importància d'una alimentació saludable i dels bons hàbits d'higiene. Entendre l'evolució social del municipi. Cicle superior d'ensenyament primari Identificar els diferents espais del monestir i les funcions que els hi són pròpies en el context de l'arquitectura monàstica. Entendre l'organització interna d'una comunitat monàstica Valorar els deures domèstics i l'organització del treball diari 1r Cicle d'ESO -GES I i Cicles Formatius Identificar els principals espais del monestir i els seus trets arquitectònics i artístics generals en el context de l'arquitectura monàstica. Valorar el patrimoni cultural com a herència i manifestació de riquesa i diversitat dels grups humans, a partir del coneixement de l'arquitectura i les peces d'art procedents del monestir de Sant Feliu de Guíxols. 2n Cicle d'ESO -GES II i Cicles Formatius Identificar els principals espais del monestir i els seus trets arquitectònics i artístics específics, en el context de l'arquitectura monàstica i de l'evolució econòmica i social. Conèixer els estils i les influències de procedència diversa en els espais del monestir i en peces d'art procedents del mateix. Identificar els canvis esdevinguts conseqüència de les transformacions en els sistemes econòmic, polític i social a l'entorn guixolenc en el decurs dels segles IX a XIX, a partir de les diferents funcions associades als espais del monestir de Sant Feliu de Guíxols. Comparar les representacions artístiques i les característiques arquitectòniques del monestir de Sant Feliu de Guíxols amb altres conjunts monumentals de procedència geogràfica diversa. Rebuda del grup-classe davant la Porta Ferrada, a la Plaça del Monestir, Introducció global als continguts de la visita tot explicant les característiques i elements rellevants de l'exterior de Monestir. Recorregut pels diferents elements patrimonials de rellevància històrica i arquitectònica a l'interior del conjunt monumental. Per a l'alumnat d'ensenyament primari la visita es farà dinamitzada: La mainada es vestirà amb una capelina i assumirà el rol d'un monjo novell acabat d'arribar. El personatge Jofre de Foixà -monjo del monestir, músic i trobador- els guiarà en el com serà la seva jornada diària: els horaris, els menjars, les tasques i els espais de l'històric monestir. Com a cloenda de l'activitat es durà a terme un cas pràctic en grups reduïts relacionat amb el receptari del monestir. Per als nivells d'ESO, GES, CF i Batxillerat: El grup-classe participarà en una visita activa a diferents espais interiors, però sobretot per l'exterior del monestir, treballant els diferents aspectes arquitectònics, coneixent-ne manifestacions artístiques, i posant especial interès en els principals aspectes que articulaven la societat medieval guixolenca. Video: Torres i Porta Ferrada El Monestir de Sant Feliu de Guíxols Plànol del monestir Horaris dels monjos (Primària) Horaris dels monjos (Secundària)


La irrupció de Vox en l’escenari polític és una font inesgotable de debats passionals. Qui més qui manco lamenta la seva existència, però mentre uns lamentam que s’hagin reobert debats ja superats, uns altres s’alegraren que a la fi la dreta es fragmenti perdent opcions per a governar. Amb Ciutadans fora del taulell de joc la cosa es complica o simplifica, tot depèn de com es miri. En qualsevol dels casos, segur que més d’un s’ho repensa i desitjaria que segons que o qui no hagués sortit de l’armari polític. El motiu no és només que arribat el moment puguin fer coalició amb el Partit Popular i, per tant, tenir quotes de poder que els permetin desmuntar el que ara són els pilars bàsics de la convivència democràtica. Que Vox tengui un altaveu al parlament possibilita que les seves idees i propostes siguin preses en consideració, per desbaratades que siguin. Sobretot en un país com el nostre en què els mitjans de comunicació són esclaus del seu propi sensacionalisme polític. Tot i el consens generalitzat que és necessari aïllar l'extrema dreta, pocs són els qui diuen com. N'isolam les idees, els militants, el partit o tot plegat? Sigui quina sigui l’estratègia hem d’assumir que tendrà costs. Karl Popper ja ens advertí a mitjan segle XX que una societat il·limitadament tolerant pot acabar essent anorreada pels intolerants. Ara bé, posar límits a les idees implica coartar la llibertat d’expressió que, tot s’ha de dir, a hores d’ara ja no és tan il·limitada com ho era als anys vuitanta. La llei de partits és un clar exemple de l’anterior. Conseqüència de la voluntat d’acabar amb l’entorn de l’extinta ETA, fou el punt final d’una estratègia en què abans es visqueren situacions surrealistes quan des del Partit Popular es volgué treure un rèdit ideològic a la violència etarra. Així, tot i que aquesta formació era molt minoritària en un parlament d’àmplia majoria nacionalista, pretenia que el PNV votés sistemàticament contra qualsevol proposta de l’esquerra abertzale. Tant era que coincidissin en temes com la normalització lingüística, votar a favor equivalia a ser filoterrorista. No cal dir que l’estratègia va fer aigües quan es trobaren que ells mateixos coincidien en algunes votacions amb els abertzales i es convertiren de la nit al dia en el caçador caçat. Encara no n’és el cas, però si l’esquerra optés per aquesta estratègia ens trobaríem en una situació inversa però molt semblant. En temes com el turisme, exigir a PP, Ciutadans o El PI que votin contra qualsevol iniciativa de Vox és demanar que hom renunciï al propi programa, i si s’ha de renunciar al programa per aïllar l’extrema dreta ho ha de fer tothom i no només una part de l’hemicicle. A un altre país, una opció seria apel·lar a la Llei de partits per il·legalitzar a Vox com es feu amb Batasuna i tots els partits que es negaren a condemnar la violència d’ETA. Al nostre ho veig complicat perquè a diferència del País Basc l’opció a liquidar comparteix l’ultranacionalisme espanyol del Partit Popular, Ciudadanos i gran part del PSOE. Vaja, que si al seu moment no es prohibí Falange espanyola, obertament feixista, més complicat veig que es faci el mateix amb Vox. Sigui quina sigui l’estratègia convé no perdre de vista que ens enfrontam a un catalitzador de desencantats. Com passa a França amb el traspàs de vots del Partit Comunista Francès amb el Front Nacional, no és estrany trobar-se casos de persones que han votat el PSOE o Podemos abans que Vox. Per això, escoltar-los més enllà del discurs de l'odi i entendre l’origen de la frustració és cabdal per a posar-hi remei. No fer-ho no fa més que reforçar el sentiment que tenen d’abandonament de les institucions i del sistema. Cal ser contundent amb tots aquells que perpetuen els discursos xenòfobs, homòfobs, masclistes o el supremacisme lingüístic. No riure’ls les gràcies, denunciar-los quan cal, però evitar que el camí sigui de no retorn. Ja hi ha casos sonats com els de l’exdiputada per Mallorca Malena Constantí o els regidors de Llucmajor que han abandonat la nau. L’objectiu hauria de ser que fossin molts més i per això caldrà reintegrar-los. Abans que sigui tard convendria que totes les forces democràtiques entenguin que el problema de l’extrema dreta és comú i que per tant requereix altes dosis de generositat i responsabilitat. A altres països europeus no dubten fins i tot a formar governs amb partits d'esquerra i dreta que aquí ens semblarien desbaratats. A diferència de nosaltres tenen clar que l’objectiu ha de ser tallar d’arrel les opcions de govern de la dreta radical. En serem capaços aquí? Opinió Política extrema dreta Vox


Sis finalistes es disputen el Premi Nadal de novel·la i quatre el Josep Pla de prosa catalana Care Santos i Xavier Theros, guanyadors del Nadal i el Pla de l'any passat Sis novel·les es disputaran aquest dissabte el 74 Premi Nadal de novel·la d'Edicions Destino, dotat amb 18.000 euros, en la tradicional vetllada literària que té lloc a l'hotel Palace de Barcelona. El 72 Premi Nadal de Novel·la rep 341 originals 'La víspera de casi todo', de Víctor del Árbol, confabula amb el "dolor i el passat" Es tracta de les obres 'Fora d'òrbita', d'Expósito (pseudònim); 'Un país amb el teu nom', de Mara Salvador (pseudònim); 'Música entre les pedres', de Shia Arbulu (pseudònim); 'Aquelles nenes que vam reconèixer en fotos', de Raúl Quirós Molina; 'Mal per mal', de M.Codina (pseudònim), i 'Baran', de Xuan Zanf (pseudònim). En un any políticament complicat, no estaran en el lliurament del premi, com és habitual, el president de la Generalitat ni el conseller de Cultura, en trobar els càrrecs cessats i haver assumit aquests càrrecs el president del Govern, Mariano Rajoy, i el ministre de Cultura, Íñigo Méndez de Vigo, l'assistència no està prevista, han informat a Europa Press fonts del Govern. Sí que han confirmat la seva assistència l'alcaldessa de Barcelona, Ada Colau; el delegat del Govern a Catalunya, Enric Millo, i la directora de la Institució de les Lletres Catalanes (ILC), Laura Borràs. També està previst que acudeixin a la tradicional vetllada literària dels autors Pere Gimferrer, Carme Riera, Tomàs Alcoverro, Víctor del Árbol, Victòria Combalia, Jenn Díaz, Najat El Hachmi, Pilar Eyre, Lorenzo Silva, i Sergio Vila-Sanjuán. El jurat del premi està integrat per per Clara Sánchez, Care Santos, Lorenzo Silva, Andrés Trapiello i Emili Rosales, i la novel·la guanyadora del 2017 va ser 'Mitja vida', de Care Santos. Aquest any concorren 322 obres, amb originals arribat de tot Espanya i de tot el món, amb Madrid (35), Sevilla (13) i Barcelona (12) amb més obres presentades, i arribant també originals d'Alemanya, Argentina, Bolívia, Canadà, Estats Units, França, Perú i Reunit Unit. Els originals presentats a aquesta edició reflecteixen la riquesa de registres del gènere, que abasta des del relat intimista fins al negre, passant per les propostes de tall històric o amb accent social, amb presència constant. PREMI JOSEP PLA, 50 EDICIÓ Un total de 30 obres s'han presentat al 50 Premi Josep Pla de prosa en català, dotat amb 6.000 euros, que es lliura conjuntament amb el Nadal i que la passada edició va guanyar Xavier Theros amb 'La fada negra'. La decisió es decidirà la nit de dissabte entre quatre finalistes: 'Diari d'01:00 diletant', de Joaquim Pijoan; 'No Tractis Déu de vosté', de Jordi Ortiz; 'La comunitat', de Jordi Galvany (pseudònim), i 'Marca Blanca', d'Abraham '(pseudònim). Entre els originals rebuts, conviuen la novel·la històrica com les ambientades en l'actualitat, les biogràfiques, els dietaris i la prosa memorialística. El jurat del Josep Pla 2018 està format per Genís Sinca, Rosa Cabré, Antoni Pladevall, Àlex Susanna i Glòria Gasch, en una edició en què la celebració dels 50 anys coincideix amb la publicació en català i castellà de l'obra inèdita de Josep Pla, "Fer-se totes les il·lusions possibles '.


Política Dimarts, 6 de novembre de 2007 05:00 h Mas exigeix a Montilla que "es posi al capdavant" de la situació ferroviària i que creï un "gabinet de crisi" L'oposició demana que s'aturi l'adjudicació d'obres del pas del TGV pel centre de Barcelona El secretari general de CDC, Artur Mas, ha exigit aquest dilluns al president de la Generalitat, José Montilla, que 'es posi al capdavant' i assumeixi la 'direcció política' de la situació actual a Rodalies i FGC, afectats per les obres del TGV en la seva arribada a Barcelona. Mas creu que el Govern ha de crear un 'gabinet de crisi' i posar-hi al capdavant. El cap de l'oposició ha explicat que Montilla no s'hi ha adreçat per parlar sobre aquesta situació i ha recordat que una de les funcions de la figura del cap de l'oposició és 'parlar dels grans temes de país quan s'anessin produint'. Mas també ha apostat perquè el govern espanyol 'congeli' l'adjudicació de les obres del pas del TGV pel centre de Barcelona. Considera que aquest és un debat que es pot tenir 'amb calma, seny i eficàcia' durant la propera legislatura i ha insistit en la seva proposta del pas pel Vallès. Llegir-ne més Encara es negocien els possibles usos dels terrenys El tancament definiu de la central tèrmica del Besòs, presidida per les famoses tres xemeneies, serà efectiu al 2010, segons ha comunicat el director general d'Endesa a Catalunya, Josep Maria Rovira. Aquest seria el primer pas per a la transformació urbanística del marge esquerre del riu Besòs, zona que completarà el front marítim del Barcelonès, des Sant Adrià de Besòs i fins a Montgat. Tot i que no s'ha començat a discutir els usos del terreny, es plantegen propostes com ubicar habitatges, oficines o un hotel a les mateixes xemeneies o un equipament cultural a la sala de turbines. L'alcalde de Sant Adrià de Besòs, Jesús M.Canga, l'alcaldessa de Badalona, Maite Arqué, el president del Consell Comarcal del Barcelonès, Joan Carles Mas i responsables d'Endesa, Barcelona Regional i la immobiliària Reyal Urbis han signat aquest dilluns al migdia del conveni de constitució de la comissió tècnica que dissenyarà la planificació urbanística del sector. Llegir-ne més El cost del "caos ferroviari" per les obres del TGV ja supera els 175 milions d'euros Diàriament costa 6,7 milions d'euros El cost diari del 'caos ferroviari' provocat per les obres del TGV assoleix els 6,7 milions d'euros, que multiplicats pels quinze dies laborables transcorreguts des de l'incident del 20 d'octubre fins a la previsible recuperació del servei el 9 de novembre, més els 45 dies de tall en el servei de FGC, eleven la xifra fins als 175,9 milions d'euros, segons Pimec, la patronal de la micro, petita i mitjana empresa de Catalunya. L'estudi ha estat desenvolupat pel Departament d'Estudis de l'entitat. Els components del cost són el temps personal dels usuaris afectats directament pels incidents, el cost de l'ús obligatori del transport privat pels usuaris; el cost per a les empreses; el lucre cessant dels autònoms; i el cost per a Renfe, Adif i FGC. Llegir-ne més Mas no descarta una privatització de l'aeroport del Prat, però reclama que la decisió es prengui a Catalunya Consideren positiu que el PP proposi "desmantellar" Aena El secretari general de CDC, Artur Mas, no ha descartat aquest dilluns una privatització de l'aeroport del Prat, tot i que ha afegit que cal que la decisió sobre el futur d'aquesta infraestructura es prengui des de Catalunya, i no des de Madrid. El líder de Convergència ha afegit que en aquests moments no tenen una posició tancada, però s'ha mostrat disposat a 'parlar amb qui calgui dins de Catalunya per tenir la millor opció', fins i tot de la possibilitat que 'amb el pas del temps la gestió' acabi sent 'estrictament privada'. Mas ho ha dit després que aquest cap de setmana el líder del PP, Mariano Rajoy, hagi apostat per la privatització de l'aeroport del Prat. Llegir-ne més Política Dilluns, 5 de novembre de 2007 21:16 h Un poble de Màlaga declara persona 'non grata' a Vidal-Quadras amb el vot favorable del PP El Parlament andalús també vol reprovar Vidal-Quadras i demanar-ne la dimissió com a eurodiputat Un petit poble de Màlaga, Casares, ha votat favorablement durant el ple del seu Ajuntament a la declaració d'Aleix Vidal-Quadras com a persona 'non grata' al municipi per les seves declaracions contra el fill insigne del municipi: Blas Infante, considerat també el pare de la pàtria andalusa. La moció ha estat a proposta d'IU i ha recollit el suport del PSOE però també del PP. Vidal-Quadras va referir-se a aquest escriptor andalús en una tertúlia radiofònica com un 'cretí integral i un fracassat'. Aquesta moció plantejada per IU faculta el seu alcalde a traslladar la moció al Parlament i al Congrés dels Diputats. Previsiblement demà dimarts, el grup parlamentari socialista del Parlament Andalús presentarà una altra iniciativa per reprovar Vidal-Quadras i per demanar-ne la seva dimissió com a eurodiputat sinó es desdiu de les seves paraules, segons ha informat el PSOE d'Andalusia. Llegir-ne més Política Dilluns, 5 de novembre de 2007 15:42 h Tot el novembre sense Rodalies Continuarà el servei de busos substituint la C2, C10 i part de la C7 durant quatre setmanes més El secretari d'estat d'Infraestructures, Víctor Morlán, ha desvetllat finalment la incògnita i ja se sap quants dies es mantindrà el Pla Alternatiu de Transport en busos que està substituint el servei Ferroviari de Rodalies, C-2, C-10 i part de la C-7. Morlán ho ha resolt de la manera més negativa possible, i per desesperació dels milers d'usuaris catalans l'infern de busos i embussos continuarà almenys quatre setmanes més. El ministeri de Foment considera necessari mantenir la interrupció del servei entre les estacions de Bellvitge i Sants fins al 30 de novembre per donar temps a les empreses que estan efectuant les obres de consolidació del terreny i comprovar la seguretat de circulació dels trens de Rodalies, Mitja i Llarga Distància que transiten sobre aquesta plataforma ferroviària. Morlán, que ha demanat de nou disculpes als usuaris, ha afegit que a finals d'aquesta setmana podran concretar noves dates que podrien fer avançar l'entrada en servei de les línies suspeses. Llegir-ne més Política Dilluns, 5 de novembre de 2007 05:00 h Carod-Rovira considera que "a mans del PP" l'aeroport del Prat seria "una empresa privada centralitzada a Madrid" El vicepresident creu que "seria com privatitzar AENA" El vicepresident del Govern, Josep-Lluís Carod-Rovira ha manifestat aquest diumenge al matí que l'aeroport del Prat 'a mans del PP voldria dir una empresa privada, centralitzada a Madrid i la mateixa per tot l'estat', 'seria com privatitzar AENA', ha insistit Carod-Rovira. Per el vicepresident, 'el que convé a Catalunya és que els aeroports es gestionin des de Catalunya'. Carod ha manifestat també que la visita dels reis d'Espanya a Ceuta i Melilla es deu al fet que 'darrerament hi havia sectors socials notables que qüestionaven el paper de la monarquia', i ha afirmat que es tracta d'un viatge amb cert 'regust colonial per revifar una mica un sentiment nacionalista' que, segons ha afegit, 'hauria de pertànyer a una altra època'. Josep-Lluis Carod-Rovira ha fet aquestes declaracions durant la seva visita a la Fira de la Fusta de Sant Hilari Sacalm (Selva). Llegir-ne més El PP amenaça de nou amb el transvasament de l'Ebre De guanyar les eleccions espanyoles al març El PP està carregant munició de cara a la batalla de les eleccions espanyoles, i des de València asseguren que de guanyar, tirarien endavant el polèmic projecte del transvasament de l'Ebre que va aturar, quan ja s'havien iniciat les obres, el govern del PSOE. Pels valencians, el projecte continua tenint sentit, suposem que per regar els camps de golf que continuen construint-se a Múrcia. Des de la delegació aragonesa del PP s'han mostrat contraris a tornar al transvasament, que seria ridícul en un territori que organitzarà l'any vinent una Exposició Universal basada en l'ús racional de l'aigua. De moment la direcció del PP, amb Zaplana, Acebes i Rajoy, està estudiant si incloure o no el transvasament al programa electoral. Llegir-ne més Política Diumenge, 4 de novembre de 2007 17:00 h Ridao: "ja coneixem el model privatitzador del PP que va regalar algunes empreses públiques als seus amics" Davant la promesa de Rajoy de privatitzar el Prat si guanya les eleccions El portaveu parlamentari d'Esquerra i cap de llista al Congrés, Joan Ridao, ha advertit que 'ja coneixem el model privatitzador del PP, que quan va governar, va regalar algunes empreses públiques als seus amics', en referència a la proposta del PP de privatitzar l'aeroport del Prat si guanya les eleccions del pròxim mes de març. Ridao ha assegurat que 'Rajoy i el PP estan tant desconnectats de la realitat catalana que ignoren que al voltant de la gestió de l'aeroport del Prat hi ha un consens bàsic entre societat civil, agents socials i econòmics i partits polítics per reclamar que la Generalitat i altres institucions catalanes tinguin un paper determinant i la majoria de control en el futur òrgan de gestió de l'aeroport del Prat'. Llegir-ne més Política Dijous, 1 de novembre de 2007 05:00 h Duran insta a la Generalitat a abandonar la Internacional Gai La Generalitat "ha comès un greu error" La incorporació de la Generalitat a l'Associació Internacional de Gais i Lesbianes no agrada a Josep Antoni Duran Lleida. El líder d'Unió creu que aquesta associació substitueix a ‘la distinció natural del sí de la humanitat entre homes i dones’ per ‘l'existència d'heterosexuals, gais, lesbianes, bisexuales i transexuales’. Així s'expressa, o es retrata, Duran al seu bloc personal. Això sí, diu que per a ell 'un homosexual és abans de res una persona’. Llegir-ne més Política Dimecres, 31 d'octubre de 2007 16:00 h Pels conservadors La bandera és un "element integrador" El Ple del Congrés dels Diputats ha rebutjat aquest dimarts una proposició no de Llei del PP que instava l'executiu a iniciar les modificacions legals pertinents per introduir a la Llei de banderes i al Codi Penal una sanció d'inhabilitació per als càrrecs públics que es neguin a penjar als seus ajuntaments l'ensenya espanyola. La diputada del PP Ana Tormes ha acusat l'executiu socialista de ser 'incapaç' de fer complir la legislació vigent i ha denunciat que existeixen 'desenes d'ajuntaments' a Catalunya i a Euskadi governats pel Partit Socialista en què 's'incompleix la llei sense que el govern espanyol faci res'. Llegir-ne més Política Dimecres, 31 d'octubre de 2007 05:00 h Mas convida 2.000 persones a la presentació de la "refundació del catalanisme" Entre els convidats hi ha membres de PSC, ERC i ICV, però no del PP El president de CiU i secretari general de CDC, Artur Mas, ha convidat unes 2.000 persones de la societat civil a la conferència que pronunciarà el proper 20 de novembre al Palau de Congressos de Catalunya en la qual vol donar el tret de sortida al projecte de 'refundació del catalanisme' i on en detallarà com el pensa abordar. Mas ha fet les invitacions amb una carta on es pot veure el logotip de la 'Casa Gran del Catalanisme' i on no apareixen les sigles de CDC. Entre els convidats hi ha membres de PSC, ERC i ICV, però no del PP. Aquest dimarts s'ha celebrat la primera reunió de la Comissió Delegada per a la refundació del catalanisme. Llegir-ne més Carod es reuneix amb la plataforma sobiranista de CDC i constaten el "progressiu creixement" de l'independentisme El líder d'ERC es reuneix amb membres de 'Plataforma per la Sobirania' El president d'ERC, Josep-Lluís Carod-Rovira, s'ha reunit aquest dimarts amb tres representants de la Plataforma per la Sobirania, formada per membres de Convergència Democràtica de Catalunya (CDC), segons han confirmat fonts coneixedores del contingut de la reunió. Les dues parts han traçat 'complicitats', tot constatant el 'progressiu creixement' dins de la societat catalana de l'opció independentista. Segons les mateixes fonts, en la trobada no s'ha parlat ni en clau electoral i ni de partits. Llegir-ne més Duran atribueix el "caos" del TGV a les "presses" del govern espanyol, i aposta pel traçat del Vallès Crítica que el calendari d'inauguracions de ZP hagi causat el desastre actual El secretari general de CiU, Josep Antoni Duran i Lleida, ha atribuït aquest dimarts la situació generada per les obres del TGV a Barcelona a les 'presses' de l'executiu espanyol per acabar la línia i inaugurar la connexió a Barcelona abans que no pas les de Valladolid (22 de desembre) i Màlaga (23 de desembre). Duran també ha assenyalat que, vistos els resultats, CiU reclama a l'executiu que faci una moratòria del pas del tren per l'interior de Barcelona 'aposti' per l'alternativa del Vallès, al marge que en el futur s'adoptin noves decisions respecte a la capital catalana. Llegir-ne més Sirera diu que el PP no ha dit "mai" que ETA estava rere dels atemptats de l'11-M Amnèsia profunda a les files populars, que s'afanyen a desmentir la teoria conspiratòria El president del PPC, Daniel Sirera, ha negat aquest dimarts que cap dirigent del PP hagi defensat durant els últims anys que ETA estava darrere dels atemptats de l'11-M. 'No ho hem dit mai', ha assegurat Sirera, que ha afegit que ha 'buscat a l'hemeroteca' declaracions del secretari general del PP, Ángel Acebes, per veure si parlava de la 'teoria de la conspiració', i que no n'ha trobat. 'Després que Acebes va dir que s'havia obert aquella línia d'investigació', ha afegit, 'no he tornat a sentir a parlar d'ETA mai a cap dirigent del PP'. Zaplana ha anat més enllà, tenint la barra d'assegurar que 'qui manipula és el PSOE'. Llegir-ne més


Esperó Badalona 260m 6b (V+ oblig./Ae). Cap del Ras | Indrets d'escalada Esperó Badalona 260m 6b (V+ oblig./Ae). Cap del Ras Aquest dissabte al vespre vam marxar cap a Àger per passar-hi la nit i al dia següent fer la via Esperó Badalona al Cap del Ras. Tot i haver passat nit allà va haver-hi una cordada que se’ns va avançar, vam anar al nostre ritme... el despertador va sonar a les 8 però no ens vam llevar fins passades les 9 :P Vam estar fent el ronso dins la furgo i mirant per les finestra del darrera la via que faríem. Ens vam llevar, vam esmorzar, em van fer classes practiques de com funcionava el tema dels estreps, que mai n’havia utilitzat... A les 12h. som a peu de via i com he dit tenim una cordada pel davant. La noia, des de peu de via esta assegurant al seu company que esta en el L1, jo aprofito perquè en Joan Carles i en Jordi m’ensenyin com muntar reunions, tot i que no tinc pensat posar-m’hi de primera encara. 12:30 h. En Joan Carles i en Jordi es reparteixen la via. S’ho fan al pal més llarg comença. Li ha tocat a en Jordi i deu ni do el que li va tocat! L’entrada ja te 2 passos en A0 o 1 en Ae, quin començar ja de via... no anem bé xDDD L1 50m, 6a+/A0 En Jordi aquell dia no estava massa fi, li feien mal els peus i el dia abans havia estat escalant. Encara que ho intenta fer en lliure, no te el dia ni ganes de caure. A la segona xapa es pilla de la cinta i col·loca la següent i també si pilla, és A0, no? ;) En Jordi es queixa una mica del llarg, em sembla que no li acaba d’agradar. En Jordi en el primer llarg Ara pujo jo, provo que és això del A0, tot i que abans intento pujar sense pillar-me però no puc i tot i pillant-me de la cinta el que em va costar!!! Tenia els dits ben grocs com de fred i no notava la pedra, tampoc feia tant fred però semblava que jo tampoc tenia el dia. Al cap d’uns passos els dits van anar recuperant el seu to normal i la sensibilitat va tornar. Macagun tot quin llarg! no em va agradar, suposo que perquè no hi estic acostumada ni aquesta pedra ni a vies rectes, era bastant tiesso i em notava amb el cul bastant en l’aire v_v Les preses eren més de pedrots arrodonits per agafar que no pas de foradets on ficar els ditets i no parlem del diedre que hi ha abans de la reunió... tampoc és que sigui difícil el llarg però el vaig trobar rar, no vaig pujar massa bé :P Això va animar una mica al Jordi, que va dir que el llarg li havia costat mes del que s’esperava Per fi sóc a la R1, els tres comentem el llarg i sembla ser que estem d’acord en que no era massa maco, se’m va passar per el cap muntar un ràpel i baixar-me de la via però no ho vaig fer, tenia l’esperança de que la resta de llargs no fossin com aquest primer. Nota: hi ha ja dues reunions, una abans del diedre i una altra desprès. Nosaltres vam fer R a la segona, com ho marca a la ressenya, encara que cal preveure el fregament de les cordes.. L2 40m, V Aquest va ser el llarg on més vaig gaudir, aquesta ja era el tipus d’escalada a la que estava acostumada. La roca canvia, comença a tenir regletes, es torna més adherent i amb bons forats, llàstima que només fos un IV i que dures tant poc. En Jordi en el L2 L3 50m, 6b o V+/A0, 6a Arrancada de 6b o V+/A0 amb el cul bastant en l’aire. Comença el Jordi, comenta que un cop passat un pas finet te bons cantos però s’han de trobar. Passada la sortida ja es posa molt millor i s’arriba a una esplanada bastant grandeta just a sota del gran sostre on muntarem la reunió. En Jordi a la sortida del L3 L4 20m, IV/Ae Mirant les fotos per internet no m’imaginava que seria tant gran el sostre, però deu ni do! Li toca començar al Joan Carles. Com que és un crack va fer el sostre com si res, pim pam muntant els estreps i ale a munt, jo mentres anava mirant com ho feia. Ara vaig jo, en Jordi va darrera meu per anar-me dient com va això dels estreps i com sortir d’aquell sostre. Va anar molt bé! em va agradar :D Vaig anar passant d’un a l’altre i menys mal que al sortir del sostre hi han bones mans. Si algú porta una clau, es podria recollar el cargol del spit de la primera xapa, que esta fluix. En Joan Carles muntant el sostre Autor: Jordi. Jo en el sostre L5, 50m, 6a Aquest llarg també em va agradar bastant, era una placa que s’anava posant recta, la roca estava molt bé. Em sembla recordar que aquest llarg en Jordi el va pujar en bambes v_v i part del següent també v_v Autor: Jordi. En Joan Carles muntant L5 L6 50m, V, 6b o IV/Ae Aquest llarg te un primer bloc de poc metres que et porta a un replà. Aqui es pot fer reunió, perque no freguin les cordes ni hi hagi massa comba en el pas de 6b o V/Ae. Nosaltres ho vem fer aixi. Escalem un segon bloc de IV, tornem a trobar una altra feixa, que ens durà just a sota del tram de 6b o V/Ae. Aquest només te dos xapes, però és una placa mega fina on jo no vaig aconseguir trobar ni un sol peu per poder pujar i menys amb el mal que em feien (tot i que alguna cosa deu haver-hi perquè en Joan Carles i el Jordi van pujar. Deien que hi ha uns foradets a l’esquerra on cal estirarse per arribar-hi. El que costa es xapar la segona xapa en lluire, doncs si caiguesim aniriem a la repisa). Vaig acabar muntant una baga a la cinta per posar el peu i pujar amunt. Passat el tram de 6b o V/Ae li segueix un IV i ja estem. El descens el vaig trobar una mica punyetero, s’ha d’anar alerta no badar perquè te’n pots anar a ball. Hem de pujar fins al cim de la cinglera i anar baixant cap a la dreta. El camí esta marcat amb fites, que ens porten a agafar una feixa penjada molt llarga. Desgrimpem un parell de ressalts curts i baixem per una canal ampla i recte avall fins a la pista. Etiquetes: àger, Cap del Ras, Esperó Badalona 14 responses to “Esperó Badalona 260m 6b (V+ oblig./Ae). Cap del Ras” Anònim says : 12 Novembre 2008 a les 23:28 Que el tercer llarg sembla una rampa a la foto!!! no es que desplomi, però si que es bastant tieso al principi. BusyBee says : 12 Novembre 2008 a les 23:31 jajajajajajaa Jordi ets l’ostia!!! ;) (sé que ets tu, qui sinó? jajajaa) ai ai ai que ara no sé si això és una conya del Jordi, bé, tens raó, al prinicipi si que és tiessu, és una sortida de 6b ;) PGB says : 13 Novembre 2008 a les 21:25 6b o V+/A0, que és igual d’elegant ;) BusyBee says : 13 Novembre 2008 a les 21:33 Quina il·lusió el teu comentari PGB :P Anònim says : 13 Novembre 2008 a les 22:07 Algú sap quin grau sortiria el primer llarg tot en lliure? Es veu un pas llis, llis. Factble a cop d’ull pero amb preses molt petites, i que no es veuen des de baix. Jordi says : 13 Novembre 2008 a les 22:23 Be, jo ho vaig provar, però amb poques ganes perque tenia els dits freds, i em feien mal per apretar-li de cop en fred. De fet han de ser 2 passos, però amb preses molt petites. Almenys 6c de bloc, no sé, tampoc voldria dir-ho que després ja queda aquest grau sense ser encertat. Això ho hauria de dir algú que ho hagi fet, que segur que n’hi ha. llorenç says : 19 Novembre 2008 a les 11:15 Ostres! nosaltres estavem a la Redrum, i va passar per sota un grup de tres persones preguntan per l’Esperó Badalona....ereu volsatres? no se, es que quan baixavem caminant vam veure una cordada que rapelava l’esperó... Felicitats per la via! nosaltres també som dels que vam fer V+/Ae en aquesta via!!!je je je BusyBee says : 19 Novembre 2008 a les 11:30 Hola Llorenç, no érem nosaltres. Nosaltres vam baixar caminant pel camí que hi ha a mà dreta. I de gent pujant aquesta via només vaig veure la cordada que portàvem al davant formada per noi i noia. Gràcies per les felicitacions :P i per vosaltres a la Redrum! Deu ni do amb el sostre que teníeu només començar no? i quin flanqueig a la dreta en el L3, no??? uffff ;) Salut i molta muntanya!!! P.D Ostres no sabia que erats del blog de Kutrescaladors! Quan em van dir d’anar a fer l’Esperó Badalona vaig mirar la info del teu bloc, inclus et vaig posar un comentari a l’entrada de que segurament la faria :P Quan vaig veure la foto del sostre... :$ kutrescaladors says : 19 Novembre 2008 a les 18:36 je je je!!!m’alegro que us hagi servit l’informació!! el sostre no era tan dificil com sembla no? sols que els spits fan una mica de por!!!ja la teniu feta! BusyBee says : 19 Novembre 2008 a les 18:50 Difícil no, tot i que jo el vaig fer de segona eh, el que passa que era el meu primer sostre en via llarga i la primera vegada que utilitzava els estreps, tot sumava, però un cop t’hi poses es feia bé, i vaig agrair molt que no hi havia pati a sota :P perquè allà amb patí de 140m que és el que tocava m’hagués acollonit força em sembla :$ Jordi says : 19 Novembre 2008 a les 23:26 De V+/Ae res eh! Que ho vem fer tot en lliure menys el sostre i el primer pas! Jajjajjajjajajja BusyBee says : 19 Novembre 2008 a les 23:34 jajajajaaa ja ha saltat:D La veritat és que en Jordi i en Joan Carles de V+/Ae res de res. Només van fer A0 en els dos primer passo de l’inici de la via i el Ae del sostre, son uns cracks!!! els meus mestres, de qui penso aprendre tot el que pugui ;) Jaumegrimp says : 28 Novembre 2008 a les 19:23 Felicitats pel bloc, m’ha agradat molt el video combinat amb fotos, a més el video es veu molt bé, com us ho feu? Jo l’entrada també vaig tirar d’A-0 i estreps i tot em sembla recordar...i també vàrem fer els dos primers llargs en un, una bona via, variada i distreta.


Classificació i característiques tècniques de la pantalla LCD-Exposició-Shenzhen Newman Technology Company Classificació i característiques tècniques de la pantalla LCD Pantalla LCD 1.STN STN és l'abreviatura de "Super Teisted Nematic". Pertany a la pantalla matriu passiva i passiva, i gairebé totes les pantalles LCD de pantalla en blanc i negre estan fetes d'aquest tipus de material. La pantalla LCD en color STN és un filtre de color en pantalla LCD monocromàtica basada en STN i la pantalla monocromàtica de cada píxel a la matriu es divideix en tres subpíxels, respectivament, a través de la pantalla del filtre de color de tres colors vermell, verd i blau, de manera que realitzeu la imatge en color. A causa de les limitacions tècniques, la pantalla LCD STN actual té només 65536 colors més alts, la majoria dels productes que es veuen al mercat són 4096 productes STN de color, de manera que STN també s'anomena "pseudo color". Pantalla LCD 2.GF (Vidre de color fi) Potser, tothom a la pantalla LCD de GF és estrany, perquè ara el mercat que utilitza productes digitals GF LCD és molt petit, de fet, un GF pertany a STN, les principals característiques de GF són: en la premissa de baixa el consum d'energia sota la intensitat de la brillantor, però la pantalla LCD de color parcial de GF. Pantalla LCD 3.TFT (Thin Film Transistor) També conegut com el "color veritable", que pertany a la pantalla LCD de la matriu activa, que es compon d'una pantalla de cristall líquid de transistors de pel·lícula fina, cadascun dels seus píxels està compost per un transistor de pel·lícula prima per retrocedir, Cada píxel té quatre píxels independents de TFT de conducció per emetre llum de color, pot mostrar un color de profunditat veritable de 24 bits. A la resolució, la pantalla TFT LCD pot arribar a un màxim de UXGA (1600 x 1200). L'arranjament de TFT té la memòria, de manera que el corrent no desapareixerà immediatament després de la restitució, per tal de millorar el parpelleig de la pantalla LCD STN i les deficiències difuses, millora eficaçment l'efecte de visualització dinàmica de la pantalla LCD, a la pantalla de la imatge estàtica també és més destacat, la pantalla de cristall líquid TFT és el temps de resposta que l'efecte del drac curt i colorit, per la qual cosa és àmpliament utilitzat en ordinadors portàtils i DV, DC. El desavantatge de la pantalla TFT LCD és el consum d'energia i el cost és relativament alt. Pantalla LCD 4.TFD TFD és l'acrònim "Thin Film Diode", el consum d'energia TFT LCD és elevat i el cost és elevat, amb la qual cosa augmenta enormement el cost del producte, de manera que EPSON es va desenvolupar específicament per a la tecnologia TFD de la pantalla del telèfon mòbil, també pertany a la tecnologia activa. La pantalla LCD de matriu, cada píxel de la pantalla LCD està equipada amb un únic díode que es pot controlar per separat per a cada píxel, cada píxel no es pot veure afectat, la qual cosa pot millorar de forma significativa la resolució, pot visualitzar una imatge dinàmica sense tacar i un color preciós. Pel que fa al rendiment, la pantalla LCD TFD té avantatges tant de la pantalla LCD TFT i STN LCD com la pantalla LCD TFD de major brillantor LCD STN i el color és més viu i té més potència que la pantalla TFT LCD, però en color i lluentor o LCD menys de TFT. Pantalla LCD 5.OLED (Exhibició orgànica d'emissió de llum) La pantalla d'emissió de llum orgànica, adopta la tecnologia de díode emissor de llum orgànica, que actualment és l'última tecnologia de visualització, tecnologia de visualització OLED i la pantalla de cristall líquid tradicional de diferents maneres, no requereix un llum de llum de fons, en lloc d'utilitzar el recobriment de material orgànic i el substrat de vidre és molt prim, quan un corrent a través d'un temps, aquests materials orgànics seran lleugers, de manera que des de la perspectiva de grans, des de totes les direccions es pot veure la pantalla Què hi ha a la pantalla, i es pot fer molt prima, i la pantalla OLED pot estalviar energia de forma significativa, coneguda com "pantalla de somni". Però OLED no té cap inconvenient, ja que pertany a una tecnologia immadur, de manera que en aquesta etapa, la seva vida útil encara és relativament curta, l'àrea de la pantalla és relativament petita. Paràmetres del nucli LCD-TFT Anàlisi d'avantatges i desavantatges i aplicació específica de la tecnologia de control tàctil


7 finals i 5 medalles aquest cap de setmana pel Gap Aquest cap de setmana ha estat un altre cop intens pel Gimnàstica Artística Porqueres. Un total de 12 gimnastes han participat en 7 finals diferents, entre federació i consell esportiu, emportant-se un total de 5 podis. El dissabte es va iniciar amb els Jocs Emporion, la final de la Lliga de Gimnàstica Artística dels Jocs Esportius Escolars, que es celebrava a Porqueres i hi participaven els més menuts de Masculina del GAP. Després d’una bona actuació dels Benjamins en Pau Vázquez es va fer amb la medalla de plata i l’Andriy Konsevitch amb la medalla de Bronze. Pel que fa a la categoria benjamí en Joan Sánchez es va penjar la medalla de bronze. Cal destacar que tot l’equip de GAM s’ha classificat per la final de Catalunya el proper 4 de Juny a Salt. El mateix dissabte i alhora la Carlota Santamaria competia a la fase final de base, organitzada per la federació catalana de gimnàstica, a nivell 2 grans aconseguint una meritòria 8a posició. La gimnasta més veterana en competir, Júlia Torres, va ser la primera en competir el diumenge i malgrat una caiguda a barra que li va impedir pujar al podi individual, es va fer amb l’or en els aparells de salt i paral·leles. Al contrari, la més petitona de l’equip, la Clara González, tampoc va tenir la seva millor competició, però malgrat tot es va endur una medalla de plata en l’aparell de paral·leles, en la categoria inigym 2. En aquesta categoria destacar també la quarta posició de l’Elisenda Torrent a tant sols 0,1 punts de la medalla. Al final de la jornada va competir la Cèlia Carandell que va fer un espectacular salt de poltre aconseguint la segona millor nota. En resum, un gran cap de setmana pel GAP, ple de gimnàstica, esport i èxits que ens anima a seguir entrenant per corregir errors i millorar davant del repte final: els Campionats d’Espanya la primera setmana de juliol.


Teixir un mapa de carrers en paral·lel SIMONA SKRABEC Actualitzada el 29/02/2012 00:00 260x366 Teixir un mapa de carrers en paral·lel / DIETER HAWLAN / GETTY IMAGES WIKIPEDIA Teixir un mapa de carrers en paral·lel / DIETER HAWLAN / GETTY IMAGES WIKIPEDIA "I féu principi a un tal parlar..." diu el narrador de Tirant lo Blanc una vegada i una altra per deixar volar la ment i aventurar-se als racons més allunyats del seu Vell Món. El relat, que en té prou només pensant la possibilitat -i no necessàriament haver-la d'experimentar-, és anterior al descobriment d'Amèrica. Què n'ha quedat, d'aquesta capacitat de sospesar els mons possibles? Ben poc. Els lectors ara volen tocar les coses, amb la mera versemblança ja no n'hi ha prou. Avui, la novel·la del jo acostuma a ser un dietari mal dissimulat, amb algun toc de fantasia per engrandir la pròpia imatge. Fins i tot els programes de televisió, si juguen la carta de l'audiència, asseguren que tot el que s'hi explica va passar de debò. La ficció està cada cop més proscrita. La dona que es va perdre , de Marina Espasa (Barcelona, 1973), planta cara a aquesta tendència de fotografiar la realitat dura i plana. L'autora, amb prou lectures a l'esquena, reivindica la tradició de la literatura fantàstica. L'època de la Guerra Freda va omplir les pantalles de monstres d'altres planetes. Espasa capgira ara aquest antic exercici d'imaginació desbordant per prevenir-nos del perill exterior i es fixa en la convivència de dues comunitats que comparteixen una sola ciutat, però que saben tan poc l'una de l'altra com si visquessin en dos mons paral·lels. El humans només intueixen la presència de la civilització dels talps, que es revelen certament miops, però també llestos, espavilats i tendres, en definitiva, ben humans. La primera novel·la d'Espasa no és un relat bastit al voltant de la tensió entre grups antagònics, sinó un treball més articulat. En un moment, la protagonista visita l'exposició dedicada al projecte fallit d'Agustí Villaronga per portar al cinema la novel·la La mort i la primavera de Mercè Rodoreda. Tot i que l'autora no cita els noms és fàcil endevinar de què es tracta i també constatar com la dura realitat de la postguerra, retratada a Pa negre , ha mogut espectadors i institucions, mentre que el mateix director mai ha arribat a reunir prou complicitats per filmar aquell "grapat d'abelles mortes" i "l'enterrament del pare dins el tronc d'un arbre". Llegir les al·legories i pensar en imatges poètiques sembla que cansa, que no atreu gens. Però la fantasia és simplement imprescindible si ens volem mirar el món des d'una perspectiva diferent i tenir alguna esperança de canviar les inèrcies per escapar de patrons de pensament i de conclusions obligatòries. Jonathan Swift, en enviar el seu Gulliver a córrer món, ens ha mostrat que ser petit o gran és relatiu i depèn simplement d'aquell amb qui et compares. I l'Alícia de Lewis Carroll -la protagonista de Marina Espasa porta aquest nom eloqüent- va aconseguir omplir moltes pàgines de reflexions. En la novel·la d'Espasa hi treu el cap també la petita nimfa marina (a causa de la indústria Disney em nego a dir-li sirena) que somia un amor impossible. Hans Christian Andersen va ser un home d'estatura gegantina, però escrivia incansablement sobre éssers minúsculs que busquen el seu lloc al món, ben bé com els protagonistes d'aquesta novel·la. Espasa arma els seus herois d'il·lusió i de tossuderia. No pretén pas escapar de la lletjor de la vida quotidiana, sinó que reclama el dret a l'inconformisme. La vida aquí no és un jardí de camins que es bifurquen, sinó una xarxa de carrers en paral·lel. L'horitzó que impulsa l'autora és la pregunta de com serà la seva vida als quaranta-cinc anys i la resposta, enginyosa, diu que una dona pot ser tot això i més, perquè és capaç d'imaginar tot de possibilitats alternatives i fantàstiques vies d'escapament de la rutina.


Ajuts en forma de garantia per al finançament de circulant i la inversió d'actuacions per a la innovació, la internacionalització i la industrialització Facilitar l'accés al finançament del circulant i les inversions en actius per dur a terme projectes d'innovació, internacionalització o industrialització que permetin consolidar l'activitat industrial i avançar en l'adaptació de les empreses al canvi de model industrial. Seran elegibles els projectes d'innovació, internacionalització o industrialització que comportin una despesa mínima de 100.000 € i que tinguin un impacte cert i quantificable sobre els aspectes següents: La creació o el manteniment de l'ocupació, i es valorarà especialment la qualitat d'aquesta ocupació i la retenció de talent. L'ús intensiu de les tecnologies de la informació i de les comunicacions en els seus processos productius i en la resta dels seus àmbits d'activitat. L'increment de les exportacions. Pimes industrials i de serveis relacionats amb seu social o seu operativa a Catalunya. Als efectes d'aquesta convocatòria es considerarà pime l'entitat que s'ajusti a la definició que determini la Unió Europea. Fins al 31 de desembre de 2020 o fins a exhaurir el pressupost per a aquests conceptes. RESOLUCIÓ EMC/675/2019, de 8 de març, per la qual es fa pública la convocatòria de la línia d'ajuts en forma de garantia per al finançament de circulant i la inversió d'actuacions per a la innovació, la internacionalització i la industrialització per als anys 2019-2020 (ref. BDNS 444908). (DOGC Núm. 7837 - 22.3.2019) ACCIÓ - Garantia per al finançament de circulant i la inversió d'actuacions per a la innovació, la internacionalització i la industrialització Organización / producciónCalidad & innovación (I+D)InternacionalizaciónFinanciaciónRecursos humanosIndustrias sectorialesIndustrias básicasProg. CAT


KB Informàtica Personal - Com instal·lo l'SPSS 24 en macOS X? Per PAS, PDI i Grup UB En aquesta PMF s'explica com instal·lar l'SPSS 24 en el sistema operatiu Mac OS X En inserir el disc d’arrencada surt directament la pantalla d’inici per a començar la instal·lació: Seguidament demana permís per començar la instal·lació. S'ha d’introduir l'usuari i contrasenya del propi ordinador i un cop desbloquejat cal prémer a Instal·lar l’assistent: A continuació demana l’idioma amb què es vol realitzar la instal·lació, s'escull el desitjat. En els següents passos s'han d'acceptar els termes de llicència Sortirà, per defecte, l’opció d’instal·lar el Python Essentials, s'accepta i es continua. S'hauran d'acceptar les llicències corresponents: Finalment demana la carpeta on realitzar la instal·lació. S'escull la que ve donada per defecte: Abans de començar la instal·lació es mostra el resum de tots el passos seguits; es fa click a Instalar: Un cop hagi acabat apareixerà un missatge on informa que ja s’ha realitzat la instal·lació i demana si es vol obrir el programa. En cap moment de la instal·lació demana quin tipus de llicència serà la utilitzada. És un cop instal·lat el programa i executat per primer cop que ens apareix l'opció Dar licencia de producto, que inicia l'assistent de llicències. Un cop iniciat l’assistent s'ha de prémer next fins que s'arriba a una pantalla que permet sel·leccionar el tipus de llicència destijat. Per defecte hi ha seleccionada l’opció de Authorized user license, però cal escollir l'opció Concurrent user license i prémer next. Finalment a la finestra License Manager introduirem al camp Nombre del administrador de licencias o dirección IP del servidor: llicen04.ub.edu i ja haurà finalitzat el procés. Com instal·lo l'SPSS 24 en Windows? Com podem tenir en català l'Office 2016 Professional Plus per MS Windows? Puc tenir el meu SPSS en altres idiomes? Compatibilitats entre versions de Mac OS X i versions de SPSS Com instal·lo el AMOS 25? Idiomes disponibles per SPSS AMOS Llicències portàtils o de desplaçament per treballar amb SPSS fora de la xarxa UB Fix Pack 1 per IBM SPSS 24 Com instal·lo l'SPSS 25 en Windows? Com instal·lo l'SPSS 25 en Mac? Fi de les llicències SPSS (versions 22, 23 i 24) a "llicen3.ird.ub.edu". Canvi a servidor "llicen04.ub.edu". Procediment per actualitzar el servidor de llicències de SPSS 23 i 24 en equips amb MS Windows. Fi del llicenciament de SPSS 22. Procediment per actualitzar el servidor de llicències de SPSS 23 en equips amb macOS Procediment per actualitzar el servidor de llicències de SPSS 24 en equips amb macOS


Kleist: història d’un monòlit o la trobada d’una pedra amb la paraula al carrer (Terrassa, 1986-2014) - Quadern de les idees, les arts i les lletres Francesc Abad afirma, sempre que se li presenta l’ocasió, que ja no fa obra. Que ara treballa amb el temps i els seus efectes. És important el matís: no entorn al concepte o idea de «Temps». Sinó dels efectes i «afectes» que tan sols l’elasticitat dels temps en afinitat amb la plasticitat de l’espai poden exercir damunt del món material i immaterial que ens envolta. En aquest relat que neix d’una recent trobada amb Francesc Abad, parlarem precisament dels efectes i afectes generats pel temps al voltant d’una pedra convertida en monument. També veurem com la commemoració i el desmemoriament, cosines germanes de moltes de les polítiques culturals en l’era de la democràcia, fent un aliatge contra natura amb l’activisme social que encara perviu en molts dels espais de les ciutats, no només han tornat fèrtil l’oblit. També han permès extreure de l’obscuritat del temps la llum d’un passat que, tot i destruït, no ha marxat. Un passat que en qualsevol moment pot reaparèixer tot portant al present velles utopies i llibertats a través de nous fets, noves paraules i noves imatges. Monument Kleist en el seu primer emplaçament, Plaça Doctor Robert, Terrassa, 1986. Ens situem al 1986, any fundacional del Centre d’Art Dramàtic del Vallès i de la seva primera estrena a la ciutat que li va donar aixopluc, Terrassa. Parlem de l’obra El canti trencat, del poeta i dramaturg H. Wilhelm von Kleist ((1. Heinrich Wilhelm von Kleist (1777-1881), poeta i dramaturg, i un dels iniciadors del romanticisme alemany. Escriptor poc comprès pels seus contemporanis fou, tanmateix, dels pocs autors de l’època que va traslladar la filosofia romàntica des de la teoria estètica a l’acció vital.)), traduïda per a l’ocasió pel també poeta Feliu Formosa i dirigida per Pau Monterde. Tal com ho recorda Francesc Abad, aquells eren uns anys plens, alhora, de llum i de foscor. El procés de Transició obria pas al nou temps de la democràcia i a una «nova modernitat» en un país ofegat per dècades de política franquista. Nous temps que, tanmateix, arribaven sobre les ínfules invisibles i reaccionàries d’aquells qui, l’any 1939, varen guanyar i escriure la història. Temps de pactes, la consigna general, tant a la dreta com a l’esquerra política, era mirar cap endavant. Mirar cap al futur volent construir, amb el cap i les mans, una contemporaneïtat que naixia cega a la llum que viatja a gran velocitat cap a nosaltres des dels temps remots i fragmentats de la història. Eren temps difícils per als artistes que, llavors i avui, se senten còmodes sota l’etiqueta d’artista «conceptual», entre els quals Francesc Abad. Amb la democràcia va retornar amb energia renovada l’art de representació aureolat amb les forces inconscients del jo expressiu. Temps de silenci i de reflexió per a la generació que no va rebutjar el seu passat conceptualista i que, en lloc de buscar-se la vida fronteres enllà, opta per quedar-se a casa. Tal fou l’opció de Francesc Abad qui, en resposta a aquell context històric, s’immergeix en el silenci fructífer d’un procés de lectura conscientment acotat: Walter Benjamin, els autors de l’Escola de Frankfurt, Hannah Arendt i un seguit d’escriptors i assagistes vinculats al pensament de l’esquerra política europea. Entretant, els joves estudiants de Belles Arts no deixaven de preguntar què havia passat entre els anys que separen l’art de Tàpies i l’art de Barceló. Monument Kleist, en l’estat actual, Avinguda del Vallès, Terrassa, 2014. La història de la pedra que ara comença, registra aquest temps de traspàs i alhora documenta els estrets vincles i les afinitats secretes que sovint es donen entre els productors culturals i les dinàmiques de la ciutat. Reprenem el fil. Any 1986 i l’estrena d’El canti trencat amb motiu de la qual, el Centre Dramàtic del Vallès encarrega a Francesc Abad una acció. Atès que aquell era l’any del 175è aniversari de la mort de Kleist, Abad prepara l’acció Ut pictura poiesis, realitzada el 21 de novembre del mateix any. L’acció va consistir en triar una pedra de granit, esculpir-hi el nom Kleist i transportar-la en un acte col·lectiu, quasi en processó, fins al lloc de la seva ubicació. Un espai urbanitzat, racionalitzat, on la pedra Kleist projectava la seva intemporal imatge en les aigües quietes d’un petit estany. Durant un temps, Abad va anar enregistrant la transformació física d’aquell lloc. Els arbres desvitalitzats i l’aigua assecada de l’estany donaven compte de la gran diferència en la cura municipal de l’espai públic, entre centre i perifèria. Un dia, retornant al lloc convertit en espai pel monòlit de granit, Abad descobreix que la pedra Kleist havia desaparegut. Durant anys va oblidar volgudament aquest fet. En l’estadi actual del seu treball, Francesc Abad reprèn el fil d’aquella història per fer-ne motiu d’una reflexió derivada a dues preguntes. La primera, «qui» i «com» s’escriu la història; la segona, «qui» i «per què» interessa construir el desmemoriament cultural —també desmemoriament polític que, com l’heura, queda profundament entreteixit en els relats històrics. I tot plegat, fent referència a un dels temes de fons que han ocupat tota la trajectòria creativa de Francesc Abad i que avui centra el treball de relectura de la seva pròpia obra: l’oralitat present en l’escriptura de la història. Els fet són, i els fets fan parlar. I la paraula que viu al carrer sovint es transforma en acció transformadora, tal com ha succeït amb la pedra Kleist. Després de moltes indagacions, Francesc Abad descobreix una història prou clarificadora de com es relaciona l’administració pública amb la cultura feta des de la iniciativa dels ciutadans. Algun tècnic municipal, segurament pensant que el nom de Kleist no forma part dels nostres referents, un bon dia va prendre la decisió de reciclar la pedra Kleist per fer-ne un monument commemoratiu. Així, sense més, el Kleist de Francesc Abad fou conduït al taller d’un picapedrer i sotmès a un doble procés transformatiu. Per la via de la forma, la pedra queda desnaturalitzada en ser sotmesa a la precisió i regularitat geomètrica. Per la via del contingut, el desmemoriament programat inscriu l’oblit al cor mateix de la memòria ciutadana. Ens trobem a l’any 2002, tal com ressenya la placa de bronze que corona la peanya de granit, reciclada d’aquella pedra signada amb el nom Kleist, erigida en memòria d’una acció cívica i cultural lliure l’any 1986. No és casualitat que a la placa de bronze que corona el monòlit reciclat, a més de l’efemèride que es vol recordar —«En memòria de les víctimes de la riuada a Terrassa, 1962-2002»— hi aparegui una cita del llibre Ecce homo (1964; 1975), del poeta Agustí Bartra ((2. Agustí Bartra (Barcelona, 1908-Terrassa, 1982). Amb l’esclat de la Guerra Civil va marxar al front republicà d’Aragó. Després de la derrota de 1939, Bartra va passar a França, on va estar internat al camp de concentració de Sant Cebrià, el d’Argelers (Rosselló) i també a Agde (Llenguadoc). L’agost de 1939 el van autoritzar a traslladar-se al Château de Roissy-en-Brie, on va trobar, entre d’altres, els escriptors catalans, també exiliats, Joan Oliver, Xavier Benguerel, Mercè Rodoreda, Domènec Guansé i Pere Calders. També hi havia la periodista i escriptora Anna Murià, amb qui formaria parella i tindria anys a venir un fill, Roger, i una filla, Elionor. Després d’anys d’exili voluntari i de ser reconegut internacionalment com un dels autors de referència de les lletres europees, l’any 1969 va rebre el premi Ciutat de Terrassa. Un any més tard, el poeta torna a Catalunya fent casa a Terrassa a partir de febrer de 1971, juntament amb la seva esposa i escriptora Anna Murià. Paral·lelament, Edicions 62 comença la publicació de l’obra completa. L’any 1980, la ciutat de Terrassa el va nomenar fill adoptiu. Mor a Terrassa el 8 de juliol de 1982.)), una de les veus de la literatura a l’exili, que en els anys de la Transició és objecte d’una recuperació política esmerçada a crear un miratge de normalitat. No obstant això, tant per a Francesc Abad com per als seus amics del Centre d’Art Dramàtic i tots aquells qui van perdre la guerra, Agustí Bartra és el poeta de l’exili que, reeditat a Catalunya l’any de la mort de Franco, retorna a la llum del present una imatge arribada d’un passat remot i premonitori: Ecce Homo, paraula feta plor sense llàgrimes que arriba de la mà de l’amic poeta; un amic amb qui Francesc Abad va compartir afectes i experiències. Afinitats personals i polítiques en ones expansives que construïen un teixit secret entre diferents sectors socials i culturals terrassencs dels anys vuitanta. Avui, el monument a les riuades perviu en una mena de no-lloc entre la ciutat urbanitzada i els barris terrassencs expandits. Ningú no se’n recorda. Ningú no el va a veure. Ningú no es cuida d’aquella pedra que, com la vida d’una persona, ha anat fent, i farà, el seu propi camí. No és la nostàlgia, la força que empeny Francesc Abad a documentar la vida de la pedra Kleist. Tot al contrari, és la clara visió que la història es fa des de múltiples temporalitats. És la visió positiva del caos i la complexitat que es fa present en la vida d’una pedra portadora de paraules al carrer. Actualment, Francesc Abad va creant un arxiu visual de la vida a l’espai públic de l’antiga pedra Kleist, avui monòlit commemoratiu de les riuades de 1962 a Terrassa. En totes elles, la peça apareix modificada amb la tècnica del grafit, aquesta nova i popular forma d’art urbà. En una d’aquestes intervencions, el grafit deixa de ser el rastre d’una identitat que desitja autoafirmar-se i opta per l’escriptura. Es tracta d’un text que de manera lúcida, austera i eficaç ens llança un cop de puny al cap —utilitzant una coneguda expressió del gran poeta Joan Brossa. Signat amb l’emblema de la A anarquista, el text diu així: «Pensar es gratis. ¡Hazlo!» Avui, la indústria cultural i el mercat de l’art volen gresca, festa i activitat. Francesc Abad, en canvi, aprecia el silenci i la no activitat. Per aquest motiu ja no fa obra, sinó que treballa amb el temps viu de les seves obres. Observa una existència que ja no controla i que engendra relacions inaudites i impensables. És com si l’obscuritat aparent de l’obra d’art (un producte dit elitista) projectés la seva llum invisible per respondre a les tenebres del present. Temps de reflexió i de retorn a l’oralitat de la història. La història oral és història viva, afirma Francesc Abad. Experiència, procés vivent fet de moltes veus i escriptures que continuen tramant el teixit de la vida quotidiana, fet tant de memòria com d’oblit. Pensar és gratis! Fem-ho. Què se n’ha fet, del Centre d’Art Dramàtic? On se situen les arrels de l’Institut del Teatre a Catalunya? Quins són els processos i costos de normalització de la cultura? Qui diu que hi ha unes normes a seguir? Unes lleis intocables? La història de la pedra Kleist ens demostra que la història també és un producte de l’atzar. I això permet una fissura. Una llum. La ciutat no està totalment controlada. La pedra Kleist s’ha escapat de moltes coses. La pedra Kleist,tal com afirma Francesc Abad, allò que busca és el «dissens», s’escapa, té vida pròpia i demostra la seva vitalitat en una societat en la qual tot està molt (massa) reglat. I aquesta pedra pot donar molt de sí.