text: Burocràcia ||L'article o secció necessita millores quant al seu format. (Col·laboreu-hi!) Pot necessitar retocs en negretes, cursives, enllaços, imatges, categories, infotaules, ... La burocràcia (literalment el "poder de l'oficina") és el conjunt de penes tràmits i regles que regulen les societats complexes, provinents de l'administració i de les lleis que s'apliquin en cada cas. Inclou un seguit de tasques especialitzades de gestió, tant del govern com dels serveis civils, una jerarquia i documents que registren els diferents passos i protocols. Usualment s'empra amb un sentit despectiu. Tant en la sociologia com en la ciència administrativa i, especialment, la d'administració pública, la burocràcia és una organització o estructura organitzativa caracteritzada per procediments explícits i regularitzats, divisió de responsabilitats i especialització del treball, jerarquia i relacions impersonals. En principi el terme pot referir-se a qualsevol tipus d'organització, per exemple: empreses privades, públiques, socials, amb ànim de lucre o sense, etc. Una segona característica de les burocràcies, particularment de les de govern, és la contractació i assignació o remoció de personal (funcionaris) d'acord amb criteris explícits i rellevant a l'exercici de funcions (és a dir, no està relacionada amb assumptes personals). Entre els exemples de les burocràcies quotidianes es poden comptar les d'hospitals, tribunals, esglésies, escoles, exèrcit i les empreses, tant públiques com privades. Per exemple, en un hospital correspon al director o supervisor prendre decisions sobre la distribució general de recursos entre els departaments. A cada metge en cap de departament corresponen les decisions sobre com subministrar els recursos que li han estat designats pel director o supervisor en relació a l'atenció que el seu departament ofereix al públic (nombre d'empleats-metges, infermeres ...- i materials -llits, quiròfans ...-). A cada metge o infermera dins d'aquests departaments corresponen les decisions sobre atenció als pacients que assisteixin, amb els recursos disponibles en el seu departament tal com han estat organitzats pel cap del departament, etc. Aquests funcionaris (doctors, infermeres, etc.) Són tant contractats com promoguts o acomiadats en relació a la seva capacitació tècnica i de funcionament en relació a les seves tasques, i no perquè siguin simpàtics, amics o parents del director o descendents d'alguna família especial. Per exemple, tant un metge com un cap d'infermeria, accedeix als seus càrrecs en relació als cursos d'especialització que hagi cursat i conclòs amb èxit com en relació a la seva experiència. En l'època moderna la burocràcia assumeix el seu rol i importància no només en el desenvolupament de les funcions de l'Estat, sinó també en les corporacions i grans empreses, capitalistes o no, a causa del desenvolupament i especialització del treball que han experimentat aquestes, se sol denominar a aquest tipus de burocràcia a les empreses privades burocràcia corporativa ', terme que generalment s'entén com el conjunt dels empleats de major jerarquia i especialistes en àrees com màrqueting, publicitat, vendes, departaments legals, administració, relacions públiques, etc. que posseeixen algun tipus de monopoli en certs coneixements. Aquest sector de serveis, és a més un dels segments de la societat de major creixement en poder econòmic i de decisió en molts dels països del Primer Món. Definicions[modifica | modifica el codi] - "El govern de les normes i organització explícites" - En un sentit original, que es trasllada a l'ús comú, burocràcia s'associa a ineficiència, mandra i malbaratament de mitjans. Generalment es percep, en la imaginació popular, com un cos que existeix únicament per a si mateix i que només aconsegueix resultats que acaben ampliant les dimensions de la burocràcia. Així, comunament s'utilitza de manera pejorativa. - Segons Max Weber, la burocràcia és una racionalització de la vida pública, basada en la continuïtat, en l'autoritat que pot exercir el poder i el pacte social, segons el qual els ciutadans accepten seguir els passos burocràtics per les accions que tinguin conseqüències públiques. Els riscos que implica són l'excesiva lentitud en els tràmits, l'absència d'esperit crític i la corrupció dels agents encarregats d'aplicar-la. Característiques de la burocràcia[modifica | modifica el codi] D'acord amb Weber, un sistema burocràtic és regulat pels principis següents: L'acompliment de funcions oficials és permanent i constant (en el sentit que els funcionaris no canvien tasques arbitràriament i que sempre hi haurà algú que exerceixi determinada funció). Aquestes funcions s'executen estrictament d'acord amb les següents regles: a) Les tasques de cada funcionari estan delineades d'acord a criteris impersonals. b) El funcionari té l'autoritat per exercir les seves tasques. c) Els mitjans de coerció a disposició d'aquest funcionari són estrictament limitats i les condicions del seu ús clarament definides. - Les responsabilitats i autoritat de cada funcionari són part d'una jerarquia d'autoritat, amb drets i deures apropiats de supervisió i apel·lació. - Els funcionaris no són propietaris dels recursos que utilitzen en el desenvolupament de les seves funcions, però són responsables per l'ús d'aquests recursos. - Els ingressos en relació a l'exercici de les funcions estan estrictament separat de qualsevol altre. Igualment en relació al treball. - Les posicions i/o funcions no pertanyen ni poden ser apropiades pels funcionaris (és a dir, no es poden heretar, transferir, etc., Per decisió del funcionari). - Les funcions es desenvolupen sobre la base de documents escrits. Addicionalment, hi ha els següents considerants en relació als funcionaris: - Cada funcionari és contractat, nomenat o elegit sobre la base de la seva conducta. - Cada funcionari exerceix l'autoritat que li ha estat delegada d'acord a regles generals i impersonals. La seva lleialtat és al correcte exercici de les seues funcions. - La contractació, elecció i/o posició de cada funcionari depèn de les seves qualificacions rellevants o tècniques. - El treball del funcionari és exclusiu. El funcionari no pot tenir un altre treball o responsabilitat que l'exercici de les seves funcions. - El funcionari és compensat o premiat amb un salari regular i la possibilitat de progrés en la seva carrera, progrés que depèn primàriament del seu esforç i dedicació al desenvolupament de les seves funcions. El funcionari ha d'exercir el seu bon judici i habilitats, però el seu deure és exercir en el servei de l'autoritat superior (incloent-hi, especialment en el cas d'alts funcionaris, l'autoritat de la llei). Darrerament, el funcionari és responsable per l'acompliment imparcial de les seves funcions tal com estan establertes ja sigui en la llei o regulacions rellevants i ha de sacrificar les seves opinions personals o renunciar al seu càrrec si és que aquest deure li arriba a ser contrari. |A Burocràciahi ha contingut multimèdia relatiu a:|


source: fineweb

text: 2008/manifiesto/Ca De Hackmeeting |Euskara||Galego||English| Manifest 2008 La societat de la informació avança en acceleració. A cada segon més dades omplen Internet i altres medis telemàtics. Les nostres vides s'apropen a la ciber-realitat i la seva velocitat augmenta a un ritme vertiginós mentre nova informació alimenta continuament el més gran llegat humà creat fins ara. Es modifica, regenera i canvia, constatant el valor de la pròpia Xarxa. Creixen les comunicacions, les comunitats i els seus ideals. S'expandeixen les creacions mentre sonen timbals de guerra, alguns de llunyans, altres que criden, i d'altres més que es palpen cada cop més a prop dels carrers. La Xarxa s'agita.... i obeeix. Avança el virus del consumisme com a única via per a l'oci, es destapa la función militar d'Internet, es corrompeixen els ideals primaris. Els intents d'uns pocs de posar portes al camp es converteixen en noves formes de “legalitat”, d'ortodoxia. La Xarxa és corrompida: es busquen bocs expiatoris, es privatitza, s'acaba amb les essències, els colors bàsics, els sons armònics, la llibertat de viure'ls. La societat neoliberal present a tots els aspectes de la vida quotidiana dels èssers humans actuals, extendeix les seves branques i pobla el devenir de les persones, de les ciències, de les arts, i per descomptat, de les tecnologies. En un bast intent d'extingir la cultura, de reduir-la a un simple producte de consum, simular una ciutadania consumista en un ambient digital, plagat de trampes, tarjes de crèdit i sobretot, ignorància telemàtica. Arriba l'hora d'una nova onada de legislacions sobre les noves realitats que s'han fet possibles a Internet venudes com a lleis de protecció i seguretat per a la societat, però la finalitat de la qual no és altra que la monopolització de la producció i la criminalització dels espais de creació e inteligència col.lectiva, amb l'objecte d'obtenir un més gran poder capital i patrimonial oligàrquic. Per això la responsabilitat dels hacktivistes no és tan sols la de hackejar sistemes, infraestructures de dades, o crear codi que fomenti a la seva vegada llicències lliures: la responsabilitat passa per hackejar les nostres ments. Per modificar aspectes complexes, forjats en moltes ocasions per influències televisives o virals, i superar les barreres de la conciència humana per a relatar els possibles futurs que a tots se'ns obren amb l'era digital. Crear un espai físic i virtual on ser crítics amb la realitat, on no hi hagi lloc per al conformisme i la deixadesa, on cadascú sigui ell mateix, i senti el que diu, i que pugui sentir tot el que diuen els demés, sota un marc conjunt de respecte, admiració, i per sobre de tot, entusiasme. Les llibertats del futur les defineixen el hacktivisme del present. No és precís sofrir les lligadures per saber el que significa ser lliure. Els hacktivistes localitzen els bugs dels sistemes polítics i telemàtics. Utilitzen la rao com a arma seva, i el cor com el motor, sempre es resisteix a ser un esclau de la computadora, un ent trivial, un simple tècnic o un producte de la desinformació. La llibertat primer, i la privacitat va de la seva ma. La llei de la UE que tracta de restringir les comunicacions P2P al 2010 als països membres, el DNI electrònic, RFID, legislació LSSI/PLCD/LSI/LOPD, xip subcutani i la biometria de control de masses, cànon que anul.la la pressumpció d'inocència, càmares de tràfic i en ciutats que control.len els moviments aliens, tràfec de dades corporatiu i guvernamental, que molts altres abans han pagat amb la seva sang per a que poguem gaudir-les ara, i que un hacktivista sempre valora. S'ha acabat El Gran Germà. és temps de compartir lliurement, de crear, de sentir, de buscar sentir-se i fer sentint, de realitzar-se, de cumplir amb el desig innat de molts per ajudar i ser ajudats, per aprendre, per dir, somriure, teclejar, codificar, tocar, hackejar, explicar, i un llarg nombre de motivacions que un hackmeeting conté al seu interior. És moment d'actuar i ser conscient. De viure l'experiència del hacktivisme en estat pur. 17,18 i 19 d'octubre a LaInvisible, Màlaga "We hack our digital freedom" :)}}


text: Els teus Biri Biris Pots jugar amb el Biri Biri des d’ordinadors, mòbils i tauletes. Cada perfil que creïs es guardarà al dispositiu on ho has fet i, si vols recuperar-lo des d’un altre, només cal que facis servir l’opció de desar-lo amb el teu número de súper i clau del web Super3.cat. Joc amb mòbils i tauletes Per jugar-hi en mòbils i tauletes no cal descarregar cap aplicació, tan sols anar a l’adreça web m.super3.cat amb el navegador d’Internet, o bé capturar el codi QR que t’oferim a continuació. El joc està optimitzat per a dispositius iOS 6 o superior, i Android 4.0 o superior, amb navegadors Safari, Chrome, i Firefox. També es recomana accedir-hi amb condicions òptimes de connexió a internet: 3G estable, o bé WiFi.


text: Aquesta és una carta oberta d’en Jaume Clotet al conseller Cleries, publicada avui a el singulardigital.cat. Entre les persones ateses per l’entitat Aspasim, a la qual fa referència l’article, hi ha la Laia. “Aspasim és una entitat sense ànim de lucre amb seu a Barcelona que té 65 anys d’història. El seu objectiu és la integració, assistència, rehabilitació i atenció integral a les persones amb discapacitats psíquiques greus en tots els àmbits vitals: educació, esport, habitatge, lleure, etc. La seva missió és explotar el màxim potencial d’aquestes persones en el seu desenvolupament personal i social per tal que puguin tenir una vida de qualitat en el marc de llurs limitacions. Per a fer-ho possible, compta amb una escola a Vallvidrera, un centre ocupacional, una AMPA de nens discapacitats que van a l’escola ordinària i moltes altres eines integratives. Per tot plegat, Aspasim és un centre de referència i proveïdor de programes específics per a la inclusió. El motiu d’aquesta carta oberta és per avisar-lo que tota aquesta feina està en perill. La raó? La morositat de les administracions públiques a l’hora de fer efectives les subvencions a les quals s’ha compromès prèviament i amb les quals, amb tota lògica, compten les entitats afectades. En el cas d’Aspasim, el deute que hi tenen les administracions puja a 679.360 euros. Tenint en compte que l’entitat es troba al corrent de pagament de les seves obligacions tributàries i al dia en els seus pagaments a la Seguretat Social, la situació no només és incomprensible sinó que és profundament injusta i mancada de tota ètica i moral. Per fer-li una radiografia més clara de la situació, li desglossaré per partides. La DGAIA deu 165.000 euros des del gener del 2010 corresponents als expedients econòmics de nens tutelats, l’ICASS deu 162.300 euros per a serveis ocupacionals i llars residencials, el Consorci de Serveis Socials de Barcelona deu 298.800 euros i el departament d’Ensenyament deu 53.260 euros dels convenis de despeses de funcionament i monitors de menjador i transport. Tenint en compte que molts nens tenen greus problemes de mobilitat, aquests monitors són fonamentals. Davant d’aquesta realitat, que afecta moltíssimes altres entitats socials del nostre país, Aspasim no només haurà d’ajornar el pagament a alguns proveïdors, allargant així la cadena de la morositat, sinó que és probable que, per primera vegada en 65 anys, la qüestió afecti els salaris dels seus professionals. Ni durant els anys de la dictadura es va passar per un moment tan fràgil! Fa menys d’un any que el Congrés de Diputats va aprovar la llei de morositat que fixa en 30 els dies que tenen les administracions per pagar les empreses proveïdores. La llei anterior fixava el termini màxim en 90 dies. Em pregunto si les entitats socials sense ànim de lucre entren en aquesta llei i si la Generalitat té l’obligació legal (entenc que ja té l’obligació moral) de fer els pagaments als quals s’ha compromès. Si no, m’hauré de preguntar si el nostre Govern té el baixesa moral de mostrar-se inflexible amb els més dèbils de la societat.”


text: Va acabar el partit d’aquest dimarts amb una sobrecàrrega al bíceps femoral de la cama dreta i no jugarà diumenge Xavi Hernández serà baixa aquest diumenge contra el Rayo Vallecano en partit de Lliga per culpa d’una sobrecàrrega al bíceps femoral de la cama dreta. En acabar el partit d’aquest dimarts contra el Milan, el jugador va notar molèsties al bíceps femoral i les proves realitzades aquest dimecres han confirmat que pateix una sobrecàrrega a la zona que farà que es perdi el compromís de Lliga al Camp Nou. Dimarts rebia l'alta Cal recordar que Xavi va patir un trencament al bíceps femoral de la cuixa dreta el passat 1 de març. El migcampista va rebre l'alta mèdica aquest dimarts, després d'uns dies treballant amb normalitat amb el grup. Contra el Milan va jugar el partit sencer.


text: Història de la pilota valenciana Taula de continguts L'Antiguitat[modifica | modifica el codi] D'esports de pilota n'hi ha hagut a l'Antiga Grècia, a la Xina o a l'Amèrica precolombina, però llurs descripcions són molt vagues o no tenen cap relació amb la pilota valenciana. Així, per exemple, l'explicació que en fa Homer d'una partida a L'Odissea sembla més d'una dansa que d'un esport, amb cants i jugades marcades pel ritme dels instruments. Ja en el món romà, el poeta llatí Marc Valeri Marcial en els seus Epigrames distingia quatre jocs de pilota - Follis: Una pilota grossa i d'aire que es colpejava amb el puny tancat o amb el braç protegit amb un braçalet. Semblant, doncs, a dues modalitats de l'actual Pallone italià. Es jugava, però, en recintes tancats i de dimensions reduïdes, les termes. - Harpestum: En un terreny de joc delimitat per dues ratlles i una ratlla central, els jugadors tractaven d'enviar la pilota més enllà del límit del camp contrari. Atés que la pilota sovint anava a ran de terra, semblaria aquest un precedent del Raspall, tot i que d'altres el veuen com un precedent del futbol. - Paganica: Només se'n sap que s'hi jugava amb una pilota petita i molt dura. - Trigonalis: Formant un triangle tres jugadors es llençaven una pilota petita. Cap d'elles, però, s'adiu exactament a l'actual pilota valenciana. Però el fet documentat d'esports basats en les ratlles de la modalitat de llargues en antics territoris de l'imperi Romà com les actuals Bèlgica, nord de França, Frísia o nord d'Itàlia fan pensar en un origen comú. Edat mitjana[modifica | modifica el codi] En l'Edat mitjana francesa hi ha constància del jeu de paume, que, en un començament, era practicat amb la mà nua. L'any 1292 havia a París tretze tallers de fabricació de pilotes, de manera que queda palesa la seua popularitat. Aquest esport, precursor del tennis, era jugat en recintes tancats (tripots) amb una xarxa al mig per sobre la qual havia de passar la pilota. La puntuació era molt pareguda a la valenciana. Al segle XVI Joan Lluís Vives compara en els seus Diàlegs les dues maneres de jugar a pilota, a França i al Regne de València, i acaba concloent que, malgrat lleus diferències les regles eren les mateixes. A la Corona d'Aragó va ser un esport molt popular practicat per membres de la noblesa i fins i tot reis (l'humanista Arnau de Vilanova va recomanar la seua pràctica a Jaume II en 1305), si bé aquest èxit va ser part de la seu posterior pèrdua de popularitat, ja que per a evitar problemes es va prohibir la seua pràctica en els carrers quedant confinat a recintes tancats (trinquets) que solament podien mantenir les classes adinerades (a mitjan segle XVI hi ha censats a València 13 trinquets). Famós per la seua transcendència és el bàndol del 14 de juny de 1391 que va promulgar el Consell de la ciutat de València en el què va prohibir la seua pràctica al carrer: Malgrat les constants prohibicions les classes populars continuaren practicant la pilota, i les classes acabalades l'abandonaren (fóra per diferenciar-se'n, fóra per passar a esports més nets com el tennis). La pilota a mà va ser, doncs, un esport menystingut i dominat per les apostes i els desafiaments locals. Època moderna[modifica | modifica el codi] No és fins a finals del segle XIX quan els periòdics del Cap i casal comencen a oferir cròniques de partides, majoritàriament als trinquets com el de Pelayo (1868), però també al carrer. És per aquestes referències que avui coneixem pilotaris com Roquet de Penàguila, Bandera, Melero, Bota, el Nene, el Paler o el Pilotero, i trinquets com el de Juan de Mena o el del Grau. És també llavors quan apareixen els primers frontons al País valencià, per a jugar a les modalitats basques. però annunciat com a una diversió per a les elits. A tall d'exemple, el 26 de febrer de 1910, El Mercantil valencià annuncia dos partides amb preus molt disparells: una pesseta i mitja costa la de cesta-punta al Jai Alai de l'Albereda, i 20 cèntims la d'escala i corda al Pelayo Però la vertadera revolució la provocà El Nel de Murla, qui, el 1910, col·loca una corda de vora 2 m d'altura al mig d'un trinquet i va inventar la modalitat de l'Escala i corda. Fins aleshores als trinquets es jugava com al carrer, a ratlles, tal com es fa avui dia encara al Trinquet de l'Abdet. Posteriorment la popularització dels esports de masses, especialment el futbol, l'expansió urbanística que va provocar l'enderrocament de nombrosos trinquets, l'augment de la circulació automobilística que va dificultar el joc al carrer i la progressiva castellanització de la societat a causa de la immigració de gran quantitat de persones que no veien la pilota valenciana com a un esport propi, provoca que la seua situació en la dècada dels 60 del segle XX fóra quasi crítica. En l'actualitat[modifica | modifica el codi] Els anys 70 i 80, en aqueix moment de decadència i manca d'alicients, la pilota torna a ressorgir, i es pot dir que és gràcies a un pilotari, el Genovés I, el carisma del qual atrau nombrosos aficionats de volta al trinquet. A aquest fenomen s'uneix el procés autonòmic dels anys 80. La descentralització política encetada amb el nou règim facilita, el 1984, la independència de la Federació de Pilota Valenciana respecte de la Federación Española de Pelota, que només acull les modalitats basques. D'ençà que la presideixen persones que coneixen la pilota autòctona i la promouen amb l'organització de nombroses competicions de gran part de les modalitats i amb la construcció de canxes de joc als nous instituts per a anar introduir el jovent en un esport que restava oblidat o minimitzat. També, de portes en fora, la FPV participa en l'organització dels Campionats Internacionals de Pilota amb els altres països amb un joc de pilota a ratlles. El 1990 s'inicia una nova popularització de la pilota amb les retransmissions de les partides en directe per part de Canal 9. Aquesta tasca de reintroducció, però, és ara amortida per ser actualment les partides retransmesses en diferit i per Punt 2, a més d'un programa amb l'actualitat del món de la pilota anomenat Trinquet, d'entre 30 i 45 minuts de durada, els diumenges per la vesprada. Arran d'aquest reviscolament l'ex-pilotari Alfred Hernando, Fredi, ha encapçalat la modernització de la pilota valenciana mitjançant el torneig Circuit Bancaixa, que ha empés diversos trinquets a millorar les instal·lacions i, en general, l'ha professionalitzada. Des del 2005, la seua nova empresa, ValNet té en nòmina tots els jugadors professionals de pilota valenciana.


text: Featured Article L’evangeli és el que creiem, la comunitat és el que som i estem cridats a ser i la cultura és el medi en el qual ens movem. Tractem cadascun d’aquests eixos i ens hi apropem des de diferents perspectives; els combinem, valorem, relacionem i contrastem entre si de manera que puguem obtenir una visió tan àmplia i clara com sigui possible que ens ajudi a definir i a dur a terme la nostra missió més bàsica com a església, que és proclamar de forma contextualitzada l’evangeli. Esperem que el contingut d’aquest portal pugui transmetre amb força l’essència del que som, creiem i fem a la llum d’un evangeli que no només parla d’un cel més enllà o de simplement fer d’aquest un món millor, sinó de viure i experimentar el perdó, la salvació i la restauració que Jesús porta a les vides d’individus i comunitats senceres. Informació sobre CN22@ Ciutat Nova Barcelona. ... Última entrada - Viure - Així, doncs, tant si mengeu com si beveu, com si feu una altra cosa, feu-ho tot a glòria de Déu. Però no sigueu mai ocasió d'escàndol, ni per als jueus, ni per als grecs, ni per a l'Església de Déu. Feu com jo, que procuro de complaure'ls tots en tot, no cercant el meu propi bé, sinó el bé de tots, perquè se salvin. [1a Corintis 10:31] ... – ‘Viure’ - Primer any CN22@ - Primer any CN22@ ... – ‘Primer any CN22@’


text: Hi ha diversos fabricants que venen sistemes amb Debian o altres distribucions de GNU/Linux preinstal·lades. Potser heu de pagar més per a aquest privilegi, però així compreu pau espiritual, ja que podeu estar segurs que el maquinari funciona bé a GNU/Linux. Tant si compreu un sistema amb Linux preinstal·lat com si no, o fins i tot si compreu un sistema de segona mà, és important que comproveu que el vostre maquinari funciona amb el nucli Linux. Comproveu si el vostre maquinari està llistat a les referències que es troben a continuació. Feu saber al vostre venedor que voleu comprar per a un sistema Linux. Recolzeu els fabricants de maquinari que funciona amb Linux. Alguns fabricants de maquinari simplement no ens diuen com escriure controladors per al seu maquinari. Altres no ens permeten l'accés a la documentació sense un acord de no divulgació que ens impediria alliberar el codi font de Linux. Com que no ens han donat permís per a accedir a la documentació d'aquests dispositius, simplement no funcionen amb Linux. Podeu ajudar demanant als fabricants d'aquest maquinari que alliberin la documentació. Si ho demana prou gent, llavors s'adonaran que la comunitat del programari lliure és un mercat important.


text: |El Màster en Traducció, Interpretació i Estudis Interculturals ja forma part de la Xarxa European Master's in Translation (EMT) de la Direcció General de Traducció de la Comissió Europea, i ha rebut el segell de qualitat EMT per al període 2011-2013. Des del 30 de setembre del 2011, i durant el període 2011-2013, el Màster oficial en Traducció, Interpretació i Estudis Interculturals de la Facultat de Traducció i d'Interpretació forma part de la Xarxa European Master's in Translation (EMT) de la Direcció General de Traducció de la Comissió Europea. L'EMT és un segell de qualitat per a programes universitaris de formació en traducció, de nivell de màster, que compleixin determinades normes consensuades en matèria de formació de traductors. Aquestes normes es relacionen amb l'adquisició de sis competències professionals que els titulats dels programes EMT hauran d'assolir: (1) competència per a la prestació de serveis de traducció, que inclou la gestió de relacions amb els clients; (2 i 3) competència lingüística i intercultural, que inclou el domini de les llengües d'origen i de destí, la capacitat per a resumir textos i comprendre informació amb al·lusions culturals; (4) competència per a cercar informació, que inclou la capacitat per a obtenir informació i l'aplicació de l'esperit crític en les fonts consultades; (5) competència tecnològica, especialment relacionada amb la utilització de memòries de traducció i la gestió de terminologies; i (6) competència temàtica, això és, els coneixements en un àmbit especialitzat per a la pràctica de la traducció professional. Després d'un procediment de selecció, es converteixen en membre de la Xarxa de Màsters Europeus en Traducció (EMT) els programes universitaris, l'avaluació dels quals demostri complir amb aquestes normes. El projecte EMT agrupa universitats que ofereixen formacions d'alta qualitat per a traductors professionals. La Xarxa funciona com a lloc de trobada per als programes que en formen part i promou l'intercanvi de bones pràctiques. Actualment, formen part de la Xarxa EMT cinquanta-tres programes de dinou Estats membres de la UE. El Màster Oficial en Traducció, Interpretació i Estudis Interculturals de la Facultat de Traducció i d'Interpretació ja és oficialment membre de la prestigiosa Xarxa EMT. Més informació: http://ec.europa.eu/dgs/translation/programmes/emt/index_en.htm Més informació a la web de la FTI


text: Fira mercat De tot CAT En els darrers anys ha augmentat molt el nombre d'empreses que incorporen la llengua catalana en els seus productes i serveis. Centrant-nos només en l'etiquetatge, s'ha passat de les prop de 300 referències del 1989 a les més de 2.000 actuals. Per tal de donar a conèixer i fomentar l'ús de la llengua catalana en l'àmbit empresarial, es va organitzar la fira mercat De Tot Cat al Palau de Fires de Girona els dies 4, 5 i 6 de juny de 2010. Els assistents van poder conèixer els productes i les empreses que incorporen el català, es van proveir de productes i van gaudir de l'oferta formativa i lúdica programada. Estudis sociolingüístics realitzats darrerament demostren que hi ha un interès creixent d'una part important de la ciutadania per conèixer les empreses sensibles a l'ús de la llengua catalana. La fira va respondre a aquesta demanda. La fira va tenir un caràcter multisectorial i hi van ser visibles la majoria d'àmbits de la vida quotidiana en els quals es poden consumir productes en llengua catalana. Objectius - Promoure les empreses que fan servir la llengua catalana en els seus productes o serveis. - Conscienciar les institucions, empreses i consumidors de la innovació que representa la implantació de la llengua catalana en l'àmbit quotidià. - Sensibilitzar i motivar les empreses que encara no incorporen el català en els seus productes o serveis. - Oferir un punt de trobada entre empreses i clients sensibles al consum de productes catalans. Fidelitzar-los. - Establir nous vincles comercials entre empreses i distribuïdors. - Informar sobre la legislació vigent que regula els drets de les persones consumidores a poder rebre en català la informació dels productes que compren. Quan les àvies compraven en català Aquest audiovisual, presentat en el marc de la primera fira mercat De Tot Cat, conté una selecció dels objectes etiquetats en català fa 80, 90 i 100 anys. És fruit d’una recerca que ha buscat caixes i embalatges, ampolles i envasos, anuncis i objectes promocionals guardats durant anys per col·leccionistes, empreses centenàries, comerços històrics, fons fotogràfics, arxius i museus de diferents punts del territori de parla catalana. Tot i que els hàbits de consum de les primeres dècades del segle XX eren molt diferents als d’avui, tot i que es comprava menys i l’oferta de productes era molt més discreta, a mesura que avançava la recerca que ha fet possible aquest documental, la quantitat i varietat de productes etiquetats en català augmentava considerablement posant de manifest que l’etiquetatge en català no va ser un fet excepcional sinó un hàbit que es va incorporar al mercat amb normalitat. Esperem que aquest viatge a les botigues i mercats, comerços i carrers, envasos i caixes del temps dels nostres avis i àvies, serveixi per enfortir la convicció que etiquetar en català no és només una estratègia de mercat sinó un dret i una pràctica que entronca amb les nostres arrels més profundes. Compromís de Girona Fa uns anys, la Plataforma per la Llengua i l'ADEC van engegar, conjuntament, la campanya “A taula, en català” amb l'objectiu d'impulsar l'ús del català en l'etiquetatge dels productes a través de fomentar-ne el consum en entitats i institucions públiques i privades. En el marc de la fira mercat De Tot Cat s'ha volgut donar un impuls a aquesta campanya a través del Compromís de Girona. Càrrecs electes i representants de més de 200 entitats i institucions d'arreu de l'àmbit lingüístic català van ratificar públicament la seva adhesió a la campanya “A taula, en català” a través d'aquest acte que va tenir lloc el 4 de juny de 2010 a les 12.30 h. L'Acte el va presentar l'actor Pep Plaza i va comptar amb la intervenció del catedràtic de filosofia Josep M. Terricabras.


text: Bab-i Ali Bab-i Ali, modernament Babiali (o Babi âli) és el nom otomà de la "Sublim Porta", és a dir el departament i residència del gran visir, original anomenat Paixà Kapuixu o Vezir Kapusu (Kapu = Porta en turc). Llavors el palau imperial era el Bab i-Ali. Sovint la cort, el palau o el govern d'un sobirà era anomenat "Porta" o "Sòl" i així es deia entre els sassànides, a l'Egipte faraònic, el regne d'Israel, Japó. Els turcs van recollir aquesta costum i van anomenar al govern mòbil del gran visir com Ali Kapu; aviat el govern va tenir caràcter estable a Istanbul (fins aleshores residia a Adrianòpolis o Edirne) i llavors es va dir Sublim Porta sota el gran visir Nevşehirli Damat İbrahim Paşa el 1718. A l'Imperi otomà, parlar de "La Porta" és equivalent a parlar del govern. La Sublim Porta incloïa a més de les dependències del gran visir, el Ministeri de l'interior, els despatxos del Ketkhuda Bey, el d'Afers Exteriors, els serveis del Rais ul-küttab o cap de secretaris, el Consell d'Estat i un parell de comissions. Coord.: |A Bab-i Alihi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: ús d'smartphones (perdoneu, però no m'agrada del tot això de 'telèfons intel·ligents'), i que el creixement d'utilització d'aquests dispositius per accedir a la informació continua situant-se per sobre de la mitjana europea, cal plantejar-se seriosament aquest canal com a element important de la comunicació promocional. El mobile marketing és una realitat que va prenent el seu espai a tots els àmbits, fins i tot a l'àmbit universitari. En aquest sector, el Servei de Llengües - UAB Idiomes ha endegat una campanya, adreçada als joves de Barcelona i del Vallès Occidental principalment, d'accés i registre mitjançant dispositius mòbils en la que s'ofereix la possibilitat de guanyar un curs d'estiu de llengua estrangera. L'acció promocional de la campanya, que porta per nom UAB Idiomes Jove, es va iniciar de manera offline amb el repartiment d'unes postals, que incorporen el corresponent codi QR, entre els i les estudiants que van passar per l'edició d'enguany del Saló de l'Ensenyament que ha tingut lloc a les instal·lacions de Fira Barcelona aquesta setmana passada. El codi, en ser decodificat, direcciona cap a una pàgina adaptada per a dispositius mòbils que permet inscriure's fàcilment, tot i que també s'ha creat una landing page per a les persones que (encara) accedeixen a la xarxa global utilitzant un ordinador. Tot plegat, un exemple de com un servei universitari també pot pujar al tren i aprofitar les noves possibilitats que ofereixen el desenvolupament i la implantació de la tecnologia mòbil per apropar-se al seu mercat natural (els estudiants universitaris i preuniversitaris) i que, fins el 30 d'abril, permet optar (a aquells afortunats que encara tinguin una edat compresa entre els 16 i el 24 anys) a guanyar un curs d'idiomes. Doncs escaneja el codi QR i apunta't!!!


text: La iniciativa que promou el BBVA “Per Sant Jordi recepta lectura als nens i joves dels nostres hospitals” ha aconseguit recollir més de 6.000 llibres per als hospitals infantils i juvenils i entitats de voluntariat hospitalari o sociosanitari de Catalunya. La recollida de llibres es va fer en les 471 oficines de BBVA a Catalunya durant dues setmanes coincidint amb la celebració de Sant Jordi. Posteriorment vuit voluntaris de la Oficina del Voluntari de BBVA han treballat desinteressadament durant setmanes per seleccionar i classificar els llibres en bon estat, nous o semi nous i segons temàtiques. Els 3.000 llibres que eren adients per a biblioteques infantils i juvenils d'hospitals i centres sociosanitaris s'han distribuit a 14 centres. El pont entre l'entitat bancària i les entitats beneficiaries, l'ha fet la FCVS. Quatre entitats que treballen en el voluntariat hospitalari i 12 entitats federades més que treballen en l'àmbit de la infància, se n'han pogut beneficiar. Aquesta és la segona vegada que el BBVA promou aquesta campanya i, veient l'èxit que ha tingut en les dues edicions, el BBVA ha decidit repetir la iniciativa l'any que ve.


text: Èdafon Èdafon o la biota en el sòl és un terme col·lectiu per a designar tots els organismes vius que es troben als sòls. En un sòl equilibrat, les plantes creixen en un ambient actiu i estable. És la vida del sòl la que acciona els seus cicles i proporciona la fertilitat. Sense l'activitat dels organismes vius la matèria orgànica s'acumularia en la superfície sense proporcionar nutrició a les plantes. La biota del sòl inclou: - Megafauna: de mida de més de 20 mm, per exemple, talps, conills i altres rosegadors. - Macrofauna: de 2 a 20 mm, per exemple, cucs de terra, coleòpters o formigues. - Mesofauna: de 100 micròmetres a 2 mm, per exemple petits àcars. - Microfauna i Microflora: d'1 a 100 micròmetres, per exemple, llevats, bacteris (principalment actinobacteris), fongs etc. D'entre aquests els bacteris i els fongs juguen uns papers claus per mantenir la salut dels sòls. Són descomponedors de materials orgànics que produeixen detritus biològics i altres productes provinents de la degradació. Els sapròtrofs, ben representats per fongs i bacteris, extrauen nutrients solubles. Taula de continguts Taula de la vida al sòl[modifica | modifica el codi] Aquesta taula resumeix el llibre de D. Soltner[1] Bacteris[modifica | modifica el codi] Els bacteris són organismes que en els sòls tenen poblacions que van de 100 milions a 3.000 milions per cada gram. Els seus papers més importants en els sòls són: - La nitrificació que és una part vital del cicle del nitrogen - Fixació del nitrogen: a càrrec de bacteris de vida lliure com Azotobacter o dels que viuen en simbiosi amb lleguminoses i altres plantes com els rhizobia. - Desnitrificació a càrrec de bacteris aerobis o anaerobis facultatius incloent els Achromobacter i Pseudomonas. Actinobacteris[modifica | modifica el codi] Fongs[modifica | modifica el codi] Un gram de sòl de jardí pot tenir al voltant d'un milió de fongs els quals són organismes heteròtrofs. Molts són paràsits però d'altres són beneficiosos per les relacions que estableixen amb les plantes. En termes de la creació de sòl i umus els fongs tendeixen a ser saprotrofs. Micoriza[modifica | modifica el codi] Aquests tipus de fongs envaeixen les arrels de les plantes creant una relació de simbiosi Els mycorrhiza obtenen hidrats de carboni de les arrels de les plantes i al seu torn faciliten a la planta nutrients i humitat. Referències[modifica | modifica el codi] - Dominique Soltner, Les Bases de la Production Végetal, tome I: Le Sol et son amélioration, Collection Sciences et Téchniques Agricoles, 2003 Enllaços externs[modifica | modifica el codi] - The real dirt on no-till soil PDF - Why organic fertilizers are a good choice for healthy soil - Effects of transgenic zeaxanthin potatoes on soil quality Biosafety research project funded by the BMBF - Phospholipid fatty-acid analysis protocol A method for analyzing the soil microbial community PDF


text: Càlcul vectorial El càlcul vectorial és el camp de les matemàtiques que es dedica a l'estudi de l'anàlisi real d'un vector en dues o més dimensions. Consisteix en un conjunt de fórmules i tècniques de resolució de problemes molt útils en els camps de l'enginyeria i la física. Es consideren camps vectorials, associats a un vector en cada punt de l'espai, i camps escalars, associats a un escalar en cada punt de l'espai. Així per exemple, la temperatura d'una piscina és un camp escalar: a cada punt associem un valor escalar de temperatura. El flux de l'aigua a la mateixa piscina, en canvi, és un camp vectorial: a cada punt associem un vector velocitat. Existeixen tres operacions importants en el càlcul vectorial: - gradient: mesura la raó i la direcció de canvi en un camp escalar; el gradient d'un camp escalar és un camp vectorial. - rotacional: mesura la tendència d'un camp vectorial a rotar en un punt; el rotacional d'un camp vectorial és un altre camp vectorial. - divergència: mesura la tendència d'un camp vectorial a originar-se d'un cert punt o a originar-se d'aquest punt. Una quarta operació, el Laplacià, és una combinació de la divergència i el gradient. A més, també hi ha tres teoremes importants relacionats amb aquests operadors: La majoria de resultats analítics són fàcilment compresos, de manera més general, fent servir la maquinària de la geometria diferencial, de la qual el càlcul vectorial n'és un subconjunt. Vegeu també[modifica | modifica el codi]


text: Situat a Tsim Sha Tsui, England Premier Backpacker's Inn - Las Vegas Group és el lloc perfecte per gaudir de Hong Kong i els seus voltants. L'hotel no està massa enfora del centre de la ciutat: només a 00.00Miles, i normalment només es triga 45 minuts per arribar a l'aeroport. Aquest modern hotel està situat a prop de atraccions populars de la ciutat com ara Mansions Chungking, Peninsula Hong Kong, Consolat de Maldives. Aprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Hong Kong. Els clients de l'hotel poden gaudir de servei d'habitacions, ascensor, habitació familiar, botigues a l'hotel, s'admeten animals de companyia. England Premier Backpacker's Inn - Las Vegas Group acolleix 108 habitacions, totes amoblades amb gust per tal d'oferir comforts com aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, ventilador, aire condicionat, premsa diària, escriptori. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Hong Kong, faci de England Premier Backpacker's Inn - Las Vegas Group la vostra llar.


text: El nom francès d'aquesta pasta es refereix al nombre elevat de fulls de pasta que el componen. Donat el mètode tradicional de preparació de la pasta de full, de doblegaments de tres parts en sis passos, els milfulls en realitat contenen 729 parells de folíols. L'adopció més recent d'un plec en dos per part de certs cuiners condueix a un milfulls amb un nombre diferent de capes, 2048 parells en el cas de la recepta d'André Guillot.[2] En molts països de pllengua anglesa, països nòrdics i eslaus, les receptes locals de milfulls de la mateixa naturalesa fan referència al prenom Napoleó. Aquest nom sembla relacionat amb l'adjectiu francès "napolità", la ciutat de Nàpols essent una de les fonts citades per aquesta recepta, que identifica el prenom de Napoleó d'ençà que fou ascendit posteriorment per les guerres napoleòniques.


text: Diner El diner és qualsevol bé —metalls preciosos, pedres, la sal, closques de moluscs, llavors de cacau, pells d'animals, fulles de te, destrals metàl·liques, papers amb dibuixos— que compleixi les següents tres propietats en una societat determinada: - és una mesura del valor de les coses - és una reserva del valor de les coses - és acceptat generalment com a mitjà de pagament Com a mitjà de pagament es pot intercanviar per qualsevol tipus de bé material o servei, com a mesura del valor permet fer comparacions entre els diferents béns i serveis i com a reserva de valor permet de ser reservat indefinidament sense que es deteriori ni perdi cap de les seves característiques amb el pas del temps. En general, cal que allò que es fa servir com a diner sigui escàs, bé perquè s'utilitza un bé naturalment escàs, com l'or o d'altres metalls preciosos, o bé perquè es fa artificialment escàs, com seria el cas de les monedes i bitllets de banc. En l'actualitat, el diner és una abstracció, almenys en les societats industrialitzades. La major part de la reserva monetària d'un país no existeix físicament, sinó com a entitat comptable. Les monedes i els bitllets (el diner en efectiu) són el tipus de diner físic més habitual avui en dia, tot i que materials com l'or o l'argent encara mantenen les propietats essencials del diner. A principis del segle XXI, l'ús de diner electrònic (targetes de crèdit o dèbit) és cada vegada més freqüent als països industrialitzats. Per determinar la quantitat de diner existent es fan servir els agregats monetaris. Taula de continguts - 1 Funcions - 2 Propietats del diner - 3 Tipus de diner - 4 Història - 5 Formes actuals de diner - 6 Vegeu també - 7 Referències - 8 Enllaços externs Funcions[modifica | modifica el codi] El diner és un instrument de pagament generalment acceptat per especialistes membres de la comunitat en la solució d'una compra, un benefici o un deute. Té tres funcions principals: - Funció d'intermediari per al comerç. - L'expressió dels valors i la unitat per al càlcul econòmic i comptable. - La funció de dipòsit de valor. Alguns autors consideren que la capacitat de transformar els deutes i passius, inclosos els impostos, és una quarta funció anomenada "descàrrega" de la moneda. El diner es caracteritza per la confiança dels seus usuaris en la persistència del seu valor i la seva capacitat de servir com a mitjà d'intercanvi. Per tant, té dimensions socials, polítiques, psicològiques, jurídiques i econòmiques. El diner s'ha tingut al llarg de la història formes molt diverses: carn de boví, sal, perles, ambre, metall, paper, etc. Després d'un període molt llarg on l'or i la plata (i altres metalls) van ser els mitjans de comunicació preferit, el diner està ara gairebé completament desmaterialitzat i circula principalment en forma escriptural o electrònica. Cada moneda es defineix com la moneda d'una determinada zona, normalment d'un estat. Es presenta en forma de dipòsits, de bitllets de banc i monedes, també conegut com a divises. Les divises s'intercanvien entre elles en el context del sistema monetari internacional. De fet, des de 1973 quan les paritats de les principals divises del món deixarà de ser defensades després dels acords de Jamaica del 1976, les monedes no són calibrades, directament o indirectament, pel pes d'un metall preciós. Els seus valors fluctuen en el mercat internacional de divises, com a part d'un sistema de canvi flotant o flexible. Degut a la importància dels diners, els estats han buscat des del principi assegurar el màxim poder monetari, han definit una divisa oficial i l'han convertit en un dels seus símbols i una marca del seu poder. Els estats exerceixen un control sobre els bancs i sobre la creació de diners, a través de la legislació i des de la política monetària dels bancs centrals. A més d'ésser un mitjà de pagament —si no ho fos, l'intercanvi s'hauria de limitar a la permuta—, el diner serveix com a unitat de compte i com a reserva de valor. Com a unitat de compte permet de mesurar homogèniament el preu de tots els béns, de manera que es puguin comparar els uns amb els altres. Com a reserva de valor, permet de separar considerablement en el temps les dues parts de la transacció: El qui rep diner en canvi del lliurament d'un bé o servei pot utilitzar en qualsevol moment el poder de compra que lo confereix l'acceptació general d'aquest, constituint d'aquesta manera una forma important de conservació de la riquesa. El valor del diner es corresponia inicialment al valor associat al pes equivalent del metall sense estar convertit en moneda, és a dir, es tractava d'un diner real (de ple contingut). En oposició a aquest existeix el diner nominal,el qual no té pràcticament cap valor material. Pràcticament (tot exceptuant les monedes, sense gaire valor material) el diner nominal és avui l'únic existent, i consisteix en reconeixements de deute bancaris. Dits deutes bancaris poden ésser de dues classes: - els bitllets del banc central : tenen la denominació de curs legal, donat que els creditors no poden refusar que el reemborsament dels seus crèdits els sigui fet en bitllets del banc central. - els dipòsits a la vista del públic en els bancs:. Els dipòsits a la vista en els bancs són utilitzables per llurs titulars com a mitjà de pagament, a través de l'extensió d'un xec bancari o de la prèvia conversió d'aquest en diners del banc central. El fet que tant els bitllets com els dipòsits a la vista siguin reconeixements de deute dels bancs explica el fenomen de la creació del diner. El banc lliura un crèdit contra ell mateix i, pel fet que aquest crèdit pugui ésser utilitzat immediatament pel beneficiari com a pagament, crea diner. La quantitat de diner que el públic (consumidors i empreses) vol tenir en el seu poder constitueix la demanda de diner, tenint aquesta una relació directa amb el nivell d'activitat econòmica; en contraposició hi ha l'oferta de diner: quantitat de diner realment existent i sobre el qual el govern pot actuar satisfent o no la demanda d'aquest. Propietats del diner[modifica | modifica el codi] - Unitat de compte. Es defineix com a unitat de compte la fracció mínima que es fa equivalent a un dels béns que per convenció serveixen per a mesurar el preu de les coses, així com la relació entre elles, d'aquesta manera es pot establir identitat entre unitat de compte i unitat monetària, i que esdevé una característica essencial en el diner. - Adquisivitat: Propietat adquisitiva del diner o bé similar. Indica la possibilitat de bescanvi del diner en mercaderies. d'aquesta propietat se'n deriva la definició de poder adquisitiu: Quantitat de béns o serveis que es pot adquirir amb una determinada quantitat de diners. Fluctua inversament a les variacions que experimenten els preus del béns que es volen adquirir. - Poder alliberador Facultat d'alliberar deutes que es concedeix al diner. Aquesta capacitat alliberadora és concedida per les autoritats monetàries. - il·lusió monetària: Reconeixement subjectiu de l'estabilitat del valor del diner sense tenir en compte les variacions del seu poder adquisitiu. Dita il·lusió permet mantenir un preu fix de la unitat monetària fet que conserva també el valor al llarg del temps. Aquesta aparença amaga, però, els efectes de les variacions dels preus dels altres béns. D'aquesta manera, un augment de la renda nacional d'un país no comporta necessàriament un increment de riquesa, ja que aquesta també depèn de la capacitat adquisitiva de la moneda. Tipus de diner[modifica | modifica el codi] - Segons la seva tributació: - Diner negre. Anomenat també diner brut o diner B. Es refereix al diner obtingut dels guanys fets sense deixar-ne constància en els registres obligatoris per tal de defugir-ne la tributació o usar-los en activitats paral·leles o il·lícites. Dit diner té el seu origen en activitats il·legals (fraus comptables, prostitució, droga, robatoris, etc.) o en l'economia submergida,[1] i en són refugis d'aquest els anomenats paradisos fiscals, i els centres off-shore, on s'intenta el blanquejament, és a dir, convertir aquest diner en legal. Els estats en persegueixen els posseïdors d'aquest diner per tal d'obligar-los a tributar. - Diner viu. N'és el contrari de l'anterior, és a dir, es tracta del diner comptat, tot entenent com a comptat el diner obtingut dels guanys fets del qual es deixa constància en els registres obligatoris i, en conseqüència, són tributats. - Moneda: (entre altres accepcions) Part de l'oferta monetària d'un país composta de bitllets més moneda metàl·lica i que també es denomina efectiu en mans del públic, és a dir, Diner efectiu d'un país que no està en mans del sistema bancari. Per altra banda es defineix com a unitat monetària la unitat estàndard de la moneda (o mitjà oficial de canvi) de cada estat. Sota el règim del patró or, i també mentre foren efectius els acords de Bretton Woods, el valor de la unitat monetària es definia determinant el pes d'or fi a què equivalia. En la pràctica, es fixa la paritat en relació amb el dòlar o la moneda internacional més utilitzada. - Reserves bancàries: Diner que el banc manté en forma líquida per fer cara a les possibles demandes dels seus dipositants. Les proporcions que aquestes reserves han de representar respecte al total de dipòsits del banc solen ésser fixades per llei o per conveni entre les institucions bancàries i l'estat. - Getó:[2] Objecte amb valor monetari o sense que té un àmbit de circulació limitat i privat. L'àmbit d'ús d'aquests és molt ampli: fitxes de joc, per a utilitzar telèfons o altres aparells, unitats per a facilitar la comptabilitat, monedes de caràcter privat (eclesiàstic, de cooperatives, etc.). Història[modifica | modifica el codi] L'ús de mètodes d'intercanvi poden remuntar-se a 10.000 anys enrere, tot i que no hi ha cap prova de cap societat que es basés en la barata.[3] Per contra, les societat sense diners funcionaven en gran part sota els principis de l'economia del regal i del deute.[4][5] Quan l'intercanvi o barata ocorria normalment era entre estranys o enemics potencials.[6] Moltes cultures de tot el món amb el temps van desenvolupar l'ús del diner mercaderia. La llista de materials que podrien ser utilitzats per qualsevol funció d'intercanvi és gairebé infinita. En veritat, podem estalviar, intercanvi, com en qualsevol assumpte. Per compres petites, històricament s'ha utilitzat com a mitjà d'intercanvi objectes fàcils de transportar i sense valor intrínsec real, però sense arribar a ser diner real. Com a mitjans de canvi que la humanitat ha utilitzat podem citar materials com la pedra, la sal de cuina, conquilles, llavors de cacau, pells d'animals, fulles de te, destrals metàl·liques, etc. Els diners basats en objectes van subsistir fins a finals del segle XIX (la sal al Tibet, les conquilles de cauri (Cypraea moneta) a la Xina, l'Índia i l'Àfrica ...) i va tornar a aparèixer esporàdicament quan hi ha hagut una escassetat de diners, especialment durant els períodes de desordre i pobresa, com el paquet de cigarrets a Alemanya poc després de la guerra. Aquests fenòmens no són només anecdòtics sinó que posen en relleu la necessitat d'un mitjà d'intercanvi. Les unitats de compte no circulants[modifica | modifica el codi] Les unitats del compte existeixen des de fa més de 2.000 anys i sovint deriven d'unitats de pes. A Mesopotàmia durant l'Imperi accadi (segles XXIV aC a XXII aC) s'utilitzava la mina; a l'antic Egipte van existir diverses unitats de compte com el deben. Molt més tard, els asteques també disposaven d'una unitat de compte, el quachtli que equivalia a 100 panotxes[7] de cacau o a una peça de cotó (ixtle). Però en aquestes societats altament estratificades la poca llibertat dels productors, el nombre reduït de productes, la una poca divisió del treball i el paper preponderant de les autoritats en la recollida i la distribució de la producció expliquen que les unitats de compte no circulessin mai. A l'antic Egipte, l'únic mètode d'intercanvi autoritzar legalment era la barata. Entre els asteques la circulació de la panotxa de cacau no va començar fins a l'arribada dels europeus.[8][9] La invenció de la moneda metàl·lica[modifica | modifica el codi] Segons Heròdot, els lidis van ser els primers a introduir la utilització de monedes d'or i plata com a diner,[10] avui dia es pensa que les primeres monedes van ser encunyades entre el 650 aC i el 600 aC .[11] Els primers metalls utilitzats en les monedes eren l'or i la plata. L'ús d'aquests metalls es va imposar, no només gràcies a la seva raresa, bellesa, resistència a la corrosió i el seu valor econòmic, sinó també a causa dels antics costums religiosos. A Babilònia els sacerdots, que tenien grans coneixements d'astronomia, va ensenyar a la gent que havia una estreta relació entre l'or i el Sol i entre la Lluna i la plata. Això va portar a la creença en el poder màgic d'aquests metalls i dels objectes fets amb ells. L'encunyació de monedes d'or i la plata es va mantenir durant molts segles, aquest tipus de diner es caracteritza pel valor intrínsec de les peces, és a dir el valor comercial del metall utilitzat en la seva fabricació. De manera que una moneda de 20 grams d'or s'intercanviava per béns amb un valor equivalent al de l'or que contenia. Les monedes de més valor s'encunyaven en or, mentre que per a les de menor valor s'utilitzava la plata i el coure. Roma[modifica | modifica el codi] L'antiga Roma també va imitar Grècia en qüestions monetàries. Les primeres monedes foren de plata i bronze. Un exemple de moneda romana d'or és l'aureus, abans de la presa del poder per Juli Cèsar, aquesta moneda va ser encunyada de manera força irregular, les primeres peces semblen remuntar-se al 217 aC. La dificultat a la que s'enfrontava Roma era la de la manca de prou fonts de metall monetari, amb l'excepció de la mina espanyola de Las Médulas, que va ser esgotada en el frenètic esforç per tal proveir les quantitats requerides per al pagament de mercenaris. Aquest lloc, modelat per la passió d'aconseguir diners, és avui dia Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO.[12] Les despeses militars eren tan grans que calia fer moltes devaluacions de la moneda, el seu contingut de plata es va fondre literalment al llarg dels segles. Una reforma monetària important va ser duta a terme per Dioclecià restaurant l'encunyació de monedes de tres metalls (or, plata i coure) i millorant la qualitat de les peces.[13] La manipulació que els romans feien de les seves monedes els ha guanyat una mala reputació entre alguns autors respectuosos dels cànons de l'ortodòxia monetària, fins al punt que alguns han vist en aquesta pràctica una de les causes de la caiguda de l'Imperi Romà. John Kenneth al seu llibre Money: Whence It Came, Where It Went del 1975 ironitza sobre aquests arguments ideològics en assenyalar que malgrat tot, els romans van aconseguir de dominar el món durant segles, i potser gràcies a un model de diners amb interès negatiu idèntic al descrit per Silvio Gesell el 1916 a la seva obra Die natürliche Wirtschaftsordnung durch Freiland und Freigeld (L'ordre econòmic natural basat en la llibertat del sòl i de la moneda).[14] Xina[modifica | modifica el codi] A la Xina, la utilització d'estris metàl·lics (ganivets, aixades) com a intermediaris en el comerç és utilitzada molt aviat igual que els lingots metàl·lics, sobretot de plata. Però es considera que la seva utilització com a diner real amb tots els seus atributs només es produiria a partir del regnat de l'emperador Qin Shi Huangdi (259 aC - 210 aC),[15] que no només va unificar la Xina i va construir la primera Gran Muralla, sinó que també va imposar la utilització exclusiva de les monedes rodones de coure amb un forat quadrat que van sobreviure fins al 1837. Es tractava realmernt de diners: s'utilitzaven per a pagar les tropes i era acceptat com a pagament d'impostos. Mai va haver prou or o plata per encunyar monedes amb aquests metalls, però els grans comerciants es va mantenir lleials als lingots de plata a través dels segles, la Xina era una de les destinacions d'aquest metall. El diner metàl·lic de l'Edat mitjana[modifica | modifica el codi] La utilització dels diners va experimentar una disminució a Europa durant l'Edat mitjana amb les restriccions al comerç i la introducció dels sistemes feudals arreu deixant poc espai a les llibertats econòmiques. Els merovingis utilitzen la mateixa moneda antiga i fins i tot van abandonar l'encunyació sobre peces antigues. Els carolingis i els seus successors si que van encunyar monedes. El 781, Carlemany substitueix les peces antigues amb noves monedes de plata. La unitat bàsica segueix sent el diner, però apareix un nou estàndard: la lliura tornesa amb un valor de 240 diners. El sou, que continua tenint un gran prestigi, no era independent, sinó que esdevé un múltiple del diner. El sistema era: 1 lliura = 20 sous de 12 diners = 240 diners. Aquest sistema monetari, que es mantindria vigent durant mil anys, va permetre la represa del comerç i un renaixement econòmic. A l'Imperi Bizantí, la moneda d'or es manté en circulació. El món musulmà, inspirant-se en l'imperi Parte (segle III), va establir un sistema monetari trimetàl·lic, el dinar d'or prové del denarius aureus siríac. El dirham és l'antiga dracma i el fels del follis de l'era bizantina. La gran reforma del 696 va comportar la refosa (literalment) total de les primeres monedes i la posada en circulació de monedes que feien referència a l'hègira i a l'Alcorà. El bimetal·lisme[modifica | modifica el codi] El bimetal·lisme va ser un sistema monetari basat en la lliure encunyació de l'or i la plata, amb una norma legal que fixava la relació entre els valors d'ambdós metalls (la paritat bimetàl·lica), i en el seu poder alliberador il·limitat (qualsevol pagament es podia fer amb els dos metalls). El bimetal·lisme modern es va desenvolupar a Europa durant el segle XVIII. A l'edat mitjana, totes les unitats monetàries es definien arreu en referència al seu pes en or o plata. Essent sotmeses al control de l'aliatge, les monedes es podien canviar i substituir en funció del seu contingut en or i plata. A partir del segle IX el comerç reneix amb la celebració de fires cada vegada més importants. Els bancs van néixer en un primer moment com a canviadors de diners i ràpidament van evolucionar esdevenint els bancs en el sentit modern. La República de Venècia, es va convertir en plataforma monetària del món. El seu èxit es va basar principalment en l'explotació de les diferències del preus de l'or i la plata a Orient i a Occident, i va provocar l'escassetat de diners a Europa, causant moltes dificultats que van afavorir la manipulació monetària distorsionant la relació entre el valor nominal i el contingut d'or i plata dels diners. La història dels diners es correspon amb la de la producció relativa d'or i plata i amb les variacions dels tipus de canvi entre aquests dos metalls. L'arribada de l'or després del descobriment d'Amèricas va tenir conseqüències profundes, però la plata va continuar sent el principal metall dinerari a Europa. Durant el segle XIX el bimetal·lisme va continuar sent la norma però la posada en circulació de grans quantitats d'or nou van afectar el sistema. El descobriment de noves mines a Califòrnia i el Klondike a més de la millora de les tècniques d'extracció que van millorar el rendiment a Austràlia i a Sud-àfrica van provocar un espectacular augment de la producció, entre 1851 i 1860 es va produir la meitat de tot l'or de la terra en 1500 anys (2000 tones contra 4.000 tones).[16] Aquest gran flux d'or va causar greus dificultats al bimetal·lisme en depreciar-se l'or respecte a la plata.[17] com a resposta la Unió Monetària Llatina va intentar limitar la lliure encunyació de plata. A la dècada del 1870 va ser la plata la que es va depreciar en incrementar-se la seva producció, això va conduir la Unió Monetària Llatina el 1878 a suspendre la llibertat d'encunyació de plata i el seu poder alliberador,[17] la fi del bimetal·lisme va conduir al monometal·lisme i l'adopció del patró or, que es va mantenir fins al 1914, aquest any també es produeix la introducció del paper moneda parcialment convertible (fins llavors era convertible en or al banc).[18] El patró or[modifica | modifica el codi] El patró or va ser un sistema amb tipus de canvi fixos, els diners que emetia cada país depenien de les seves reserves d'or i els bitllets de banc o moneda fiduciària eren convertibles en or al Banc central. En començar la Primera Guerra Mundial es va abandonar el sistema en no poder respondre de la convertibilitat en or dels diners circulants atès que els governs van posar en circulació una massa monetària molt més gran que les seves reserves d'or. En finalitzar la guerra es va tornar parcialment al patró or però no es va recuperar la convertibilitat total que va ser substituïda per una de limitada i sense circulació de monedes d'or.[19] El 1922 la conferència de Gènova va recomanar l'adopció del patró canvi or, basat en que alguns països, Gran Bretanya i els Estats Units, adopten el patró or, garantint la convertibilitat total del dòlar i la lliura esterlina, i la resta accepten tenir la major part de les seves reserves en forma de dòlars i lliures. Gran Bretanya va abandonar el patró or el 1931.[19] Després de la Segona Guerra Mundial es van produir els acords de Bretton Woods que fan fixar un nou patró basat en el dòlar, amb el compromís dels Estats Units de la convertibilitat del dòlar en or. Aquest sistema va durar fins al 1971, quan les despeses de la Guerra del Vietnam van forçar el president Richard Nixon a posar fi a la convertibilitat del dòlar. La fluctuació de canvis[modifica | modifica el codi] Amb la fi de la convertibilitat del dòlar el sistema monetari internacional actual es basa en una fluctuació de canvis entre les diferents divises segons acord del Fons Monetari Internacional a Jamaica el 1976. El sistema comporta una important inestabilitat dels tipus de canvi malgrat l'actuació dels governs, que no han renunciat a intervenir.[20] Formes actuals de diner[modifica | modifica el codi] El bitllet de paper[modifica | modifica el codi] Els bitllets de banc van néixer com un tipus de diner alternatiu a les monedes metàl·liques i el seu valor era convertible en or o plata. Però amb el temps les substituïren completament i perderen la seva convertibilitat. El primer bitllet conegut es va utilitzar a la Xina,[21][22][23] a finals del segle X durant una època d'escassetat de metalls que dificultava l'encunyació de moneda i el 1024 van ser adoptats oficialment per l'administració xinesa. El 1661 El Banc de Suècia va crear el primer bitllet real a Europa. A finals del segle XVII els bitllets són una innovació amb gran èxit i es difonen arreu del món. El sistema es basava a portar les monedes metàl·liques als bancs que emetien bitllets reemborsables (convertibles) en metall preciós com a contrapartida. La desmonetització de l'or i la plata van comportar la fi dels bitllets convertibles, la Primera Guerra Mundial que va obligar a l'abandonament del patró or hi va jugar un paper important. Una altra evolució va ser la monopolització de l'emissió de bitllets que va passar a ser exclusiva dels bancs centrals. La moneda fraccionària[modifica | modifica el codi] La moneda fraccionària, les monedes metàl·liques actuals, són un tipus de diner que no té un valor intrínsec, encara que tingui un cost, això és una novetat respecte a l'antiguitat quan el valor de la moneda era igual al del metall que contenia. Segons la llei de Gresham establerta per Thomas Gresham (1519 – 1579) les monedes amb un valor real superior al nominal desapareixerien del mercat en ser retingudes. Les monedes actuals acostumen a tenir un valor petit i són de coure, níquel o d'aliatges com l'or nòrdic de les monedes de 10, 20 i 50 cèntims d'euro. S'utilitzen com a mitjà de pagament fraccionari dels bitllets de banc. El diner bancari[modifica | modifica el codi] Els dipòsits a la vista permeten els seus titulars d'utilitzar-los com a mitjà de pagament per mitjà de l'emissió de xecs, que són convertibles en bitllets de banc. El fet que un xec sigui utilitzable immediatament pel beneficiari com a pagament fa que crei diner. Els bancs no poden emetre bitllets però poden crear diner bancari, el diner dels dipòsits a la vista circula d'un compte a un altre i entre els bancs a través dels xecs, les transferències bancàries, les targetes de dèbit, etc. D'altra banda, els dipòsits dels clients són utilitzats pels bancs per oferir crèdit a altres clients, al seu torn, el crèdit pot crear diners en la mesura que els pagarés i lletres de canvi són acceptades com a mitjà de pagament pels comerciants i d'altres banquers. Inicialment aquesta acceptació es va limitar als operadors econòmics interessats en l'ús dels diners bancaris, però a continuació es va generalitzar. L'inconvenient d'aquest sistema de lligar dipòsits i crèdits és que hi hagi una gran demanda de diner en efectiu dels clients que tenen dipòsits, el que provocaria una crisi de liquiditat, aquesta possibilitat ha portat els estats a establir garanties públiques sobre els dipòsits bancaris. L'altre inconvenient dels diners bancari creat pel crèdit és que són efímers, desapareixen quan el préstec és pagat. A la desaparició de diners bancaris segueix la dels crèdits. Una crisi creditícia, una deflació brutal de la massa monetària que asfixia els empresaris es produeix quan les restriccions de crèdit són massa grans. La crisi de finals de la dècada del 2000 amb la crisi hipotecària de 2007 que va comportar la caiguda del banc Lehman Brothers i la desestabilització financera mundial seria un episodi d'aquest tipus. Vegeu també[modifica | modifica el codi] Referències[modifica | modifica el codi] - Maria Teresa Espinal i Farré. Diccionari de sinònims de frases fetes (en català). L'Abadia de Montserrat, 2004, p. 489. ISBN 9788484155652 [Consulta: 19 novembre 2010]. - Getó, Gran Enciclopèdia Catalana - Mauss, Marcel. 'The Gift: The Form and Reason for Exchange in Archaic Societies.' pp. 36-37. - «What is Debt? – An Interview with Economic Anthropologist David Graeber». Naked Capitalism. - David Graeber: Debt: The First 5000 Years, Melville 2011. Cf. http://www.socialtextjournal.org/reviews/2011/10/review-of-david-graebers-debt.php - David Graeber. Toward an anthropological theory of value: the false coin of our own dreams. Palgrave Macmillan, 2001, p. 153–154. ISBN 978-0-312-24045-5 [Consulta: 10 febrer 2011]. - Panotxa, Gran Enciclopèdia Catalana - Guillaume-Thomas Raynal, Histoire philosophique et politique des établissements et du commerce des Européens dans les deux Indes, Llibre VI - Jean-Baptiste Say, Traité d'économie politique cap XXI - Herodotus. Histories, I, 94 - «Goldsborough, Reid. "World's First Coin"». Rg.ancients.info, 2003-10-02. [Consulta: 9 de gener del 2011]. - «Las Médulas». UNESCO. [Consulta: 15 de gener del 2011]. - Potter, David S. The Roman Empire at Bay: AD 180–395. New York: Routledge, 2005. En cartoné: ISBN 0-415-10057-7 En rústica: ISBN 0-415-10058-5 - Die natürliche Wirtschaftsordnung, PDF del 2003 basat en l'edició del 1949 de Rudolf Zitzmann Verlag - Wood, Frances (2008). China's First Emperor and His Terracotta Warriors. Macmillan publishing. ISBN 0-312-38112-3, 9780312381127. p 2. - Traité théorique et pratique d'économie politique, Pierre Paul Leroy-Beaulieu, 1914 - Bimetal·lisme, Gran Enciclopèdia Catalana - Monometal·lisme, Gran Enciclopèdia Catalana - Patró, Gran Enciclopèdia Catalana - Sistema monetari internacional, Gran Enciclopèdia Catalana - Kann E., History of Chinese paper money (ancient), International Banknote Society, 1963 - Marsh G., Chinese note of Ming Dynasty rates among oldest paper currency known, a : Coin World, 1 de desembre del 1965, p. 56 - Reinfeld F., The story of paper money, Sterling publishing CO, Inc., 1957. Narbeth C., Collecting paper money, Seaby London, 1986 Enllaços externs[modifica | modifica el codi] - Història del diner i bancs centrals. - Elmer G. Wiens. Linguistic and Commodity Exchanges. - Juan Ramón Rallo. Las propiedades del dinero. - Carl Menger. El origen del dinero. - Murray Rothbard. Teoría austríaca del dinero. PDF(en castellà)


text: “Desitjo que l’ICAC creixi i es consolidi com a centre de referència per a la ciència i la societat” La professora Rodà a la Unitat d'Estudis Arqueomètrics de l'ICAC (2013). “Desitjo que l’ICAC creixi i es consolidi com a institut de referència per a la ciència i la societat” Després de 6 anys al capdavant de l’ICAC, la Prof. Isabel Rodà ha cessat a petició pròpia del càrrec de directora de l'ICAC. Des de l'1 de gener del 2013 ha tornat a la seva Càtedra de la UAB i continua vinculada l’Institut perquè n’és investigadora adscrita. L’ICAC ja ha iniciat el procés per seleccionar nou director. Dels 10 anys que farà l’ICAC el setembre del 2013, tu n’hi has estat sis. Sí, l’ICAC ha tingut dues etapes, amb un director, en Josep Guitart, i una directora, jo mateixa, i una columna vertebral, en Jordi Peiret, l’administrador. Josep Guitart va deixar una estructura administrativa, econòmica i jurídica muntada. Sempre dic que s’ha de construir sobre allò ja fet, i jo he volgut consolidar l’equip humà i afavorir la carrera dels joves, donar-los entrada. La mitjana d’edat de l’ICAC és molt jove, en part gràcies als nombrosos becaris, la majoria predoctorals, però també s’ha de insistir per tenir-ne més de postdoctorals. Quines fites creus que s’han assolit amb la teva direcció? Una seria la internacionalització. Era l’encàrrec principal que em van fer des del primer moment. Que l’ICAC, com a institut de recerca català, s’obrís a tot el món de l’arqueologia clàssica i es donés a conèixer a la resta d’Espanya i a Europa i Amèrica. I aquests últims anys l’ICAC ha incrementat molt les relacions amb instituts arqueològics internacionals, començant pel DAI. Sí, el Consell Científic Assessor té representants d’Alemanya, Grècia, Itàlia, Regne Unit, França, Croàcia, Egipte i Espanya. I amb una gran pena, immensa, vam perdre el 6 de novembre del 2011 el gran entre els grans i que tant va fer per a l'estudi de la Tàrraco romana i la seva difusió, Géza Alföldy. Val la pena també esmentar la participació de l'ICAC al CSIR i la gran quantitat de seminaris internacionals organitzats per l'ICAC, que han fet venir primeres espases internacionals. Tot això connecta amb allò que has dit tant que l’ICAC és “a” Tarragona però no “de” Tarragona. I que està molt bé que sigui així, perquè Tarragona va ser la capital de la província més gran de l’Imperi romà i és patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. A més a més de seu d’altres institucions que vetllen pel patrimoni arqueològic. Per donar a conèixer l’ICAC no has estalviat viatges. Esclar, perquè res substitueix el contacte humà! Hi he abocat tot el meu bagatge i els meus contactes, molts dels quals els tenia perquè des del Departament de Ciències de l'Antiguitat i l’Edat Mitjana de la UAB em vaig encarregar molts anys de la xarxa Erasmus. Tinc “convenitis”! Vull dir m’agrada deixar les portes obertes a col·laboracions amb altres institucions. Aquests últims sis anys s’han firmat molts convenis i molts han sigut aprofitant també els contactes personals. Un dels teus lemes és “sumar i no restar”. Sí, però jo ja el practicava abans que els polítics en fessin un recurs retòric! M’ha agradat aplicar-ho per exemple amb les altres institucions de Tarragona i Catalunya, com l’IEC, universitats, altres centres de recerca com l’IPHES, l’ICFO, l’ICIQ... A Tarragona n’hi ha moltes, com deia, que vetllen pel bé patrimonial: la Generalitat, la Conselleria de Patrimoni de l’Ajuntament, la Diputació, l’Arquebisbat, la Reial Societat Arqueològica Tarraconense i museus tan importants com el Museu Nacional Arqueològic de Tarragona, l’únic de Catalunya de titularitat estatal. Un exemple de bona entesa entre l’ICAC, l’Ajuntament i l’Arquebisbat han estat les excavacions a la Catedral [vegeu el blog “A la recerca del temple d’August”]. L’ICAC és a primera línia, als principals congressos internacionals, com a organitzador, per exemple, del congrés ASMOSIA el 2009, com a coorganitzador (aquest 2013 coorganitza el proper CIAC amb el Museo Nacional de Arte Romano, a Mèrida) i en sessions especials encarregades, com a l’anterior CIAC a Roma el 2008 i en l’últim congrés d’epigrafia grega i llatina a Berlín el 2012. Parlant ja de recerca, què destacaries d’aquests últims anys a l’ICAC? S’han anat consolidant els diversos grups de recerca, que m’agradaria esmentar: sobre la ciutat de Tàrraco, amb Josep M. Macias i Joaquin Ruiz de Arbulo i amb projectes com l’excavació esmentada de la Catedral; Josep M. Palet, que ha consolidat l'arqueologia del paisatge, en què l’ICAC és referent, com ho és també en els GIS; el projecte Ager Tarraconensis amb Marta Prevosti; la recerca amfòrica amb Ramon Járrega, que el 2012 va organitzar un congrés internacional d’aquest tema, i Carme Belarte, investigadora ICREA sènior assignada a l’ICAC, que treballa en protohistòria, sobretot en món ibèric i també partícip de les excavacions a Althiburos (Tunísia) dins d’un projecte dirigit per la UB. Amb investigadors de l'ICAC i, a la dreta de la professora Rodà, Jordi Peiret, administrador (2009). També s’ha de dir que hem aconseguit projectes competitius, i hi ha hagut anys que ens han permès doblar el pressupost. El 2007 no hi havia cap I+D, i ara en tenim 4. Hem fet un esforç per aconseguir recursos propis: el projecte europeu Medigene, el programa Tempus (l’únic de la URV) i a través d’empreses privades, com Acesa-Abertis, que ha permès el finançament del projecte Ager Tarraconensis. Què més destacaries? Una cosa important ha estat la catalogació i posada en servei del Fons Palol, lliurat oficialment a l'ICAC el desembre del 2006. També ens honora que el professor Gustav Gamer de la Universitat de Tübingen ens hagi donat la seva biblioteca de temes hispànics i també altres investigadors, com Eva Koppel. Hi ha hagut, doncs, un gran increment de la biblioteca de l’ICAC i és remarcable la bona feina de documentació que es fa, a part de la creació d’una biblioteca digital. I parlant de llibres: crec que la nostra línia editorial, amb les col·leccions Documenta i Hic et Nunc, també s’ha fet un lloc entre les publicacions d’arqueologia de referència. Hem intentat fer arqueologia també de totes les cultures en contacte amb Grècia i Roma: ibers, púnics, númides, etc. I reforçar l’arqueologia grega, que ho hem de fer, perquè tenim les dues ciutats gregues de la península ibèrica, Roses i Empúries, i ara participem el projecte Iberia Graeca. Què ha quedat pendent? M’hauria agradat veure oberta la necròpolis de Tarragona, tenir un Erasmus Mundus (l’hem perseguit i hem estat a punt!), haver iniciat la revista digital, disposar de la web en anglès i que l’ICAC tingués presència a les xarxes socials. Però el balanç no cal dir que és més positiu que negatiu! També personalment? I tant! Les institucions les fan les persones, i a l’ICAC he trobat un esplèndid equip humà. Parlo tant dels investigadors com del PAS, que des de diferents aspectes donen suport a la recerca. La meva manera d'actuar ha sigut fer, deixar fer i impulsar les iniciatives dels icaquencs. A més, hi ha hagut molt bona entesa amb la URV i la confiança del Consell de Direcció. Presentació de Planimetria arqueològica de Tàrraco el 2007. D'esquerra a dreta, el director general de Patrimoni, Josep M. Carreté; l'alcalde de Tarragona, Fèlix Ballesteros; el rector de la URV, Francesc Xavier Grau; la professora Isabel Rodà, i el director general de Recerca, Ramon Moreno (2007). Foto: ICAC. Quins reptes tindrà la propera direcció? Optimitzar els recursos! Fer que un euro llueixi més! El 2007 no ens podíem ni imaginar la crisi que ens vindria a sobre. Per sort la crisi ens agafa amb una estructura consolidada, reconeguda, amb una trajectòria feta, tot i que 10 anys són pocs per a una institució. Per això són importants projectes com el SUMA, de col·laboració de l’ICAC amb l’IPHES i l’Institut Català de Recerca en Patrimoni Cultural. És un projecte que ja està en marxa. Sí. Està enfocat a demostrar els profits de les sinergies que es poden establir entre centres de recerca que tot i treballar àmbits diferents tenen punts en comú que cal explotar i optimitzar. La idea surt de la Direcció General de Recerca quan s’adona que tenir quasi 50 centres de recerca és una estructura molt forta per a una nació que no és estat. Com es pot mantenir? Doncs col·laborant més entre nosaltres, i en aquest cas entre tres centres de lletres. De fet amb el SUMA donem forma al que ja fèiem, i cada institut conserva la seva personalitat i NIF, però tenim projectes en comú i fem pinya. Continuaràs com a investigadora adscrita a l’ICAC lligada a la Unitat d’Estudis Arqueomètrics (UEA), que ja vas contribuir a crear. Sí, ja el 2006 vam firmar un conveni entre l’ICAC i la UAB en aquest sentit. El director de llavors, en Josep Guitart, volia fer recerca arqueomètrica i ens va proposar que hi col·laboréssim, amb la idea que a la UAB hi hagués el dipòsit de materials lapidis arqueològics i a l’ICAC la part d’analítica, amb l’Aureli Àlvarez dirigint la part geològica i jo, l'arqueològica. Amb els membres de la UEA (2013). Sí, amb l’Anna Gutiérrez al capdavant des del 2007. I la prova és la quantitat d’anàlisis externes que s’encarreguen, a part de l’organització del congrés més important en aquest camp, l’Asmosia del 2009, fet per primer cop a Espanya [vegeu aquesta entrevista] A més ara la UEA té un projecte I+D amb la Universitat de Saragossa. Però no voldria deixar d’esmentar, també, l’altra unitat, la Unitat de Documentació Gràfica, que col·labora en molts projectes, tant interns com foranis. No podem acabar sense preguntar què t’ha fet decidir a deixar la direcció de l’ICAC. Ha sigut una decisió difícil i molt meditada, sospesant-ho tot. Han sigut 6 anys que han suposat per a mi una gran experiència molt positiva. Però 6 anys en què, per tot el temps que naturalment comporta la gestió i dur a terme l'encarrèc d’internacionalitzar l'ICAC, no he pogut matar el cuquet de la recerca. N’he anat fent, de nits i a estones, però sense la calma necessària. I mirant el meu DNI em vaig adonar que a tot estirar em podré jubilar el 2019, i em fan falta aquests 6 últims anys per a acabar projectes i escrits que he anat deixant aparcats. El moment per aquesta decisió, penso que havia de ser al final d'un any natural per tancar amb pulcritud els comptes, com em penso que s'ha aconseguit, gràcies a la bona feina d'en Jordi Peiret. Quin seria el futur ideal de l’ICAC, per tu? Que anés creixent i consolidant com a institut de referència, com quan es parla del DAI (Institut Alemany d'Arqueologia), l’École Française, la British School... Tot i les dificultats actuals, voldria que l’ICAC continués lluitant per ser referent per a la ciència i la societat. És a dir, que la gent s’identifiqués amb la feina que fem i trobés en l’estudi de les seves arrels una justificació de la seva manera de fer i ser. Això és el que se’n diu transferència de coneixement, i un exemple d’èxit en aquest sentit és Can Tacó. Text i fotos de Carme Badia i Puig Gener del 2013


text: Aristid Lindenmayer Aristid Lindenmayer fou un biòleg hongarès nascut el 17 de novembre de 1926 i mort el 10 d'octubre de 1989. És conegut principalment per haver inventat l'any 1968 una gramàtica formal avui anomenada L-system o sistema de Lindenmayer. Per mitjà d'aquesta gramàtica es pot simular el desenvolupament cel·lular de plantes o bacteris. Així mateix permet la creació de fractals com la corba de Koch, el triangle de Sierpinski, la corba de Hilbert, etc. Va treballar al centre de recerca de la universitat d'Utrecht.


text: El Molí de Siurana Casa rural a Siurana d’Empordà amb sis habitacions i restaurant amb serveis d’esmorzars i sopars. També disposem de sala de massatges terapèutics , botiga online per a venta de melmelades i infusions, jardí amb pàrquing privat , terrassa, bicicletes , rutes de senderisme i mapa turístic per a descobrir la província de Girona.


text: El clima, amb periódes de fred molt intens, ha anat marcant al llarg de la història les fases de poblament humà a l’illa de Grenlàndia. En diverses èpoques fredes l’illa ha estat deshabitada, mentre que en d’altres moments més càlids ha desperat l’interès de gents vingudes de lluny per establir-s’hi. Es creu que els avantpassats dels actuals pobladors majoritaris de l’illa, els inuit, van arribar al nord-oest de Grenlàndia cap al 900 aC des del nord de l’actual Canadà. A partir de llavors els inuit van anar extenent-se al llarg de la costa occidental de l’illa. Basaven la seva subsistència en la caça de la foca i de la balena. Una guia de les nacions sense estat i pobles minoritzats del món. Ofereix informació bàsica sobre les nacions, completada amb explicacions de fons sobre la història, llengua i organitzacions de cadascuna. Actualment tenim llistades una quarantena de nacions, i treballem perquè constantment hi hagi noves incorporacions i actualitzacions. Consulteu la llista completa a la portada de la Naciopèdia. Per a cadascuna de les entrades s’han consultat fonts que hi són citades o enllaçades. Altrament, hi ha algunes fonts principals que són emprades en diverses entrades per a l’elaboració dels seus continguts: Les informacions sobre llengües es basen sobretot en les dades de L’aménagement linguistique dans le monde (complet estudi sobre les polítiques lingüístiques de tots els Estats), Mercator (dret i legislació lingüístics del continent europeu i la Mediterrània) i Euromosaic (informes de bona part de les llengües minoritzades de l’Europa dels 25).


text: Dimarts, 25 de febrer del 2014 Guerra oberta pel negoci del mòbil La guerra pel mòbil, la de veritat, la cruel que genera mort, violacions, etc. no està al WMC, està a la RD del Congo. Aprofitant la frase del Zuckerberg, permeteu-me que la tregui una mica de context, però una manera de fer una cosa bona en el sector de la telefonia mòbil, és que ens garanteixin que aquests dispositius s'han fabricat amb minerals lliures de sang, que no estan mantenint el conflicte i l'agressió a la societat congolesa, ara esclava, que se sàpiga. Jo sí estic disposat a pagar més diners per un aparell amb un valor afegit de pau per exemple, i voldria fer-ho abans que em comencin a persuadir a ritme trepidant amb les novetats que s'estan coent. I a la portada del diari, a la línia superior d'aquesta frase, es podia llegir "la gran cita de Bcn". Està Barcelona en guerra amb el mòbil? no ben bé, de fet ens ensenyen just al contrari veient el recolzament institucional de la Generalitat, Ajuntament de Barcelona, Ministeri d'Hisenda, i molts altres, per exemple en forma d'aportacions milionàries, beneficis fiscals, etc. per al World Mobile Congress (WMC) que transcórrer aquesta setmana a la nostra capital, ara capital mundial de la telefonia mòbil fins almenys el 2018. Avui (dimarts) es llegien altres titulars i declaracions entorn el WMC com: "si fem alguna cosa bona , després ja sabrem com treure'n beneficis i rendibilitzar-ho" (Marck Zuckerberg, fundador de Facebook), o "Brussel·les llança una aliança per promoure la tecnologia 5G", "nous experts reflexionen sobre les perspectives i reptes de la indústria digital i de tots els negocis, no només tecnològics (...)", "L'smartphone ens ha canviat més la vida que l'aparició dels mòbil els anys 90, Barcelona no ha de perdre aquesta oportunitat de negoci", "la gran transformació del segle XXI (...)" (de l'economia, cultura, societat, avenços transcendentals per a la humanitat, oportunitat de creació d'empreses), "Catalunya, i en això ajuda el WMC, ha de treballar per tenir un paper important en aquest nou escenari". I més... De tot això, no n'estic en contra per sistema, però sí m'evoquen indissolublement altres reptes greus i transcendentals per solucionar. La guerra pel mòbil, la de veritat, la cruel que genera mort, violacions, etc. no està al WMC, està a la RD del Congo Per reflexionar sobre les perspectives i els reptes de la indústria digital, per què no s'inclou un espai de diàleg sobre la perversitat del sistema? Fa més de 10 anys que les companyies saben que els minerals dels seus proveïdors estan finançant la guerra. Per què les institucions públiques no pressionen i exigeixen aquest espai? Bé, caldria mencionar positivament la Resolució 122/X, del Parlament de Catalunya sobre la responsabilitat de les empreses de telefonia mòbil en l'explotació dels recursos minerals i sobre el reciclatge de mòbils, adoptada l'any 2013 per la Comissió d'Acció Exterior, Unió Europea i Cooperació, presidida per l'alcalde de Caldes de Montbui, Jordi Solé. Positivament com un pas més per aconseguir aquesta fita. Però ha servit de res aquesta Resolució? Per ara no, com bé han explicat els membres de la Xarxa d'Entitats per a la RD del Congo recentment al Parlament en una compareixença. No ha tingut cap efecte ni se l'han pres seriosament el que la tenien que portar a terme ni els que haurien d'escoltar-la. Deixem que a casa nostra es faci aquest esdeveniment que diuen que és tan beneficiós per Barcelona, o Catalunya, (hauríem de veure com es reparteix aquesta riquesa) i els paguem una morterada de diners, però no tenim veu ni vot dins el WMC. Perquè Catalunya tingués un paper important en aquest escenari, falta voluntat, valentia, i creure en el treball per la pau. Per això cal complir amb més rigor les resolucions d'un Parlament, i fer cas a les lleis aprovades, com la Llei 21/2003, de 4 de juliol, de foment de la pau. I no cal esperar a que Brussel·les algun dia, al marge d'establir aliances per promoure la tecnologia, obligui a les empreses a ser transparents en la cadena de subministraments de minerals com el coltan. Desitgem que aviat ho faci com ho han fet als EUA, però Catalunya ha d'actuar ja i segur que pot fer-ho. Per si algú s'ho pensava, no estic en contra el WMC, ni del progrés tecnològic, jo també sóc d'aquells que utilitzen diàriament el mòbil i l'ordinador, simplement tinc l'esperança que alguns principis bàsics, alguns valors fonamentals no estan en venta pel progrés. Llegiu el comunicat de la Xarxa d'Entitats per a la RD del Congo publicat el dilluns (coincidint amb l'estrena del WMC) a http://entitatscongo.blogspot.com.es. Al mes de març, Caldes Solidària organitza a Caldes el Cicle per la RD del Congo: passat, present i reptes locals i globals per a posar fi als conflictes dels Grans Llacs per aproximar-nos-hi, segur que us serà interessant. Comparteix aquest article


text: Informació general Si estàs cursant un pla d'estudis que hagi estat modificat totalment o parcialment i està afectat per un procés d'extinció, t'hauràs d'adaptar al pla d'estudis nou i s'haurà d'equiparar el teu expedient acadèmic. Sol·licitud Per demanar l'equiparació d'estudis, hauràs d'adreçar la sol·licitud al deganat o a la direcció del teu centre docent. Hauràs de lliurar el formulari de sol·licitud a la Gestió Acadèmica. Termini El termini per sol·licitar aquest tràmit, el marca cada centre. Tingues en compte Equiparacions entre plans d'estudis de diplomatura, llicenciatura o enginyeria: - Aquest tràmit equipara totes les assignatures del pla d'estudis antic que tinguin equivalència en el pla d'estudis nou, tant si les has superat com si no. - Les assignatures que no tinguin equivalència podran ser reconegudes com a crèdits de lliure elecció. - Cada assignatura que hagis cursat conservarà la nota obtinguda, així com les convocatòries superades i/o no superades. - Quan et matriculis de les assignatures que no has superat, hauràs d'abonar els recàrrecs establerts. Equiparacions entre plans d'estudis de diplomatura, llicenciatura, enginyeria i graus o màsters universitaris: - Aquest tràmit equipara totes les assignatures superades del pla d'estudis antic que tinguin equivalència en el pla d'estudis nou. - Cada assignatura que hagis cursat conserva la nota obtinguda, així com les convocatòries utilitzades (superades i/o no superades). Formularis i normatives relacionats


text: Agar (Índia) Coord.: Agar és un municipi del districte de Shajapur, a Madhya Pradesh, Índia. Al cens del 2001 tenia 31.202 habitants. Està situada entre dos llacs (un d'aquests al Rataria Talao) i la ciutat antiga disposa d'una muralla del segle XVIII. L'administració està al barri de Madhoganj fora de les muralles. Al segle XII va passar als jhala rajputs que la va n conservar fins al segle XVIII quan va passar a Jaswant Rao Ponwar de Dhar. El 1801 el territori fou assolat per Bapuji Sindhia de Gwalior que va destruir la ciutat però fou restaurada uns anys després per Dawlat Rao Sindhia. Sota el domini britànic a Gwalior fou capçalera d'una pargana del principat. Els britànics van establir un quarter a la riba del llac Rataria Talao el 1844, sent seu de forces locals; el 1857 s'hi van establir el Tercer regiment d'infanteria del contingent de Gwalior i alguns canons del contingent de Mehidpur; el 4 de juliol de 1857 aquestes tropes es van amotinar i van matar alguns oficials però la majoria va poder fugir amb les famílies; el 1858 s'hi van establir les forces de la Central India Horse, creat al lloc dels cossos amotinats. El 1860 fou declarada capital de l'agència de Malwa Occidental, fins al 1895 quan es va crear l'agència de Malwa. El 1904 va ser integrada al districte de Shajapur (a Gwalior). Referències[modifica | modifica el codi] Aquest article incorpora text de la Imperial Gazetteer of India, Oxford, Clarendon Press, 1908-1931


text: Roques sedimentàries Geomorfologia. Sediments. Fòssils. Estrats carbonàtics - Enviado por: Lord Shaved - Idioma: catalán - País: España - 5 páginas Raúl González Pérez 1oBachillerato Tecnològic Què son les roques sedimentàries En sentit ampli una roca exògena és qualsevol producte geològic generat en el cicle extern (meteorització-erosió-transport-sediemtnació-diagènsei). La gran majoria d'aquest producte són sòlids, cohesionats (roques) o no (sediments). Excepcionalment, hi ha casos amb característiques descriptives i genètiques anòmales i excepcionals (petroli, ambre, carbó, etc.). Quan una roca ja formada es meteoritza, però no sofreix cap dels altres passos del cicle extern, origina un paleolsòl. Les roques dels paleosòls s'anomenen residuals. La majoria de productes geològics exògens es formen en processos que impliquen trasllat de matèria damunt de la superfície terrestre i constitueixen les roques sedimentàries. Com es classifiquen Tota la matèria que es belluga per la superfície terrestre s'acaba dipositant. Els processos que hi aboquen poden ser de dues classes, químics o mecànics. Aquest doble camí és l'emprat per classificar les roques sedimentàries. Si el material meteoritzat és traslladat pels agents externs en forma de partícules sòlides, originarà en sedimentar els sediments i les roques detrítiques. Si ho és en forma de partícules dissoltes originarà en precipitar sediments i roques químiques. En aquesta precipitació poden intervenir-hi indistintament factors físico-químics inorgànics i/o biològics, però la matèria prima sempre és de procedència mineral. La intervenció dels organismes en la petrogènesi de les roques sedimentàries sempre ha creat confusió a l'hora de classificar. Un exemple extrem de roca química amb intervenció d'organismes seria aquella formada en un 100% per closques minerals d'un ésser viu (mol·luscs, algues calcàries, vertebrats, etc.). Finalment hi ha processos petrogenètics a partir de matèria orgànica i mitjançant mecanismes fisioquímics inorgànics i/o orgànics. Originen les roques organògenes (o biogenes orgàniques com el carbó i el petroli). Què tenen en comú Tres són les característiques comunes a totes aquestes roques: l'estratificació, els fòssils i les estructures sedimentàries. L'estratificació la tenen totes com a resultat de la dinàmica sedimentària lligada al temps. Cada episodi deposicional queda registrat en forma d'un estrat, que quedarà recobert pel següent i així successivament. Aquesta característica no sempre és visible. La presència de fòssils no és patrimoni de totes les roques sedimentàries, però si d'una gran majoria. Algunes d'elles els poden perdre durant la diagènesi. Els elements components d'aquestes roques (grans mineral i fòssils) ocupen sovint posicions ordenades i característiques degut a la pròpia dinàmica sedimentària o als processos diagenètics. Aquests components ordenats són les estructures sedimentàries i sovint constitueixen la clau interpretativa de la petrogènesi. Per què serveixen La utilitat de les roques sedimentàries és doble. D'una banda hi ha l'aprofitament que en fa l'home i que s'inscriu de ple en la Geologia Econòmica. De l'altre permeten de deduir el passar de la Terra, a partir almenys de la formació de l'atmosfera i de la hidrosfera. Fins i tot aquest moment està enregistrat en les roques sedimentàries més antigues. El passar terrestre des de 3600 m.a. referit a l'evolució biològica i climàtica, a la dinàmica de les plaques, etc., i fins a la comprensió dels paisatges actuals, es va dibuixant a mesura que coneixem més i més ales estrats sedimentaris. Aquest coneixement deduït és possible gràcies a l'aplicació del Principi de l'Actualisme: el present és la clau del passar. En estudiar i comprendre els sediments actuals convertim les roques sedimentàries fòssils en autèntics fulls del llibre de la Història de la Terra. Biografia Tota aquesta informació s'ha extragut del llibre “Guia pràctica de les roques sedimentàries” Les aigües d'escorriment tan aflorar les lutites carbonàtiques ben estratificades de Sant Roc (Gurb. Plana de Vic). Successió d'estrats carbonàtics i lutítics de la vessant nord de la Serra del Cadí. La duresa de les calcàries fa més patent l'estratificació.


text: Com a mínim hauríeu de tenir 32MB de memòria i 500MB d'espai disponible al disc dur per dur a terme una instal·lació normal. Fixeu-vos que aquestes xifres tiren més aviat a la baixa. Per a estimacions més realistes, vegeu Secció 3.4, “Satisfer els requisits mínims de maquinari”. La instal·lació en sistemes amb poca memòria[2] o espai en disc disponible podria ser possible però tan sols es recomanable per usuaris amb experiència. Per a un sistema mínim de consola (tots els paquets estàndards) necessitareu 250 MiB. Si voleu instal·lar una quantitat raonable de programari, inclòs l'X Window System i alguns programes i biblioteques de desenvolupament, necessitareu com a mínim 400 MiB. Per a un sistema més o menys complet necessitareu alguns gigabytes. [2] Les imatges d'instal·lació que suporten l'instal·lador gràfic, necessiten més memòria que les imatges que tan sols suporten l'instal·lador en mode text i no s'haurien d'utilitzar en sistemes amb menys de 32MB de memòria. Si podeu triar entre arrencar l'instal·lador normal i el gràfic, el primer és el que hauríeu de triar.


text: Abiword Contingut [modifica] Introducció L'AbiWord és un processador de textos que té un aspecte semblant al Microsoft Word, però que és lliure i molt més lleuger. L'AbiWord ofereix un munt de funcions per al tractament de textos; inclou totes les opcions habituals de formatació de caràcters, alineament de paràgrafs, regles, tabulacions, etc. Permet utilitzar tipus de lletra True Type, desfer i refer accions de manera il·limitada i inserir imatges del disc dur al document. A més del format propi de l'AbiWord, el programa pot obrir els formats del Word, de text enriquit (RTF), HTML i de text senzill. Si necessiteu un programa de processament de textos bàsic, però efectiu, l'AbiWord és una gran elecció. La versió en català inclou un verificador ortogràfic en català, castellà, francès i anglès. Captura de pantalla de l'AbiWord [modifica] Preguntes més freqüents Trobareu tota la informació que hem recopilat sobre l'AbiWord en les respostes a les preguntes més freqüents (PMF). [modifica] Extensions Els desenvolupadors de programari poden ampliar la funcionalitat de l'AbiWord mitjançant les extensions, que es distribueixen per separat i permeten afegir-hi possibilitats molt interessants, com ara nous formats d'importació i d'exportació de documents i gràfics. Entre les extensions que hi ha disponibles, destaquen les d'exportació a formats DocBook, OpenDocument i organitzadors personals. Entre les que proporcionen nova funcionalitat, destaquen les extensions WikiPedia, FreeTranslation o Google, les quals donen accés a aquests serveis des del mateix AbiWord. [modifica] Àrea de descàrrega [modifica] Com podeu ajudar-nos Primer us recomanem que us familiaritzeu amb els nostres criteris lingüístics: Després subscriviu-vos a la llista del GNOME i envieu-nos tots els problemes amb què us trobeu, demaneu-nos què cal traduir o participeu en el projecte. [modifica] Més informació Podeu trobar més informació sobre l'AbiWord a www.abisource.com.


text: Del 30 de Maig al 3 de Juny a l’Escola Politècnica Superior es durà a terme el 10è “Congreso Interamericano de Computación Aplicada a la Industria de Procesos” CAIP’2011. Els organitzadors del congrés són els grups de recerca Modelització Matemàtica de Processos del dept. d’Informàtica i Matemàtica Aplicada i Metalls i Medi Ambient del Departament d'Enginyeria Química, Agrària i Tecnologia Agroalimentària. Hi participaran 140 investigadors de 10 països diferents que presentaran 154 treballs sobre computació aplicada a diversos camps com la biotecnologia, el medi ambient, la robòtica, la indústria petroquímica i l’energia.