text: UNA LLIÇÓ RECENT (Després de la “pau” imperialista de Munic)1 Lev Trotski 10 d’octubre de 1938 L’experiència de la darrera guerra La lluita a favor i en contra d’una nova divisió del món El quartet imperialista reemplaça al “front de les democràcies” El significat del gir governamental a Txecoslovàquia Cal defensar la “independència nacional” de Txecoslovàquia? Una altra vegada sobre la democràcia i el feixisme La política internacional de la camarilla bonapartista del Kremlin Les bases socials de l’oportunisme La Segona i la Tercera Internacional en els països colonials L’Associació Internacional de les llimes espremudes (número tres i un quart) Vint anys després de la Primera Guerra Mundial imperialista, que destruí completament les il·lusions “democràtiques”, els dirigents de la Comintern intenten demostrar que el món capitalista ha alterat radicalment el seu caràcter, que l’imperialisme ja no és el factor decisiu en el nostre planeta, que allò que determina els antagonismes mundials no són els rapaços interessos del capital monopolista sinó alguns principis polítics abstractes, i que la nova matança de pobles serà una guerra defensiva de part de les democràcies innocents i amants de la pau contra els “agressors feixistes”. Per cert, la memòria humana ha de ser molt feble si en vespres d’una nova guerra imperialista els aventurers de la Tercera Internacional gosen posar en circulació les mateixes idees utilitzades pels traïdors de la Segona Internacional per tal d’enganyar les masses durant l’última guerra. No obstant, en açò hi ha quelcom de més que una mera repetició. Ja que el capitalisme, durant el darrer quart de segle, ha arribat a una etapa de decadència molt avançada tant en allò que tocant l’economia com en allò que fa a la política, les falsificacions de la III Internacional resulten incomparablement més òbvies, cíniques i degradants que no les doctrines socialpatriotes de la guerra de 1914. Els dirigents de la II Internacional, que ja havien perdut la fe en les virtuts de les fórmules “democràtiques” i estaven caient en la desesperació total, s’han aferrat amb sorpresa i noves esperances a aquesta inesperada ajuda de la Comintern. Després d’ells, un sector de la burgesia imperialista ha posat els seus ulls en els comunistes patriotes. Ací està l’arrel fonamental de la putrefacta i infame política dels “fronts populars”. Tota crisi profunda (ja siga econòmica, política o militar) té el seu aspecte positiu mentre posa a prova tots els valors i fórmules tradicionals. Aleshores queden al descobert els que serviren per a ocultar les contradiccions de “l’època de pau”, empentant d’aquesta manera el procés cap avant. La crisi diplomàtica a causa de Txecoslovàquia portà a terme de manera excel·lent aquesta tasca progressiva. Als marxistes únicament els queda per fer que extreure d’aquesta recent experiència totes les conclusions polítiques necessàries. L’experiència de la darrera guerra Comencem amb una breu ullada retrospectiva. La guerra de 1914 a 1918 fou, com ja se sap, una “Guerra per la democràcia”. L’aliança de França, Gran Bretanya, Itàlia i Estats Units permeté als socialpatriotes de l’Entente tancar els ulls vergonyosament davant del quint aliat, el tsarisme. Després de la Revolució de Febrer, que derrocà Nicolau II, el front democràtic quedà definitivament delimitat. Només els incorregibles bolxevics podien seguir amb els seus clamors contra l’imperialisme. ¿Pagava la pena preocupar-se perquè el liberal Miliukov i el quasisocialista Kerenski volien apoderar-se de Galítzia, Armènia i Constantinoble? Finalment, Miliukov i Kerenski explicaren que els bolxevics eren simplement agents de Ludendorff (el “Hitler” d’aqueix llavors). La guerra acabà amb el triomf total de les democràcies, encara que la Rússia soviètica, dirigida pels bolxevics, havia abandonat el seu sagrat camp. El resultat d’aqueix triomf fou el tractat de Versalles. És cert que costà milions de vides, però s’imposà per a implantar d’una vegada i per sempre el regne de la democràcia sobre la terra, el lliure desenvolupament de les nacions i la col·laboració pacífica entre els pobles sobre la base del desarmament general. La Lliga de les Nacions coronà les conquistes d’una guerra que se suposava s’havia fet amb l’objectiu d’“acabar amb totes les guerres”, així ho prometeren Wilson i la Segona Internacional. No obstant, no es concretà cap paradís sinó quelcom que més bé s’assemblava molt a un infern. La pau de Versalles sufocà Europa. L’economia quedà ofegada pel proteccionisme. La guerra “per la democràcia” fou el pròleg de l’època de la decadència final de la democràcia. El món esdevingué més pobre i limitat. L’un darrere de l’altre, els estats s’endinsaren vers la dictadura feixista o militar. Les relacions internacionals es feren cada vegada més amenaçadores. En lloc del desarmament, es traçaren programes militaristes que en vespres de la guerra haurien semblat un malson. En distints llocs del món començaren a esclatar nous i sagnants conflictes. Aquest fou el moment escollit per la Comintern per a abandonar les seues últimes restes d’internacionalisme i proclamar que l’objectiu de la nova etapa era l’aliança del proletariat i les decadents democràcies imperialistes “contra el feixisme”. La pila de fem que queda d’allò que fou alguna vegada la Internacional Comunista és el major focus infecciós del món. La lluita a favor i en contra d’una nova divisió del món Alguns teòrics de la Segona Internacional, com Kautsky, que tractaven d’aparentar certa visió de conjunt, expressaren l’esperança que els imperialistes, una vegada mesurades les seues forces en la gran matança dels pobles, es veurien obligats a arribar a un acord i a establir una dominació pacífica del món a través d’una corporació (la teoria del superimperialisme). Aquesta teoria filisteopacifista (una ombra socialdemòcrata de la Lliga de les Nacions) tractava de tancar els ulls davant de dos processos: primer, davant del canvi constant en la relació de forces entre els distints estats imperialistes, que no els deixava una altra manera de mesurar les seues possibilitats que mitjançant la força de les armes; segon, davant la lluita per l’alliberament del proletariat en els centres metropolitans i davant la lluita dels pobles colonials, lluita que constitueix el més important factor de ruptura de l’equilibri i que per la seua mateixa naturalesa exclou la possibilitat d’una dominació imperialista “pacífica”. Precisament per aquestes raons els programes de desarmament continuen essent miserables utopies. La flagrant contradicció, sempre creixent, entre el pes específic de França i Anglaterra (per a no mencionar Holanda, Bèlgica i Portugal) en l’economia mundial, i les colossals dimensions de les seues possessions colonials, constitueix una font tan important de conflictes mundials i noves guerres com l’ambició insaciable dels “agressors” feixistes. Per a expressar-ho més clarament, els dos fenòmens són les dues cares d’una mateixa moneda. Les “pacifiques” democràcies anglesa i francesa es recolzen en la liquidació dels moviments democràtics nacionals dels centenars de milions d’habitants d’Àsia i Àfrica en funció de les superguanys que extreuen d’aqueixes regions. I al mateix temps Hitler i Mussolini prometen tornar-se més “moderats” si aconsegueixen un territori colonial adequat. Estats Units, gràcies a condicions històriques favorables i a la possessió quasi absoluta de tot un continent d’una inesgotable riquesa natural, estengué sobre el món el seu mantell “protector” de manera molt “pacífica” i “democràtica”, si fem a una banda ximpleries com ara l’exterminació dels indis, el robatori dels millors territoris de Mèxic, l’aixafament d’Espanya, la participació en l’última guerra, etcètera. No obstant, aquesta forma d’explotació “idíl·lica” ja pertany al passat. La ràpida i aclaparadora decadència del capitalisme nord-americà li planteja d’una manera cada vegada més òbviament militar les seues possibilitats de supervivència. Des dels catorze punts pacifistes de Wilson, la quàquera ARA de Hoover (l’organització filantròpica internacional), el reformista New Deal de Roosevelt, la teoria de l’aïllament, les lleis de neutralitat absoluta, etcètera, Estats Units s’encamina, inevitablement, cap a una explosió imperialista de proporcions mai vistes. A causa de la pau de Versalles, Alemanya quedà força endarrerida i prengué com a base del seu programa imperialista l’objectiu de la “unificació nacional”. Sota aquesta consigna nasqué i s’enfortí el feixisme, hereu legítim de la democràcia de Weimar. Quina ironia del destí! En el període del seu auge històric (des de les guerres napoleòniques fins a la pau de Versalles de 1871), l’endarrerida burgesia alemanya es mostrà incapaç d’assolir pels seus propis mitjans la unificació nacional. Bismarck complí només a mitges aquesta tasca, deixant quasi intacta tota l’escòria feudal i particularista. És cert que la revolució de 1918 abolí les dinasties alemanyes (només perquè la socialdemocràcia fou impotent per a salvar-les!) però, traïda per la socialdemocràcia i en mans dels junkers, els banquers, la burocràcia i els oficials de l’exèrcit, la revolució fou incapaç de garantir una república alemanya centralitzada i fins i tot de centralitzar burocràticament l’Alemanya dels Hohenzollern. Hitler es feu càrrec d’ambdues tasques. El dirigent del feixisme es transformà, a la seua manera, en el continuador de Bismarck, qui al seu torn concretà les fallides burgeses de 1848. Però veient-ho en perspectiva aquest és només l’aspecte superficial del procés. El seu contingut social ha canviat radicalment. L’estat nacional, que alguna vegada fou un factor progressiu, ha esdevingut als països avançats un fre per al desenvolupament de les forces productives. Deu milions més d’alemanys dins de les fronteres del país no canvien el caràcter reaccionari de l’estat nacional. A la seua manera els imperialistes ho entenen molt bé. Per a Hitler no es tracta de fer de la “unificació d’Alemanya” un objectiu en si mateixa; és una manera de crear-se a Europa una base més àmplia per a la seua futura expansió mundial. La crisi dels Sudets alemanys, o millor dit de les muntanyes dels Sudets, només fou un episodi més en el camí vers la lluita per aconseguir colònies. Una nova partició del món està a l’ordre del dia. El primer pas en l’educació revolucionària dels treballadors ha de consistir en desenvolupar l’habilitat per a percebre les veritables ganes, plans i càlculs imperialistes darrere les fórmules, consignes i hipòcrites frases oficials. El quartet imperialista reemplaça al “front de les democràcies” La fleuma docilitat de les democràcies europees no és producte de l’amor a la pau sinó de la feblesa. La causa d’aquesta feblesa no resideix en el règim democràtic com a tal sinó en la desproporció entre les bases econòmiques dels centres metropolitans i les dels imperis colonials heretats del passat. A aquesta desproporció s’agrega la lluita per l’alliberament de les colònies que, especialment en èpoques de guerra, amenaça esclatar en una conflagració revolucionària. Sota aquestes condicions la “democràcia” decadent es converteix realment en una font més de debilitat per a les velles potències imperialistes. La desembossada reacció francesa s’aprofita, indubtablement, de les capitulacions del Front Popular. Podem suposar amb certesa l’enfortiment del feixisme francès, afavorit a més pel suport dels cercles militars dirigents. A Anglaterra, on deté el poder la burgesia conservadora, l’oposició laborista probablement avançarà en el proper període més que el feixisme. Però tenint en compte el conjunt de la situació històrica, l’arribada al poder del Partit Laborista només pot ser un episodi, o millor dit una etapa, en el camí cap a canvis més radicals. Ni el major Attlee ni Walter Citrine podran vèncer els esperits malignes de la nostra època! D’alguna manera el “front mundial de les democràcies” promès pels xarlatans dels “fronts populars” s’ha vist reemplaçat per un front quatripartit constituït per Alemanya, Itàlia, Anglaterra i França. Després de la Conferència de Munic, on Anglaterra i França capitularen davant de Hitler, amb la mediació, equívoca com sempre, de Mussolini, els caps dels quatre estats aparegueren davant dels seus respectius pobles com a herois nacionals: Hitler per haver unificat els alemanys, Chamberlain i Daladier per haver evitat la guerra i Mussolini per haver ajudat ambdós bàndols. Visca els Quatre Grans! La fraternitat petitburgesa que la GPU mobilitza generalment per a tots els congressos pacifistes comença a girar-se cap als nous messies de la pau. Els socialistes francesos s’han abstingut en la votació de la concessió de poders especials a Daladier, l’heroi de la capitulació. L’abstenció ha estat només la transició del salt del bàndol de Moscou al dels Quatre Grans. L’aïllament dels pretorians stalinistes en la Cambra de Diputats i en el Senat fou un símbol del total aïllament del Kremlin en la política europea. Però pot afirmar-se amb seguretat que el quartet de Munic és tan incapaç de mantenir la pau com el “front de les democràcies” que mai arribà a concretar-se. Anglaterra i França llençaren Txecoslovàquia a la gola de Hitler per a donar-li quelcom que digerir durant un temps i postergar així el problema de les colònies. Chamberlain i Daladier feren vagues i incertes promeses que s’arribaria a un acord sobre tots els punts en discussió. Per la seua banda, Hitler prometé no plantejar més exigències territorials en Europa. En conseqüència, assenyalà la seua intenció de presentar exigències territorials en altres parts del món. En allò que fa al problema d’Alsàcia-Lorena, Schleswig, etcètera, Hitler, com a molt, està posposant la seua solució fins a la pròxima guerra mundial. Si l’any que ve o el següent el feixisme conquistés França, i el Partit Laborista guanyés en Anglaterra, aquests canvis polítics alterarien molt poc la disposició de les peces imperialistes sobre el tauler mundial. La França feixista estaria tan poc disposada com la França del “Front Popular” a lliurar-li Alsàcia-Lorena a Hitler, o a compartir amb d’ell les seues colònies. El Partit Laborista, impregnat de l’esperit imperialista, no podria mitigar l’antagonisme del seu país amb Itàlia al Mediterrani, ni controlar en tot el món el desenvolupament dels antagonismes entre els interessos alemanys i els britànics. Sota aquestes condicions l’acord entre les Quatre potències, si alguna vegada es concreta, portarà a noves crisis que no trigaran molt de temps. L’imperialisme s’encamina inevitablement i irresistible a una nova divisió del món, més adequada al canvi en la relació de forces. Per ta d’evitar la catàstrofe cal estrangular l’imperialisme. Qualsevol altre mètode serà una ficció, una il·lusió, una mentida. El significat del gir governamental a Txecoslovàquia La negativa de França i Gran Bretanya a defensar els interessos imperialistes de la burgesia txeca ha portat no sols al desmembrament de Txecoslovàquia sinó també al col·lapse del seu règim polític. Aquesta experiència ha demostrat de manera químicament pura que la democràcia txecoslovaca no fou una expressió de la “voluntat popular” sinó simplement un aparell a través del qual el capitalisme monopolista txec s’adaptava als estats que el patrocinaven. Tot just que desaparegué la tutela militar la maquinària democràtica s’ha demostrat innecessària i, a més a més, perniciosa, ja que amenaçava provocar fregaments innecessaris amb Hitler. Els dirigents burgesos txecs crearen immediatament un aparell d’adaptació imperialista a través d’una dictadura militar. Aquest canvi de règim s’ha realitzat sense la menor participació del poble, sense noves eleccions i fins i tot sense consultar el vell parlament. El president electe pel poble, el “arxidemòcrata” Benes, ha convocat els generals en activitat de la república per a que prenguen el poder. Aquesta convocatòria al principi semblà quelcom així com una concessió al poble, que s’havia rebel·lat i protestava, feia manifestacions i exigia que es resistís a Hitler, armes a la mà. Volen resistir? Ací tenen un general per a dirigir el país! Després de fet açò, el president s’ha retirat. Després el general, que fins llavors encapçalava les Forces Armades, i que constituïa, per així dir-ho, la resplendent espasa de la democràcia, ha anunciat la seua intenció, en bé de l’amistat amb Hitler, d’instituir un nou règim estatal. I això ha estat tot! En un sentit general, la democràcia li és indispensable a la burgesia en l’època de la lliure competència. Al capitalisme monopolista, que no es basa en la “lliure” competència sinó en la direcció centralitzada, la democràcia li és inútil, li posa obstacles i dificultats. L’imperialisme pot tolerar la democràcia com un mal necessari només fins a un cert punt. Però la seua tendència lògica és cap a la dictadura. Fa vint anys, durant l’última guerra, Lenin escrivia: “La diferència entre la burgesia imperialista republicanodemocràtica i la monarquicoreaccionària s’esvaeix precisament perquè ambdues estan en descomposició”. I afegia: “La reacció política en totes les seues manifestacions li és inherent a l’imperialisme”. Només un idiota irrecuperable pot creure que els antagonismes imperialistes mundials estan determinats per la irreconciliabilitat entre democràcia i feixisme. De fet, les camarilles governants de tots els països consideren la democràcia, la dictadura militar, el feixisme, etcètera, com distints mitjans per a sotmetre els seus pobles als objectius de l’imperialisme. Més inclús; un d’aquests règims, la democràcia, des dels seus orígens inclou en si mateixa altre règim, la dictadura militar, feta cos per exemple en l’Estat Major. En Alemanya la burgesia imperialista, amb l’ajuda activa de la socialdemocràcia, posà en la butaca presidencial el mariscal de camp Von Hindenburg per a que la defensés contra el feixisme. Hindenburg, al seu torn, portà Hitler al poder, després de tot això el mariscal de camp no renuncià, per cert, morí. No obstant, no es tracta més que d’un problema de tècnica i d’edat. El gir de Txecoslovàquia reprodueix essencialment els trets fonamentals del d’Alemanya, palesant així les arrels de la mecànica política de l’imperialisme. Sens dubte, el règim txecoslovac s’ha decidit entre bambolines, en reunions entre els magnats del capitalisme txec, francès, britànic i alemany i els dirigents dels estats majors i de la diplomàcia. S’han traslladat les fronteres estatals cercant fonamentalment afectar el menys possible els interessos de l’oligarquia financera. El canvi d’orientació de França i Anglaterra cap a Alemanya ha significat essencialment un canvi de destinatari dels estocs, una nova divisió de les comandes d’articles militars a les fàbriques Skoda, etcètera. Assenyalem de pas que a ningú li ha interessat la posició de la socialdemocràcia i de l’ex Partit Comunista, ja que estaven tan incapacitats per a resistir com els seus germans majors d’Alemanya. Aquestes organitzacions totalment corruptes acotaren el cap davant de les “necessitats nacionals” i feren tot el possible per a paralitzar la resistència revolucionària de la classe obrera. Consumat ja el gir, la camarilla financera convocarà probablement un “referèndum”. És a dir, proporcionarà al poble, arrossegat a un atzucac, la preciosa oportunitat de “aprovar”, mentre Syrovy l’apunta amb el seu canó, els canvis realitzats sense ell i en contra d’ell. Cal defensar la “independència nacional” de Txecoslovàquia? Se’ns ha informat que durant la setmana critica de setembre s’elevaren veus des de l’ala esquerra del socialisme plantejant que, en el cas d’un “combat aïllat” entre Txecoslovàquia i Alemanya, el proletariat tindria l’obligació d’ajudar Txecoslovàquia i de salvar la seua “independència nacional”, inclús aliant-se amb Benes. No s’ha donat aquesta hipotètica situació. Els herois de la independència de Txecoslovàquia, tal com era d’esperar, capitularen sense lluita. No obstant, pensant en el futur no podem deixar d’assenyalar la grollera i perillosa confusió d’aquests anacrònics teòrics de la “independència nacional”. Inclús sense tenir en compte els seus lligams internacionals, Txecoslovàquia és un estat absolutament imperialista. Econòmicament, regna allí el capitalisme monopolista. Políticament, la burgesia txeca domina (tal vegada aviat hàgem de dir “dominava”) diverses nacionalitats oprimides. Per tant, si Txecoslovàquia entrés en una guerra, encara que estigués aïllada, el seu objectiu no hauria estat la independència nacional sinó la preservació i, si fos possible, l’extensió de les fronteres de l’explotació imperialista. Inclús si els altres estats imperialistes no haguessen estat directament involucrats, és inadmissible considerar una guerra entre Txecoslovàquia i Alemanya independentment de les relacions imperialistes europees i mundials, de les que tal guerra seria només un episodi. Quasi inevitablement, en un lapse d’un o dos mesos els altres estats haguessen intervingut en una guerra txecoalemanya, si la burgesia txeca hagués tingut desigs i capacitat de lluitar. Per tant, hauria estat un error que els marxistes definiren la seua posició en funció dels episòdics agrupaments militars i diplomàtics i no del caràcter general de les forces socials subjacents darrere de la guerra. En centenars d’oportunitats hem reiterat la irreemplaçable i invalorable tesi de Clausewitz que la guerra no és més que la continuació de la política per altres mitjans. Per tal de determinar en cada ocasió el caràcter històric i social d’una guerra, no ens hem de guiar per impressions i conjectures sinó per una anàlisi científica de la política que la precedeix i la condiciona. Aquesta política fou imperialista des del dia en què s’“apanyà” Txecoslovàquia. Pot hom argumentar que després de separar els alemanys dels Sudets, els hongaresos, els polonesos i potser els eslovacs Hitler no es detindrà fins a esclavitzar els mateixos txecs, i que en aquest cas tindran tot el dret de reclamar el suport del proletariat a la lluita pel seu alliberament nacional. Aquesta manera de plantejar la qüestió no és més que sofisteria socialpatriota. No sabem quina direcció seguirà el futur desenvolupament dels antagonismes imperialistes. Per descomptat, és molt possible que s’arribe a la destrucció total de Txecoslovàquia. Però també és possible que abans que es porte a terme aquesta destrucció esclate una guerra europea, i Txecoslovàquia estiga en el bàndol dels vencedors participant així en un nou desmembrament d’Alemanya. ¿El rol d’un partit revolucionari és, doncs, el d’infermera dels “invàlids” gàngsters de l’imperialisme? És obvi que el proletariat ha de construir la seua política sobre la base de cada guerra determinada, tal com és, és a dir com estiga condicionada per tot el procés precedent, i no sobre especulacions hipotètiques sobre les possibles conseqüències estratègiques de la guerra. En aqueixes especulacions cadascun escollirà, inevitablement, la possibilitat que millor es corresponga amb els seus propis desigs, simpaties i antipaties nacionals. Evidentment, aqueixa política no seria marxista sinó subjectiva, no seria internacionalista sinó xovinista. Una guerra imperialista, no importa en quin racó del món comence, no s’entaula per la “independència nacional” sinó per la redivisió del món en funció dels interessos de les distintes camarilles del capital financer. Açò no exclou que, de pas, la guerra imperialista millore o empitjore la situació de tal o qual nació; o, més exactament, d’una nació a costa d’una altra. Així com el tractat de Versalles desmembrà Alemanya una nova pau pot desmembrar França. Els socialpatriotes addueixen precisament aquest futur perill “nacional” com a argument per a recolzar “els seus” bandits imperialistes del present. Txecoslovàquia no constitueix en absolut una excepció a aquesta regla. En realitat, tots els arguments especulatius d’aquest tipus i els fantasmes d’imminents calamitats nacionals com a justificació del suport a tal o qual burgesia imperialista provenen del tàcit rebuig a la perspectiva revolucionària i a una política revolucionària. Naturalment, si una nova guerra només acaba en un triomf militar de tal o qual camp imperialista, si la guerra no provoca un aixecament revolucionari ni una victòria del proletariat, si una nova pau imperialista més terrible que la de Versalles amarra amb noves cadenes el poble durant dècades, si la malaurada humanitat suporta tot açò calladament i submisa, aleshores Txecoslovàquia, Bèlgica i fins i tot França poden retrocedir a la situació de nacions oprimides (el mateix s’aplica a Alemanya). En aqueixa eventualitat sobrevindrà una aterridora descomposició del capitalisme, que farà retrocedir moltes dècades a tots els pobles. Per descomptat, si s’imposa aquesta perspectiva de passivitat, capitulació, derrotes i decadència, les masses oprimides de tots els pobles es veuran obligades a pujar novament, desfent sobre les seues mans i els seus genolls, amb sang i suor, el camí històric que ja una vegada recorregueren. Està totalment exclosa la possibilitat d’aqueixa perspectiva? Si el proletariat suporta indefinidament la direcció dels socialimperialistes i els comunistes xovinistes, si la Quarta Internacional és incapaç de trobar el camí per a lligar-se a les masses, si els horrors de la guerra no empenten a la rebel·lió els obrers i els soldats, si els pobles colonials continuen suant pacientment en benefici dels esclavistes, llavors la civilització inevitablement es degradarà i el retrocés i la descomposició generalitzats poden posar novament en Europa les guerres nacionals a l’ordre del dia. Però en aqueix cas nosaltres, o millor dit els nostres fills, hauran de decidir la seua política en relació a futures guerres i basant-se en la nova situació. Avui no partim de la perspectiva de la decadència sinó de la perspectiva de la revolució. Som derrotistes per als imperialistes, no per al proletariat. No subordinem el problema del destí dels txecs, belgues, francesos i alemanys als canvis episòdics de fronts militars que es produeixen a cada nova baralla imperialista sinó a la insurrecció del proletariat i al seu triomf sobre tots els imperialistes. Mirem cap avant i no cap arrere. El programa de la Quarta Internacional afirma que la llibertat de totes les nacions europees, petites i grans, només s’aconseguirà en el marc dels Estats Units Socialistes d’Europa. Una altra vegada sobre la democràcia i el feixisme Tot açò no implica, per descomptat, que no hi haja cap diferència entre la democràcia i el feixisme, o que aquesta diferència no tinga cap importància per a la classe obrera, com afirmaven els stalinistes fins no fa molt de temps. Els marxistes no tenen res a veure amb aqueix barat nihilisme polític. Però cal comprendre clarament en cada oportunitat el contingut real d’aquesta diferència i els seus vertaders límits. Per als països colonials i semicolonials la lluita per la democràcia, incloent-hi la lluita per la independència nacional, representa una etapa necessària i progressiva del desenvolupament històric. Per aquesta raó creiem que els treballadors d’aquests països tenen no sols el dret sinó també el deure de participar activament en la “defensa de la pàtria” contra l’imperialisme, a condició, per descomptat, que mantinguen la total independència de les seues organitzacions de classe i entaulen una batalla implacable contra el verí xovinista. Així, en el conflicte entre Mèxic i els reis del petroli i el seu Comitè Executiu, el govern democràtic de Gran Bretanya, el proletariat conscient del món s’ubica junt amb Mèxic (no així, clar està, els lacais imperialistes que dirigeixen el Partit Laborista). En allò que es refereix al capitalisme avançat, fa molt que superà no sols les velles formes de propietat sinó també l’estat nacional, i en conseqüència la democràcia burgesa. Aquí resideix, precisament, la crisi fonamental de la civilització contemporània. La democràcia imperialista es podreix i desintegra. Un programa de “defensa de la democràcia” per als països avançats és reaccionari. Ací l’única tasca progressiva és la preparació de la revolució socialista internacional. El seu objectiu és trencar els marcs del vell estat nacional i construir l’economia d’acord amb les condicions geogràfiques i tecnològiques, sense impostos ni obligacions medievals. Repetim; açò no implica que ens siga indiferent quins mètodes polítics utilitza l’imperialisme. Però les forces contrarevolucionàries tendeixen a fer retrocedir el procés des de l’estat “democràtic” en decadència fins al particularisme provincial, la monarquia, la dictadura militar, el feixisme. Cada vegada que això succeïsca, el proletariat revolucionari, sense assumir la menor responsabilitat “en defensa de la democràcia” (ja que és indefensable!) enfrontarà aquestes forces contrarevolucionàries amb la resistència armada, amb l’objectiu, si té èxit, de dirigir la seua ofensiva contra la “democràcia” imperialista. No obstant, aquesta política s’aplica només als conflictes interns, és a dir, als casos en què està involucrat un canvi de règim polític, com per exemple Espanya. Era un deure elemental dels treballadors espanyols participar en la lluita contra Franco. Però ha estat precisament perquè els obrers no assoliren reemplaçar, en el moment adequat, el govern de la democràcia burgesa pel seu propi que la “democràcia” ha pogut deixar-li el pas lliure al feixisme. No obstant, és un frau total i xarlatanisme pur transferir mecànicament les lleis i regles de la lluita entre diferents classes d’una mateixa nació a la guerra imperialista, és a dir a la lluita que mena la mateixa classe de diferents nacions. Després de l’experiència de Txecoslovàquia no sembla necessari demostrar que els imperialistes no es barallen per ideals polítics sinó per la dominació del món, i ho oculten darrere de qualsevol principi que els siga útil. Mussolini i els seus socis més directes, pel que es pot inferir, són ateus, és a dir no creen en Déu ni en el diable. El rei d’Anglaterra i els seus ministres estan enfonsats en la superstició medieval i creen en el diable i també en la seua iaia. No obstant, açò no significa que una guerra entre Itàlia i Anglaterra seria una guerra entre la ciència i la religió. Mussolini, l’ateu, farà tot allò que puga per exaltar les passions religioses dels musulmans. El devot protestant Chamberlain, per la seua banda, li demanarà ajuda al papa, etcètera. En el calendari del progrés humà, la república és superior a la monarquia. Però açò no significa que, per exemple, una guerra per les colònies entre la França republicana i l’Holanda monàrquica siga una guerra entre la república i la monarquia. I no cal explicar massa que si s’entaula una guerra nacional entre el rei de Tunis i França, el progrés el representarà el monarca bàrbar, no la república imperialista. La higiene és molt important en la cultura humana. Però quan es comet un assassinat manca de qualsevol importància si l’assassí s’havia o no rentat les mans abans de cometre’l. Reemplaçar els objectius reals dels bàndols imperialistes en lluita per abstraccions polítiques o morals no significa lluitar per la democràcia sinó ajudar els bandits a ocultar els seus robatoris, saqueigs i violències. Aquesta és precisament la principal funció que compleixen la Segona Internacional i la Tercera. La política internacional de la camarilla bonapartista del Kremlin Aquesta vegada el colp més immediat ha caigut sobre Txecoslovàquia. França i Anglaterra n’han resultat seriosament perjudicades, però qui ha patit el colp més formidable ha estat el Kremlin. El col·lapse del seu sistema de mentides, xarlatanisme i frau ha estat internacional. Després d’aixafar les masses soviètiques i trencar amb la revolució internacional, la camarilla del Kremlin s’ha transformat en una joguina de l’imperialisme. En els darrers cinc anys la diplomàcia de Stalin ha sigut, en tots els assumptes especials, únicament un reflex i un complement de la de Hitler. En 1933 Stalin intentà, abans que res, fer-se aliat de Hitler. Però Hitler rebutjà la seua mà estesa, ja que, per a fer-se amic d’Anglaterra, es presentava com l’home que salvaria Alemanya i Europa del bolxevisme. En conseqüència, Stalin es dedicà a la tasca de demostrar-li a l’Europa capitalista que Hitler no li feia falta, que el bolxevisme no comportava cap perill, que el govern del Kremlin era un animal domèstic disposat a posar-se de genolls per a demanar un favor. Així, en allunyar-se de Hitler, o més exactament en ser rebutjat per aquest, Stalin esdevingué gradualment un lacai i un assassí a sou de l’imperialisme més ric. Aquest és l’origen de les sobtades genuflexions de la banda totalitària del Kremlin davant de la malparada democràcia burgesa, de la idealització estúpidament falsa de la Lliga de les Nacions, dels “fronts populars” que han estrangulat la revolució espanyola, de la substitució de la lluita de classes real per les declamacions “contra el feixisme”. L’actual funció internacional de la burocràcia soviètica i la Comintern s’ha revelat amb especial evidència en el congrés pacifista de Mèxic (setembre de 1938). Allí els agents a sou de Moscou han tractat de convèncer els pobles llatinoamericans de què no havien de lluitar contra tots els imperialismes, molt reals per cert, que els amenacen, sinó només contra el feixisme. Com era d’esperar, amb aquestes maniobres barates Stalin no s’ha guanyat l’amistat ni la confiança de ningú. Els imperialistes s’han acostumat a no caracteritzar una societat per les declaracions dels seus “dirigents”, ni tan sols per la seua superestructura política, sinó per les seues bases socials. Mentre en la Unió Soviètica es mantinga la propietat estatal dels mitjans de producció protegida pel monopoli del comerç exterior, els imperialistes, inclús els “democràtics”, continuaran considerant Stalin amb tanta desconfiança i amb tan poc respecte com l’Europa monàrquicofeudal considerava el primer Bonaparte. Tanmateix l’aurèola dels seus triomfs i la seua cort de brillants mariscals, Napoleó no pogué evitar Waterloo. Stalin ha coronat tota la seua sèrie de capitulacions, errors i traïcions amb la destrucció total dels mariscals de la revolució. Pot haver algun dubte sobre el destí que li espera? L’únic obstacle en el camí de la guerra és el temor a la revolució que senten les classes propietàries. Mentre la Internacional Comunista romanga fidel als principis de la revolució proletària representà, junt amb l’Exèrcit Roig a què estava estretament lligada, el factor més important per a garantir la pau. En prostituir la Comintern transformant-la en una agència de l’imperialisme “democràtic”, en escapçar i paralitzar la força militar dels soviets, Stalin els ha deixat a Hitler i als seus adversaris les mans totalment lliures i ha empentat Europa a la guerra. Els falsificadors de Moscou blasfemen avui vilment contra el seu examic “democràtic” Benes perquè, més enllà de l’orientació de França, “ha capitulat” prematurament i ha evitat que l’Exèrcit Roig aixafés Hitler. Aquests teatrals trons i llamps il·luminen amb major força la impotència i la duplicitat del Kremlin. Qui els obligà a creure en Benes? ¿Qui els obligà a inventar el mite de l’“aliança de les democràcies”? I, finalment, ¿qui els impedí exhortar el proletariat de Praga a prendre el poder i enviar l’Exèrcit Roig en la seua ajuda quan tota Txecoslovàquia bullia com una caldera? Sembla que és molt més difícil lluitar contra el feixisme que afusellar i enverinar els vells bolxevics... Txecoslovàquia és un exemple per a tots els països petits, i especialment per als pobles colonials, de l’ajuda que poden esperar de Stalin. Únicament l’enderrocament de la camarilla bonapartista del Kremlin pot permetre la reconstrucció del poder militar de l’URSS. Només la liquidació de l’ex Comintern deixarà lliure el camí a l’internacionalisme revolucionari. La lluita contra la guerra, l’imperialisme i el feixisme exigeix una lluita incansable contra el stalinisme, tacat de crims. Qui defensa directament o indirecta el stalinisme, qui calla les seues traïcions o exagera la seua força militar, és el pitjor enemic de la revolució, dels pobles oprimits, del socialisme. Com més aviat siga derrocada la camarilla del Kremlin millor per l’ofensiva armada dels treballadors, majors seran les possibilitats d’una regeneració socialista de l’URSS, més pròximes i àmplies les perspectives de la revolució internacional. Les bases socials de l’oportunisme Per tal de comprendre el rol actual de la socialdemocràcia i de l’ex Comintern cal recordar una vegada més les bases econòmiques sobre què es recolza l’oportunisme en el moviment obrer. El floriment del capitalisme, amb les seues inevitables oscil·lacions, permeté a la burgesia millorar lleument el nivell de vida d’alguns sectors proletaris i llençar-li sucoses prebendes a la burocràcia i a l’aristocràcia laborals, elevant-les així per damunt de les masses. La burocràcia sindical i parlamentària, el “problema social” de la qual semblava prest a solucionar-se, apareixia davant de les masses com un exemple que era possible millorar el seu propi nivell de vida. Aquesta és la base social del reformisme (oportunisme) com a sistema d’il·lusions per part de les masses i d’enganys per part de la burocràcia obrera. L’optimisme reformista de la Segona Internacional tingué el seu apogeu durant l’últim boom econòmic, abans de la guerra (1909 a 1913). Per aquesta raó els dirigents aclamaren la guerra i li l’assenyalaren a les masses com una calamitat exterior que amenaçava les bases de la creixent riquesa nacional. D’aquí la política de “defensa de la pàtria”, que en realitat implicava un suport, inconscient en les masses i conscient o semiconscient en la burocràcia, dels interessos imperialistes de les seues respectives burgesies. La guerra demostrà no ser una calamitat “externa” que interrompia circumstancialment el progrés nacional sinó l’explosió de contradiccions internes de l’imperialisme en el moment en què se li feia impossible tot progrés si el sistema seguia vigent. I des del moment que la guerra no podia ampliar el planeta ni restaurar-li la joventut al capitalisme acabà accelerant i agreujant fins a l’extrem tots els processos de la decadència capitalista. Amb la decadència de la democràcia començà la de la burocràcia obrera. El feixisme no significà per als obrers “més que” una doble esclavitud; per a la burocràcia reformista, la ruïna total. Entre les grans potències, les úniques que mantingueren la forma política de la democràcia, encara que extremadament retallada, foren Gran Bretanya, França i Estats Units. És a dir, els països capitalistes més rics, tradicionalment els més rapaços i privilegiats, que des de fa molt concentren a les seues mans la part del lleó de les possessions colonials i dels recursos naturals del nostre planeta. No és difícil trobar l’explicació d’aquesta “selecció natural”. La democràcia es pot mantenir només en la mesura en què les contradiccions de classe no arriben a ser explosives. Per tal de mitigar les friccions socials la burgesia es veié obligada a mantenir a un ampli sector d’intel·lectuals petitburgesos, a la burocràcia i a l’aristocràcia obreres. Com majors són les prebendes, més ardent és el seu socialpatriotisme. Els únics països que en l’actualitat poden mantenir el menjador reformista són els que han pogut acumular en el passat vastes riqueses gràcies a l’explotació del mercat mundial i al pillatge de les colònies. Amb d’altres paraules, en la decadència del capitalisme el règim democràtic només és accessible (fins a cert punt) a la burgesia més aristocràtica. La base del socialpatriotisme continua essent l’esclavitud colonial. En països com ara Itàlia i Alemanya, que en el passat no acumularen vastes riqueses ni tenen possibilitats d’obtenir superguanys de les seues colònies, la burgesia ha destruït el parlament, ha dispersat la burocràcia reformista i tracta els obrers amb mà de ferro. Per cert, la burocràcia feixista devora més encara que la reformista, però en canvi no es veu obligada a fer-li concessions a les masses ni a aconseguir-li millores que el capitalisme decadent no pot pagar. Privada del seu menjador, la burocràcia socialdemòcrata d’Itàlia, Alemanya i Àustria, ja jubilada, manté altes les banderes del derrotisme... en l’emigració. L’origen de la força dels partits socialpatriotes, o més exactament socialimperialistes, radica en la protecció de la burgesia, que a través del parlament, la premsa, l’exèrcit i la policia protegeix i defensa la socialdemocràcia contra tot tipus de moviment revolucionari, inclús contra la crítica revolucionària. En la futura guerra, a causa de l’agudització de les contradiccions nacionals i internacionals, es palesarà de manera encara més oberta i cínica aquest lligam orgànic entre la burocràcia i la burgesia. Per a expressar-ho amb més precisió, ja s’està palesant, especialment en la traïdora política dels fronts populars, inconcebible en vespres de la guerra mundial passada. No obstant, la iniciativa dels fronts populars partí de la Tercera Internacional, no de la Segona. El comunisme xovinista El monstruós i ràpid desenvolupament de l’oportunisme soviètic s’explica per causes anàlogues a les que, en la generació anterior, portaren al floriment de l’oportunisme en els països capitalistes: el parasitisme de la burocràcia obrera, que assolí resoldre el seu “problema social” basant-se en l’augment de les forces productives a l’URSS. Però com la burocràcia soviètica és incomparablement més poderosa que la burocràcia obrera dels països capitalistes, i com que el menjador de què disposa es caracteritza per la seua capacitat quasi il·limitada, és natural que la varietat soviètica de l’oportunisme haja assumit immediatament un caràcter especialment pèrfid i vil. En allò tocant l’ex Comintern, la seua base social, parlant amb propietat, és de naturalesa doble. D’una banda, viu dels subsidis del Kremlin, se sotmet a les seues ordres, i en aquest aspecte tot excomunista buròcrata és un germà menor i un subordinat del buròcrata soviètic. D’altra banda, els distints aparells de l’ex Comintern abeuren de les mateixes fonts que la socialdemocràcia: els superguanys de l’imperialisme. El creixement dels partits comunistes aquests darrers anys, la seua infiltració en les files de la petita burgesia, la seua penetració en l’aparell estatal, en els sindicats, els parlaments, les municipalitats, etcètera, han reforçat fins a l’extrem la seua subordinació a l’imperialisme nacional a costa de la seua tradicional dependència del Kremlin. Fa deu anys es predigué que la teoria del socialisme en un sol país portaria inevitablement al sorgiment de tendències nacionalistes en les seccions de la Comintern. Aquesta previsió s’ha transformat en un fet evident. Però fins fa poc el xovinisme dels partits comunistes de França, Gran Bretanya, Bèlgica, Txecoslovàquia, Estats Units i altres països semblava, i en certa manera ho era, un reflex dels interessos de la diplomàcia soviètica (“la defensa de l’URSS”). Avui podem afirmar amb certesa que ens endinsem en una nova etapa. El creixement dels antagonismes imperialistes, l’evident proximitat del perill de guerra, l’obvi aïllament de l’URSS han d’enfortir, inevitablement, les tendències nacionalistes centrífugues dins de la Comintern. Cada una de les seues seccions començarà a desenvolupar pel seu compte una línia patriòtica. Stalin ha reconciliat els partits comunistes de les democràcies imperialistes amb les seues burgesies nacionals. Ara s’ha superat aquesta etapa. L’alcavot bonapartista ja ha exercit el seu rol. D’ací en avant els comunistes xovinistes hauran de preocupar-se per les seus pròpies pells, els interessos de les quals de cap manera coincideixen amb “la defensa de l’URSS”. Quan el nord-americà Browder considerà convenient declarar davant d’un comitè senatorial que en cas de guerra entre Estats Units i la Unió Soviètica el seu partit estaria junt amb la seua benvolguda pàtria, probablement considerà aquesta declaració com una simple estratagema. Però en realitat la resposta de Browder constitueix un símptoma inequívoc del canvi de l’orientació “pro Moscou” a l’orientació “nacional”. Recorregué a l’“estratagema” a causa de la necessitat d’adaptar-se al “patriotisme” imperialista. El procediment tan cínic i elemental (el gir des de la “pàtria dels treballadors” a la república del dòlar) revela la profunda degeneració a què han arribat les seccions de la Comintern i fins a quin punt depenen de l’opinió pública burgesa. Quinze anys de porgues incessants, de degradació i corrupció han portat a la burocràcia de l’ex Comintern a tal nivell de desmoralització que anhela fer-se càrrec obertament de les banderes del socialpatriotisme. Per descomptat, els stalinistes (aviat haurem de dir “els exstalinistes”) no han inventat res de nou. Simplement s’han apropiat de les banalitats ben presentades de l’oportunisme petitburgès. Però les propaguen amb el frenesí propi dels estranys “revolucionari”, que ha fet de la calúmnia totalitària, l’engany i l’assassinat els mètodes normals de “defensa de la democràcia”. Quant als vells reformistes clàssics, que innocentment es renten les mans davant de cada situació enutjosa, saben com utilitzar el suport dels nous reclutes del xovinisme. Naturalment, les seccions de l’ex Comintern d’aquells països imperialistes que durant la guerra estiguen en el mateix bàndol que Moscou (si és que arriba a haver-hi algun) “defensaran” Moscou. No obstant, aquesta defensa no servirà de molt, ja que en aqueixos països tots els partits “defensaran” l’URSS. (Per a no comprometre’s amb el seu aliat imperialista, Moscou probablement ordenarà el Partit Comunista no cridar massa fort, i pot inclús tractar de dissoldre’l.) En els països del camp enemic, per contra, precisament on Moscou més necessitarà que la defensen, els ex partits comunistes s’ubicaran totalment junt amb la seua pàtria imperialista; els resultarà infinitament menys perillós i molt més avantatjós. La camarilla dominant de Moscou collirà els merescuts fruits de quinze anys de prostitució de la Comintern. La Segona i la Tercera Internacional en els països colonials El vertader caràcter de la socialdemocràcia, partit la política del qual s’ha basat i es basa en l’explotació imperialista dels països endarrerits, es reflecteix més clarament en el fet que mai ha tingut influència en els països colonials i semicolonials. La burocràcia obrera dels països imperialistes temia, conscientment o inconscient, posar a rodar en les colònies un moviment que podria haver soscavat els fonaments de la seua pròpia prosperitat en els centres metropolitans. Amb la Comintern és distint. Com a organització genuïnament internacionalista, es llençà immediatament sobre el sòl verge de les colònies, i gràcies al programa revolucionari del leninisme hi guanyà una important influència. La subsegüent degeneració burgesa de la Comintern transformà les seues seccions dels països colonials i semicolonials, especialment a Amèrica Llatina, en una agència d’esquerra de l’imperialisme europeu i nord-americà. Paral·lelament, s’ha produït també un canvi en la base social dels partits “comunistes” colonials. Després d’aixafar implacablement els seus esclaus asiàtics i africans i els seus semiesclaus llatinoamericans, el capitalisme estranger es veu obligat en les colònies a mantenir una minúscula capa aristocràtica, lamentable, patètica, però aristocràcia al capdavall, al mig de la pobresa general. En aquests últims anys el stalinisme s’ha convertit en el partit d’aquesta “aristocràcia” obrera i del sector d’“esquerra” de la petita burgesia, especialment dels empleats d’oficina. Els burgesos advocats, periodistes, professors, etcètera, que s’adapten a les característiques de la revolució nacional i exploten les organitzacions obreres per a fer carrera, troben en el stalinisme la millor ideologia possible. La lluita revolucionària contra l’imperialisme exigeix coratge, audàcia i esperit de sacrifici. ¿D’on trauran aquestes qualitats els herois de paraula de la petita burgesia? D’altra banda, la seua adaptació a l’imperialisme “democràtic” els permet fer plàcides i agradables carreres a costa dels treballadors. La millor manera que tenen d’ocultar-los aquesta adaptació la dóna la consigna “defensa de l’URSS”, és a dir l’amistat amb l’oligarquia del Kremlin. Açò els dóna oportunitat de publicar periòdics sense lectors, organitzar pomposos congressos i qualsevol classe de publicitat internacional. Aquesta corporació de professionals de l’“amistat amb la Unió Soviètica”, de falsos “socialistes” i “comunistes”, que darrere dels seus sorollosos clamors contra el feixisme oculten el seu parasitisme social i la seua obediència cap a l’imperialisme i l’oligarquia del Kremlin, s’ha convertit en una vertadera plaga del moviment obrer dels països colonials i semicolonials. El stalinisme, sota totes les seues màscares, és el principal obstacle en el camí de la lluita alliberadora dels pobles endarrerits i oprimits. A partir d’aquest moment, el problema de les revolucions colonials queda indissolublement lligat a la missió històrica de la Quarta Internacional. L’Associació Internacional de les llimes espremudes (número tres i un quart) El Buró de Londres dels centristes incurables (Fenner Brockway, Walcher i Cia.), junt amb Brandler, Sneevliet, Marceau Pivert, i amb la participació de “les seccions que trencaren amb la Quarta Internacional”, s’han unit, en vista del perill de guerra, per a crear (si vos plau, no riure!) el Fons d’Emergència de Guerra. Aquests senyors no s’han molestat en crear en els seus caps un “fons” d’idees. Gràcies al cel, són materialistes, no idealistes. És molt dubtós que aquesta nova “unificació” signifique algun perill per a l’imperialisme. Però sí li fa un gran favor a la Quarta Internacional, perquè junta en la mateixa bossa l’estupidesa, l’hibridisme i la inconsistència de totes les varietats i matisos del centrisme, és a dir de la tendència que està en contradicció més aguda amb l’esperit de la nostra època. Com totes les “unificacions” mecàniques, aquesta serà una font de nous conflictes i ruptures internes i es farà miques en quant arribe el moment de l’acció. Podria ser d’una altra manera? Les organitzacions ocupades en l’heroica creació del “fons” no han sorgit basant-se en un programa comú; han arribat de tots els racons del mapa polític del centrisme com els divisionistes sense llar dels vells partits i fraccions oportunistes, i encara avui continuen jugant amb tots els colors de l’arc iris oportunista i desenvolupant-se en distintes direccions. Tots ells han decaigut i s’han debilitat en els últims anys, a excepció del partit, novament dividit, de Marceau Pivert, al que hom pot predir-li el mateix poc envejable destí. En cap país del món el Buró de Londres ha aconseguit crear una nova organització a partir d’elements joves i nous, recolzant-se en el seu propi programa. Cap grup revolucionari s’organitzarà al voltant d’aquestes banderes sense passat ni futur. En els països colonials el Buró de Londres no posseeix la més mínima influència. En la nostra època imperialista, és pràcticament una llei que l’organització “revolucionària” incapaç de penetrar en les colònies està destinada a vegetar miserablement. Cadascun d’aquests grups que sobreviuen es manté per la força de la inèrcia i no pel vigor de les seues idees. L’única organització d’aquestes característiques amb un passat revolucionari més seriós, el POUM, fins a la data s’ha demostrat incapaç de revisar valentament la seua política centrista, que ha estat una de les raons principals del col·lapse de la revolució espanyola. La resta de membres del grup són encara menys capaços d’exercir la crítica i l’autocrítica. Tota aquesta empresa està imbuïda d’un esperit de diletantisme senil. És cert que en un principi no pocs d’aquests “romanents” s’organitzaren al voltant de la Quarta Internacional. Però ens basem en una teoria científica i en un programa clar per a començar una enorme tasca de selecció, neteja i reeducació. Aquest treball, el significat i importància del qual mai han comprès els filisteus, s’ha realitzat i es continua realitzant en una atmosfera de discussió lliure, oberta i pacient. Els que no han passat aquesta prova han demostrar en l’acció la seua incapacitat orgànica per a contribuir en alguna cosa a la construcció de la Internacional revolucionària. Aquests “romanents” dispersos, desgastats i repudiats s’incorporen avui al “fons” del centrisme internacional. Aquest únic fet col·loca un segell de desesperada incapacitat sobre tota l’empresa. En un moment de lucidesa Marceau Pivert declarà, fa alguns anys, que qualsevol tendència de la classe obrera que s’oriente cap a la lluita contra el “trotskisme” passa des d’aqueix moment a ser una tendència reaccionària. Com veiem, açò no ha estat cap obstacle per a que Pivert, com a bon centrista orgànic les paraules del qual són sempre contràries als seus fets, s’unís al Buró de Londres, que pretén crear-se una fisonomia pròpia allunyant-se violentament del “trotskisme”. No obstant, la burgesia, els reformistes i els stalinistes, amb tota seguretat, continuaran motejant de “trotskistes” o “semitrotskistes” aquests creadors del “fons”. En part ho faran per ignorància, però fonamentalment per a obligar-los a excusar-se, justificar-se i delimitar-se. I ells efectivament juraran amb les dues mans que en absolut són trotskistes, i que si alguna vegada rugiren com a lleons, ara, igual que el seu predecessor Bottom, el teixidor, han aconseguit “rugir” com a coloms. Els Fenner Brockway, els Walcher, els Brandler, els Sneevliet, els Pivert, igual que els elements rebutjats de la Quarta Internacional, se les arreglaren durant llargs anys (alguns durant dècades) per a evidenciar el seu escèptic eclecticisme teòric i la seua esterilitat pràctica. Són menys cínics que els stalinistes i estan un xic més a l’esquerra que l’esquerra socialdemòcrata; és tot el que es pot dir d’ells. Per això, han d’ingressar en la llista de les internacionals amb el número tres i un octau o tres i un quart. Amb “fons” o sense ell figuraran en la història com una associació de llimes espremudes. Quan les grans masses, sota els colps de la guerra, entren en moviment cap a la revolució, no es molestaran en preguntar la direcció del Buró de Londres. Perspectives Totes les forces de l’última guerra s’han posat novament en marxa, però de manera incomparablement més oberta i violenta. El moviment segueix per camins ben delimitats i en conseqüència avança a pas més ràpid. En l’actualitat ningú creu, com en vespres de 1914, en la inviolabilitat de les fronteres o en l’estabilitat dels règims. És un enorme avantatge per al partit revolucionari. Si en vespres de la guerra anterior les mateixes seccions de la Segona Internacional no sabien quina conducta seguirien l’endemà i adoptaven resolucions súper revolucionàries, si els elements d’esquerra només gradualment s’alliberaren del pantà pacifista i avançaren a les palpentes pel seu camí, avui totes les posicions de partida han quedat fixades amb precisió abans de començar la carrera de la guerra. Ningú espera que els partits socialdemòcrates apliquen una política internacionalista i ells mateixos no prometen més que “la defensa de la pàtria”. La ruptura dels socialpatriotes txecs amb la Segona Internacional no significa més que la desintegració oficial d’aquesta, que seguirà una línia d’acord amb la situació de cadascun dels països. La política de la Tercera Internacional està fixada per endavant quasi amb la mateixa nitidesa, encara que en aquest cas l’element “aventurerisme” complica lleument el pronòstic. Els socialdemòcrates i excomunistes d’Alemanya i Itàlia seran derrotistes platònics, només perquè Hitler i Mussolini no els han permès ser patriotes. Però a tot arreu en què la burgesia continue alimentant la burocràcia obrera els socialdemòcrates i els excomunistes es situaran completament de la banda dels seus estats majors generals, i, encara més, el primer violí de l’orquestra xovinista quedarà en mans dels músics de l’escola de Stalin. I no sols el violí sinó també el revòlver dirigit contra els treballadors revolucionaris. Al començament de la guerra anterior fou assassinat Jean Jaurés i quan la guerra acabà mataren a Rosa Luxemburg i a Karl Liebknecht. L’assassinat del líder de Partit Socialista Francés no fou cap obstacle per a que els altres dirigents entraren al govern de la guerra imperialista. En Alemanya, el govern socialdemòcrata tingué una participació directa en l’assassinat dels dos grans revolucionaris. A França l’executor directe de l’assassinat fou un fosc xovinista petitburgès, mentre que en Alemanya s’encarregaren de la matança els oficials contrarevolucionaris. Inclús en aquest aspecte la situació actual és incomparablement més clara. Ja abans de l’esclat de la guerra ha començat a escala mundial l’extermini dels internacionalistes. L’imperialisme ja no té necessitat de cap “feliç accident”. La màfia stalinista compta amb una agència internacional preparada per a l’extermini sistemàtic dels revolucionaris. Jaurés, Liebknecht, Luxemburg, conquistaren fama mundial com a dirigents socialistes. Rudolf Klement era un revolucionari jove, encara desconegut. No obstant, l’assassinat de Klement per ser secretari de la Quarta Internacional té una profunda significació simbòlica. Per mitjà dels seus gàngsters stalinistes l’imperialisme assenyala d’on vindrà en aquesta guerra el perill de mort. Els imperialistes no estan equivocats. Si després de l’última guerra han aconseguit mantenir-se per tot arreu menys en Rússia ha estat només per la manca de partits revolucionaris. La major part dels elements opositors de la socialdemocràcia, en alliberar-se amb dificultat del pes de la vella ideologia i seguir lligats al fetitxisme de la “unitat”, no han anat més enllà del pacifisme. Aquests grups han demostrat que en els moments crítics són més capaços de controlar el moviment de masses revolucionari que d’encapçalar-lo. En aquest sentit no és exagerat afirmar que la “unitat” dels partits de la Segona Internacional ha salvat la burgesia europea. En aquest moment hi ha seccions de la Quarta Internacional en trenta països. És cert que són només l’avantguarda de l’avantguarda. Però si avui, abans de la guerra, comptàrem amb organitzacions revolucionàries de masses, allò que estaria plantejat no seria la guerra sinó la revolució. Per descomptat, no les tenim i no ens fem il·lusions respecte d’això. Però la situació de l’avantguarda revolucionària és molt més favorable que fa vint-i-cinc anys. La conquista fonamental és que ja abans de la guerra existeixen en tots els països més importants del món quadres provats, cents i milers de revolucionaris el nombre dels quals augmenta constantment, lligats per la unitat d’una doctrina i temperats en la forja de les més cruels persecucions de la burgesia imperialista, de la socialdemocràcia i en particular de la màfia stalinista. La Segona Internacional, la Tercera i la d’Amsterdam no poden reunir els seus congressos perquè les paralitza la seua dependència de l’imperialisme i les destrossen les contradiccions “nacionals”. Les seccions de la Quarta Internacional, per contra i malgrat els seus recursos extremadament magres, la seua dificultat per a obtenir vises, l’assassinat del seu secretari i l’augment de la repressió, han estat capaces, en el moment més crític, de reunir el seu congrés internacional i adoptar resolucions unànimes que formulen amb precisió i concretament les tasques de la titànica lluita actual, recolzant-se en tota l’experiència històrica. Cap onada xovinista apartarà del seu camí aquests valuosos quadres, ni els intimidaran els màusers i els punyals stalinistes. La Quarta Internacional entrarà en la pròxima guerra com una unitat compacta, les seccions de la qual seguiran totes la mateixa política més enllà de les fronteres que les separen. És probable que al començament de la guerra, quan el cec instint d’autoconservació combinat amb la propaganda xovinista empenta les masses populars cap als seus governs, les seccions de la Quarta Internacional es troben aïllades. Sabran com superar la hipnosi nacional i l’epidèmia de patriotisme. Els principis de l’internacionalisme seran el seu baluard contra el pànic generalitzat dels de baix i el terror dels de dalt. Veuran amb menyspreu les oscil·lacions i vacil·lacions de la “democràcia” filistea. D’altra banda, romandrà estretament lligada als sectors més oprimits de la població i a l’exèrcit que vessarà la seua sang. Cada nou dia de guerra treballarà al nostre favor. La humanitat ha esdevingut molt més pobre que fa vint-i-cinc anys, mentre que els mitjans de destrucció han esdevingut molt més poderosos. Per tant, en els primers mesos de guerra esclatarà la reacció de les masses com una tempestat al mig de les boires del xovinisme. Les primeres víctimes d’aquesta reacció, a més del feixisme, seran els partits de la Segona i la Tercera Internacional. El seu col·lapse serà la condició indispensable per al renaixement del moviment revolucionari, que no podrà girar al voltant d’un altre eix que no siga la Quarta Internacional. Els seus temperats quadres dirigiran als treballadors en la gran ofensiva.. 1“Una lliçò recent.” New International, desembre de 1938.


source: fineweb

text: Atac de diccionari Un atac de diccionari és un mètode de cracking que consisteix a intentar esbrinar una contrasenya provant totes les paraules del diccionari. Aquest tipus d'atac sol ser més eficient que un atac per la força bruta, ja que molts usuaris solen utilitzar una paraula existent en la seva llengua com a contrasenya perquè la clau sigui fàcil de recordar, cosa que no és una pràctica recomanable. Els atacs de diccionari tenen poques probabilitats d'èxit amb sistemes que utilitzen contrasenyes fortes amb lletres en majúscules i minúscules barrejades amb números i amb qualsevol altre tipus de símbols. No obstant això, per a la majoria dels usuaris recordar contrasenyes complexes resulta complicat. Hi ha variants que comproven també algunes de les típiques substitucions (determinades lletres per números, intercanvi de dues lletres, abreviacions), així com diferents combinacions de majúscules i minúscules. Taula de continguts Consells pràctics[modifica | modifica el codi] Una pràctica bastant habitual per utilitzar contrasenyes que siguin fàcils de recordar i alhora no siguin vulnerables als atacs de diccionari és prendre les inicials de totes les paraules d'una oració que tingui algun significat especial per a nosaltres. Per exemple, si prenem la frase "La meva primera bicicleta va ser una BH210 que em va regalar el meu avi Francisco" , la contrasenya resultant seria la següent: MpbfuBH210qmrmaF . Aquesta contrasenya barreja lletres i números, que amb els seus 16 caràcters és relativament llarga, i seria bastant difícil de trencar mitjançant un atac de força bruta, suposant que l'algorisme de xifrat elegit sigui prou segur. No obstant això, per a l'usuari en qüestió segurament sigui bastant fàcil de recordar. Una altra solució habitual per no haver de memoritzar un nombre elevat de contrasenyes complexes és utilitzar un gestor de contrasenyes. Aquests programes també ens poden ajudar a generar contrasenyes segures. Protecció enfront dels atacs[modifica | modifica el codi] Una manera senzilla de protegir un sistema contra els atacs de força bruta o els atacs de diccionari és establir un nombre màxim de temptatives . D'aquesta manera es bloqueja el sistema automàticament després d'un nombre d'intents infructuosos predeterminat. Un exemple d'aquest tipus de sistema de protecció és el mecanisme emprat en les targetes SIM que es bloquegen automàticament després de tres intents fallits en introduir el codi PIN. Exemples d'eines[modifica | modifica el codi] A continuació es llisten algunes de les eines més populars per dur a terme atacs de diccionari. Nota : les eines que es llisten a continuació no són necessàriament usades amb fins il·lícits. Els administradors de sistemes les solen utilitzar per a comprovar quins usuaris no estan utilitzant contrasenyes prou segures i d'aquesta manera poder avisar.


text: última actualització: 17-09-2012 (12:06) EL 9 NOU El Pilot de Moto2 Pol Espargaró va acabar en segona posició el Gran Premi de San Marino, aquest diumenge, per darrere de Marc Márquez. Tots dos pilots van protagonitzar un duel espectacular fins a la mateixa línia d’arribada. “He fet una gran cursa i només m’ha faltat culminar-la amb una victòria”, va dir Espargaró. El pilot de Granollers va explicar que l’aturada de la cursa va fer que es tractés d’una cursa a l’esprint i li hauria agradat lluitar contra Márquez “amb els pneumàtics gastats”. Al final, el pilot de Cervera es va endur els 25 punts i s’allunya en el mundial. “M’he esforçat molt per tal de passar Iannone. Quan ho he aconseguit he vist que Marc Márquez no s’ha despenjat en cap moment i ha aguantat la distància fins a la recta de meta i finalment ha guanyat la Batalla”, ha dit. El pilot de Repsol va aconseguir cinc punts més que Espargaró al circuit de Misano i encapçala la classificació amb 235 punts, 53 més que Espargaró, que en suma 185. El pilot de Granollers va felicitar Marc Márquez per la victòria però es va queixar de l’agressivitat d’alguna de les seves maniobres. “Jo intento ser net i no sempre els altres pilots et paguen amb la mateixa moneda. A vegades no cal ser tan agressiu”, va remarcar Espargaró. MAL DIA PER A ALEIX ESPARGARÓ I MAVERICK VIÑALES D'altra banda, el pilot de MotoGP Aleix Espargaró es va retirar quan faltaven quatre voltes pel final, “el motor ha començat a fallar quan faltaven set voltes pel final i quan en faltaven quatre, s’ha parat al final de la recta”. Al mundial de les CRT el pilot de l’equip Power Electronics és segon a tres punts del seu company d’equip Randy De Puniet. “Encara queden cinc curses i he de donar el millor per continuar en la lluita”, va concloure. D’altra banda, el pilot de l’equip Avintia Racing (de Cardedeu), Maverick Viñales, va acabar en cinquena posició després d’una gran remuntada. Després d’una sortida dolenta va quedar a la dissetena posició però a poc a poc va arribar al grup que encapçalava la cursa, que va arribar a ser de 10 corredors. Al final les motos dels seus rivals anaven més ràpid i el pilot de Roses només ha pogut acabar cinquè. A la classificació del mundial de Moto3 es queda a 46 punts del líder el pilot alemany, Sandro Cortese.


text: Benvinguts al portal d'internet de l'Ajuntament de Montcada i Reixac, on trobareu d'una manera senzilla i còmoda tota la informació que necessiteu tant de les diferents àrees del Consistori com de la ciutat en general. Es tracta d'una web pràctica i amb un disseny atractiu, l'objectiu de la qual és apropar al màxim l'administració a la ciutadania. Montcada i Reixac ha fet un salt qualitatiu en els darrers anys i compta amb atractius culturals, socials i naturals prou interessants per atraure l'atenció tant dels seus habitants com dels de la resta de municipis de l'àrea metropolitana. Els parcs de la Serralada de Marina i de Collserola, veritables tresors naturals a tocar de la ciutat, el Parc de la Llacuna, un gran parc urbà; el complex de la Casa de les Aigües, joia del modernisme industrial; l'equipament sociocultural Montcada Aqua, on comparteixen espai l'esport i la cultura, amb la fantàstica biblioteca Elisenda; o el Museu Municipal, on podreu conèixer la rica història de la vila, són alguns dels exemples dels nombrosos equipaments i indrets que val la pena conèixer. Lluny de ser la ciutat de pas que diàriament creuen milers de vehicles en el seu trànsit des de Barcelona cap al Vallès i viceversa, Montcada i Reixac vol consolidar-se com una població de primer nivell amb identitat pròpia i amb pes específic tant dins l'àmbit metropolità com vallesà. A la web municipal trobareu informació exhaustiva de tots els serveis que ofereix l'Ajuntament: les diferents àrees, empreses i organismes municipals, però el més important és que es tracta d'un veritable mitjà de comunicació entre ciutadania i administració. A través del menú 'Tràmits i gestions' podeu realitzar tràmits que abans només es podien fer de forma presencial. Progressivament anirem augmentant la quantitat d'opcions disponibles, fins arribar a la possibilitat de fer pagaments on-line. D'aquesta manera estalviem desplaçaments i guanyem rapidesa a l'hora de tractar amb l'administració. Des de l'Ajuntament hem fet una aposta forta per millorar l'atenció a la ciutadania, ja sigui de forma presencial, amb la potenciació de l'Oficina d'Atenció Ciutadana (OAC); via telefònica, amb la posada en marxa del 010; i via telemàtica, a través de montcada.cat. Això ens suposa un esforç important, però molt necessari. A la web trobareu la informació que necessiteu fàcilment, gràcies a una navegació ordenada i pràctica. Vull destacar com a exemple l'apartat d'informació sobre el territori, en què s'inclou el plànol de la ciutat, amb una gran qualitat gràfica i totalment interactiu, de forma que s'hi pot localitzar qualsevol adreça, servei i/o equipament ràpidament. Us convido a capbussar-vos a montcada.cat. És un espai dinàmic, que anirà creixent i ampliant els seus continguts i els serveis a disposició de la ciutadania. Gaudiu-lo. María Elena Pérez Alcaldessa de Montcada i Reixac


text: El bloc “Cuaderno intercultural” selecciona i organitza recursos, informació, consells i notícies per fomentar la interculturalitat i promoure l’educació intercultural. Us destaquem una entrada que presenta més de 150 eines i serveis per crear materials didàctics en línia: webquest, qüestionaris, línies del temps, fulles de cal·ligrafia, còmics, puzzles, laberints, calendaris... Qualsevol artefacte que vulgueu crear segur que té una eina tecnològica que us ho facilita. Si exploreu el bloc trobareu a més d’altres seccions d’interès amb materials didàctics i orientacions per treballar la interculturalitat en el context escolar.


text: Kemal Reis El 1470 va participar en la campanya d'Aghriboz (Eubea) a les ordres de Mahmut Paixà Angelovitx i es va establir a l'illa. Es va dedicar a la corsa a la mar Mediterrània occidental i es va fer un nom en aquesta feina i el 1495 Baiazet II el va agafar al servei de l'estat junt amb el seu nebot Piri Reis. El 1496 va derrotar als cavallers de Rodes que havien atacat una flota sota el seu comandament. El 1499 va participar en la campanya d'Aynabakhti (Naupacte) a les ordes de l'almirall Küçük Davud Pasha, on va manar un dels dos grans vaixells de la flota (l'altre el manava Burak Reis); la seva tasca era ajudar al beglerbegi de Rumèlia, Kodja Mustafà Pasha, que assetjava la fortalesa per terra, impedint l’arribada d'ajut venecià; a la batalla de l'illa Sapienza el 28 de juliol de 1499, Burak Reis fou atacat per error pels venecians i encara que va aconseguir incendiar les naus atacants es va enfonsar amb la seva nau (l'illa de Sapienza fiu rebatejada des de llavors com Burak Reis); Kemal Reis, que era en realitat l’objectiu dels venecians, va poder agafar posicions a la costa i impedir el desembarcament venecià. En els mesos següents va derrotar diversos cops als venecians de manera limitada, i va destacar en la conquesta de Naupacte i després de Modon, Koron i Navarino. El 1501 va retornar a la corsa a la Mediterrània occidental i també a la central i va tornar a Istanbul a la tardor amb un botí considerable i molts presoners entre els quals el duc de Catanzaro del que va demanar un rescat de 5000 peces d'or. Va seguir exercint la corsa en els anys següents sempre al servei de l'estat i el seu sou fou elevat dues vegades. El 1511 la seva nau va naufragar per un tempesta i va morir. Bibliografia[modifica | modifica el codi] - H. A. Von Burski, Kemal Reis, Ein Beitrag zir Geschochte des türkischen Flotte, Bonn 1928.


text: Naqada III Naqada III és un període del predinàstic d'Egipte que segueix al de Naqada II, i se situa entre el 3200 i el 3000 aC. Semainià és el nom donat per Petrie al període, aquest nom prové del llogaret de Semaina, a 25 km a l'oest d'Esna. Petrie pensava que l'origen del canvi cultural d'aquest període era una invasió des l'est. Durant aquest període acaba la cultura Naqadiana. Es subdivideix en quatre estadis (Naqada IIIa 3200-3150 aC; Naqada IIIb 3150-3100 aC; Naqada IIIc 3100-1050 aC; i Naqada IIId 3050-3000 aC). En aquest darrer període va començar el procés de formació de l'estat unificat, potser ja iniciat al Naqada II. Els reis d'aquest període s'han agrupat a efectes cronològics en una dinastia 0. De Nekhen l'hegemonia va passar a Abidos (Tinis) però es van mantenir els estats locals o regionals origen possible dels futurs nomós (16 nomós del Alt Egipte i 10 del Baix Egipte són anteriors a la tercera dinastia) Característiques d'aquest període foren: els primers jeroglífics, les primeres narracions gràfiques en paletes, l'ús continuat de serekhs a manera de segells distintius de cada sobirà, els primers autèntics cementiris reials, i segurament les primeres obres d'irrigació. Dintre dels cementiris s'incrementa el nombre de tombes de personatges importants i se n'estableixen alguns només per la classe dirigent, entre ells el cementiri reial d'Abidos amb tombes molt més riques i arquitectònicament més complexes; això posa en evidència una diferenciació social molt notable. Els primers sobirans amb poder són d'aquesta època. Fan servir els serekhs que identifiquen al rei i al seu territori. La cultura egípcia, si no el poder polític, s'estén cap a Núbia. L'hegemonia regional a l'Alt Egipte es desplaça de Nekhen cap a This (Abidos), amb algun altra estat important com Elkab. En canvi Nubt (Naqada) gairebé no té presència i les tombes trobades a la ciutat són pobres, sigui per falta de poder polític o econòmic (els experts consideren probable que hagués estat absorbida per Nekhen o per Abidos). Altres possibles estats de l'època podrien situar-se a Tinis i Abadiya (Alt Egipte), Maadi, Buto i Sais (Baix Egipte), i Qustul a Núbia. La influència del Alt Egipte s'estén cap a Maadi (que desapareixerà avançat el Naqada III) i cap Buto al Delta. És durant aquest període que es va fundar o engrandir Memfis que va esdevenir capital. Vers el 3150 aC en què podria situar-se el regnat de Narmer, el primer faraó que se suposa que va governar sobre l'Alt i Baix Egipte, fins a la fi del període, vers el 3000 aC o una mica més tard, es va consolidar la unió de les dues terres i va iniciar-se l'anomena’t Període tinita, i la primera dinastia, potser ja a l'estadi Naqada IIIa. La unificació fou feta segons algunes proves (com la paleta de Narmer i la Paleta de Tehenu) mitjançant activitat militar però aquesta devia ser molt minsa perquè no n'hi ha proves arqueològiques; semblaria doncs que els reis d'Abidos només van recollir una fruita madura, preparada ja per la unificació que es va donar mitjançant un procés econòmic, cultural i social perllongat en el temps (segurament iniciat abans del 3300 aC), al que podrien no ser aliens les aliances (familiars o no) i la manca de poder i lideratge de molts petits estats enfront a la força política, econòmica i militar d'un poder territorialment extens, numèricament fort, socialment cohesionat, culturalment dominant i econòmicament ric. Les resistències podrien haver sorgit en llocs puntuals o de pobles culturalment diferents com el libis. Des de l'establiment de Memfis com a capital, fou el centre administratiu de l'estat. El cementiri reial va seguir a Abidos i el dels alts funcionaris es va establir a Saqqara. El cementiri secundari degué ser Helwan. Tarkhan degué ser un cementiri de dignataris de segon nivell. La desaparició de Maadi, que fou despoblada, pensen els experts que tindria causes econòmiques més que politiques: la capital es va desplaçar una mica al sud cap a Memfis i el centre del comerç amb Canaan es va desplaçar a un altre lloc (el motiu podria ser la unificació i la nova administració que es devia establir més propera a Palestina i allí on els interessos dels nous sobirans eren millor satisfets) i els rics i comerciants es van ressituar abocant a la ciutat a la decadència i finalment a l'abandó. En tot el Naqada III s'aprecia un constant increment del comerç i la presència egípcia a Palestina amb una possible seu administrativa a Tell es-Sakan o En Besor. El comerç es feia de coure, fusta, obsidiana, plata, lapislàtzuli i altres Els déus més importants de l'època foren Horus (un falcó), Seth (un animal irrecognoscible), Nekhbet (de Nekheb), Min (de Coptos, déu de la fertilitat), Bat (deessa bou amb corns cap endintre) i Hathor (bou amb els corns cap afora) Els jeroglífics que ja havien aparegut a Naqada II en forma de signes, evolucionen durant el període. La influència mesopotàmica no està establerta. |A Naqada IIIhi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: Plat (maquinari) Un plat de disc dur (platter en anglès) és cadascun dels discs que formen la totalitat del disc dur. És el disc circular on la informació magnètica és emmagatzemada. Els discs durs normalment disposen de diversos plats que es troben muntats sobre un mateix eix. |A Plat (maquinari)hi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: SALGUEIRO, Corredoria d’ Assegurances Benvingut a la nostra web. Més de 30 anys d’experiència ens avalen, perquè des de 1979 Corredoria d’Assegurances SALGUEIRO ofereix assessorament independent i de qualitat als seus clients. Som una organització de professionals, qualificats i dinàmics que treballem amb les millors companyies del mercat, per això segur que tenim la millor solució a les seves necessitats de protecció. Les famílies i empreses requereixen professionals que gestionin els seus riscs, amb proximitat i amb coneixement del client i de les seves característiques. Nosaltres adaptem els millors productes als requeriments de cada cas i sempre de la mà de les millors entitats asseguradores. La protecció del patrimoni, familiar o empresarial, enfront d’esdeveniments imprevists com ara incendis, robatoris, reclamacions per danys a tercers, etc. és primordial i més encara en èpoques de crisi com l’actual. A més, tenir cobertura davant contingències que puguin afectar al cap de família o a les persones que la suporten econòmicament, com ara defunció, invalidesa, incapacitat temporal, malaltia greu, etc., és de summa importància per a la tranquil•litat i el benestar del conjunt de la família. Com a corredors, li prestarem un assessorament independent i objectiu, amb el qual podrà afrontar un futur més segur. Som especialistes tant en assegurances per a particulars, com per a empreses. Aquí trobarà tot el que necessita per assegurar la seva tranquil•litat i la dels seus: un assessorament professional i una àmplia gamma de productes asseguradors. • Analitzem les seves necessitats asseguradores i li orientem sobre el més adequat per al seu cas, amb rigor i independència. • Gestionem i ens ocupem de tots els tràmits per contractar el seu segur i resolem tots els seus dubtes per evitar sorpreses en el futur. Amb serietat i claredat. • Li assessorem en gerència de riscos. • Li gestionem el sinistre amb una atenció personalitzada i una ràpida tramitació. Amb la nostra ajuda i facilitats, tot és més àgil i senzill. • Ens ocupem d’actualitzar i adequar els seus contractes. • Li fem un estudi i li aconsellem, sense compromís, sobre les seves actuals assegurances. Contacti amb nosaltres o visiti’ns a les nostres oficines, l’atendrem personalment. Confiï en SALGUEIRO, i en la nostra experiència. Segur que ens entenem.


text: Curaçao Curaçao és una destinació popular entre els viatgers a Amèrica Central i el Carib. Preus barats d'hotels no són sempre fàcils d'aconseguir, però Agoda.com aconsegueix els millors preus disponibles en més de 155 hotels a Curaçao. Pot estar segur de trobar la informació més actualitzada i ofertes d'hotels aquí. Tenim cada regió principal coberta, incloses Curacao, amb moltes promocions com reserves prematures i ofertes de darrera hora. Si bé qualsevol ciutat és interessant, Willemstad, Willibrordus, Jan Thiel van més enllà i us capturaran l'atenció. Agoda.com ofereix una gran gama d'ofertes d'hotel irresistibles. No dubti de navegar pels nombrosos hotels que oferim per tal d'aconseguir el millor preu online.


text: El luxós restaurant La Duquesa és l'emprempta més rellevant de la nostra història. L' entrada al palauet, formada per les cavallerisses i escala d'accés a l'edifici, era antigament pel carrer de la Mercè, i no pel Passeig Colom, donat que davant d'aquest últim, un mur de contenció i protecció del port evitava l'accés. El nostre restaurant és avui un espai íntim de sostres alts i abovedats, que fusiona harmoniosament les reminiscències del segle XIX, amb un mobiliari modern i de vanguarda


text: L'apòfisi espinosa (o procés espinós) d'una vèrtebra és un procés ossi que apunta cap enrere i cap avall des de la unió de les làmines (en els humans), i que fa la funció d'ancoratge pels músculs i lligaments. En els animals mancats de postura erecta, l'apòfisi apunta cap endavant i pot corbar-se cap endavant o cap enrere. Les apòfisis espinoses estan exagerades en alguns animals, com ara els extintsDimetrodon o espinosaure, on formen una "vela dorsal".


text: Mallorca Autèntica Amb unes 3,000 hores de sol a l’any amb platges d’arena blanca i vistes espectaculars, no es d’estranyar que Mallorca sigui reconeguda a reu del món com un dels destins de sol i platja més famosos. Però hi ha una altra Mallorca esperant ser descoberta i explorada, amb sorprenents contrasts amb reserves naturals, paisatges meravellosos i una cultura i tradició úniques. S'Albufera S'Albufera és la zona humida més extensa de les Illes Balears. Es troba separada del mar per un cordó de dunes. Encara que fa uns 18 milions d'anys ja hi havia formacions de prat, l'actual zona humida es va formar fa menys de 100.000 anys, però amb el pas del temps ha anat variant la seva morfologia fins a l'estat actual. Catedral de Palma La Seu de Mallorca és el principal edifici religiós de l'illa de Mallorca. En mallorquí, se la coneix com La Seu. En 1931 va ser declarada Monument Històric-artístic. A més, es tracta de la catedral amb el major rosassa del món gòtic, major rosassa original de totes les catedrals gòtiques europees, ja que hi ha catedrals amb rosasses de majors dimensions però pertanyen al neogòtic, i també una de les que té una nau de més alçada entre les catedrals d'estil gòtic europees.Playa de Es Trenc Es Trenc La Platja d'es Trenc està a 6,5 quilòmetres de Colònia de Sant Jordi. Aquesta platja és l'últim gran arenal sense urbanitzar i ben conservat de Mallorca. Amb es Salobrar de Campos forma una àrea protegida de 1.492 hectàrees. És un dels espais verges més concorreguts durant els caps setmanes estivals. Sa Calobra Sa Calobra està a 38 quilòmetres de Sóller, situada entre Morro de sa Vaca i Morro de ses Fel • els, i sota l'ombra de Puig Major (1.445 metres d'altitud), el cim més alt de les Illes Balears. El reclam d'aquesta platja de sorra, grava i còdols, es troba després el túnel de vianants que voreja els penya-segats verticals i agrestos, donant accés a la bellíssima i paradisíaca desembocadura del Torrent de Pareis, font d'inspiració d'artistes i on cada estiu es realitza un concert coral gràcies a la seva acústica excel.lent.


text: Dimecres, 30 de juliol de 2014 Última actualització: 23/07/2014 Els Fets Rellevants i Altres Comunicacions que vostè pot consultar a continuació coincideixen amb els enviats per la societat, o per tercers tan aviat arriben a coneixement de la societat, i difosos per la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV). Els següents Fets Rellevants es troben disponibles per a la seva consulta a la web de la CNMV(www.cnmv.es). Per a la documentació en PDF, descarregui's Acrobat Reader


text: La Casa Milà, coneguda popularment com «La Pedrera», és un edifici singular construït entre 1906 i 1912 per l'arquitecte Antoni Gaudí (1852-1926) i declarat Patrimoni Mundial de la Unesco l'any 1984. Actualment l'edifici és la seu de la Fundació Catalunya-La Pedrera i allotja un important centre cultural de cabdal referència a la ciutat pel conjunt d'activitats que organitza i pels diferents espais museístics i d'ús públic que inclou.


text: Saltar el menú de navegació i anar al contingut Canals de EROSKI CONSUMER Les dades, informacions, interpretacions i qualificacions que apareixen en aquesta informació corresponen exclusivament al moment que es van realitzar i tenen, per tant, una vigència limitada. El preu més alt d'una maquineta significa més accessoris i funcions però no un millor arranat ni menys irritacions a la pell S'han analitzat set maquinetes d'afaitar elèctriques molt diferents per esbrinar, entre altres qüestions, si els diversos sistemes d'afaitat influeixen en l'arranat aconseguit i en el grau d'irritació que causen en la pell de l'usuari. El preu oscil.la entre els 70 euros de Braun 5444 i els 137 euros de Philips HQ7740. La millor relació qualitat-preu és la de Braun, perquè a més de ser la més barata va ser la més ben valorada pels usuaris, ja que va aconseguir el millor rasurat, tot i que al mateix temps siga la més pobra en prestacions. Aquestes maquinetes d'afaitar, pel fet de ser aparells elèctrics, han de superar unes proves de seguretat estrictes que verifiquen que no són perilloses per als usuaris. Després dels exàmens pertinents de laboratori, les set van demostrar que eren segures. Ara bé, els resultats no van ser tan positius quan es va comprovar la compatibilitat electromagnètica, la possibilitat de pertorbar altres equips elèctrics o que siguen alterades per una descàrrega elèctrica. Les set són innòcues per a la resta d'aparells, però el carregador de Philips HQ7740 deixa de funcionar definitivament quan se li aplica una descàrrega electrostàtica per contacte de ± 4kV, per la qual cosa no es pot continuar utilitzant la màquina (només funciona amb bateries); aquesta és una fallada molt greu, ja que aquest tipus de descàrregues són inferiors a les que es produeixen quan l'ambient està "molt carregat" i en tocar amb la mà una superfície metàl.lica notem una enrampada. Aquestes maquinetes utilitzen dos sistemes d'afaitat: fulles giratòries o làmines vibratòries. En la prova d'ús cap tècnica no es va mostrar superior a l'altra, ja que el millor afaitat l'ofereix una maquineta amb làmines, el segon i el tercer millor són de fulles, els dos següents de làmines i els dos últims novament de fulles. Per tant, aquest no és un factor essencial. Els capçals on van inserides les fulles són basculants, per la qual cosa s'adapten al contorn de la cara per a aconseguir un afaitat més arranat. Els dos models de Braun són els únics que ofereixen a l'usuari un mode "estàtic" si prefereix que el capçal no balancege. Les fulles, com tots els elements tallants, es desgasten amb l'ús. En les maquinetes analitzades es poden reemplaçar sense necessitat de rebutjar l'aparell complet. Les menys duradores (segons el que expressen els manuals) són les dues de Remington i la de Panasonic, que s'han de reemplaçar cada any. Les que més aguanten són les de Philips, que poden arribar fins als dos anys. Les mostres analitzades inclouen tapa protectora, sistema tallapatilles i bossa de viatge, excepte Braun 5444, sense aquest útil de transport. Els capçals de Panasonic, Remington R9400 i Braun 6680 es poden netejar sota l'aixeta, mentre que el de Philips HQ7740, a més, permet fer l'afaitat sota la dutxa. La neteja de les altres, cal fer-la en sec amb un petit raspall. Una maquineta ha de ser petita i de poc de pes perquè resulte manejable. La més petita, amb diferència, és Braun 5444 (58x135x32 cm), seguida de Panasonic (un 56 % més gran) i de Braun 6680 (59 %). Les més voluminoses són Remington R9400 i les dues de Philips, més del doble de grans que la més petita. Remington R950 és, així i tot, la menys pesada (175 grams), i Braun FreeGlider 6680 és la que pesa més, amb 250 grams. El consum elèctric és realment reduït i en tots els casos s'ajusta al que indiquen en l'etiquetatge: des dels 2,2 W de Philips 6445 fins als 9 W de Philips HQ7740. Philips 6445 únicament funciona connectada a la xarxa elèctrica, l'altra de Philips (el model HQ7740) només ho fa amb bateries, amb la qual cosa, quan es descarrega cal esperar que es torne a carregar per a usar-la una altra vegada. Les cinc restants poden funcionar mitjançant els dos sistemes d'alimentació. Alguns equips inclouen un dispensador de loció que hidrata el rostre a mesura que s'avança en l'afaitat, i que calma la irritació produïda; és el que es coneix com "afaitat humit", present només en Philips HQ7740 i Braun 6680, que incorporen una mostra d'aquestes locions. Quatre homes que acostumen a afaitar-se amb maquinetes van provar les set mostres segons recomanen en cada manual i van valorar, de l'1 al 10, diversos ítems seguint un protocol estandarditzat (UNE-EN 61254:1997) que mesura l'aptitud a la funció d'aquests aparells. Després de cada afaitat, els usuaris van respondre a diverses qüestions sobre l'arranat (eficàcia del tall de la barba) en distintes zones de la cara (coll, galta, barbeta i bigot) i la irritació produïda en la pell. La majoria dels equips van aconseguir una puntuació notable en l'eficàcia de l'arranat i en l'absència d'irritació. Les excepcions van ser Remington R9400 amb 6 punts sobre 10 i Remington R950, amb només 5,8 punts (en gran mesura per la sensació d'irritació que deixa en la pell, sobretot al coll) i, per tant, les pitjors amb diferència en aquest apartat. Braun 5444 (8,3 punts sobre 10, la millor tant en arranat com en absència d'irritació), Philips HQ7740 (8,1 punts) i Philips 6445 (7,8 punts) van demostrar que eren les més eficaces en aquest aspecte, que, molt possiblement, és el més important de tota l'anàlisi. La millor tallapatilles va ser la de Braun 5444, i la pitjor la de Remington R9400, que només va arribar als 6,5 punts sobre 10. Quant a la valoració de la maquineta en si (deixant al marge l'eficàcia), totes van aprovar i van aconseguir, de mitjana, almenys un notable. Les dues de Philips i Braun 5444 es van situar per sobre de 8 punts sobre 10. Els usuaris, en contra del que puga semblar, no van donar excessiva importància al sistema d'alimentació: les maquinetes més ben valorades són una que només funciona connectada a la xarxa elèctrica (Philips 6445), una altra que només ho fa amb bateries (Philips HQ7740) i una tercera que admet els dos sistemes (Braun 5444). Segons els usuaris, totes les maquinetes resulten fàcils de netejar, i, com era previsible, la millor en aquest apartat és una de les que admet la neteja humida: Philips HQ7740, amb 9,3 punts sobre 10. Crida l'atenció que la segona millor siga una que s'haja de netejar en sec amb un petit raspall: Philips 6445. També superen els vuit punts Panasonic (8,3 punts) i Braun FreeGlider 6680 (8 punts); les dues es poden netejar sota l'aixeta. Segons els usuaris, les maquinetes més silencioses van ser les de Philips i les més sorolloses Braun FreeGlider 6680 i Panasonic ÉS7026. Per què no es va mesurar el soroll al laboratori d'una manera objectiva? Els decibels que emet un aparell no indiquen prou com resulta de molest el seu soroll, ja que influeixen factors com la freqüència. Per això, es va preferir un examen subjectiu d'un apartat essencial en un producte que en ocasions s'utilitza mentre altres persones dormen. La informació que ofereixen (manuals, precaucions sobre seguretat...) és correcta, excepte en el període de garantia de Panasonic, que indica un any en comptes dels dos que obliga la llei. Remington ofereix un període de prova de 30 dies després dels quals és possible canviar el producte. Quant a la qualitat global, Braun 5444 i Philips 6680 aconsegueixen el 'molt bé', seguides de Braun 6680 i Panasonic que aconsegueixen el 'bé', Remington R9400 i Remington R950 que es queden en l''acceptable' i, finalment, Philips HQ7740 que suspèn no per la mala aptitud a la funció (que és excel.lent), sinó per fallar en la prova de compatibilitat electromagnètica, un defecte que amb relativa facilitat pot inutilitzar definitivament l'aparell. Per comprovar l'autonomia de cada bateria (Philips 6445 només funciona connectada a la xarxa elèctrica) es va carregar i descarregar cada equip una vegada, i van ser recarregats de nou. La prova va consistir a posar en marxa cada equip en períodes d'ús de cinc minuts 'a l'aire' (és a dir, la maquineta encesa sense fer pressió sobre cap superfície) separats per intervals de 24 hores fins a l'esgotament de la bateria. La que més dura és precisament la que no permet l'ús connectada, Philips HQ7740, que va superar els 85 minuts de funcionament. La segueix Braun 6680, amb 66 minuts. La de menor duració va ser Remington R950, amb només 42 minuts d'autonomia. Cal tenir en compte, de totes formes, que en un ús normal la fricció farà que es consumisca més electricitat i l'autonomia serà menor. Però almenys tan important com la duració de la bateria és el temps que tarda a carregar-se. Per exemple, Remington R950 o Braun 5444 necessiten 16 hores per a omplir-se, molt més temps que Braun 6680, Panasonic i l'altra Remington, que només necessiten una hora de càrrega. Això sí, totes avisen quan la bateria està a punt d'esgotar-se. A EROSKI CONSUMER ens prenem molt seriosament la privadesa de les teves dades, avís legal. © Fundació EROSKI Utilizamos cookies propias y de terceros para mejorar nuestros servicios mediante el análisis de sus hábitos de navegación. Si acepta o continua navegando, consideramos que está conforme a su uso. Puede averiguar cómo ajustar la configuración u obtener más información aquí.


text: Notícies Dissabte 11.02.2012 18:54 Nova versió d'Instagram, amb funció per a aclarir imatges Els creadors han publicat una actualització d'aquesta aplicació d'iPhone Si sou usuaris d'iPhone, també deveu ser-ho de la popular aplicació Instagram. Doncs bé, els creadors acaben d'actualitzar-la (versió 2.1), amb algunes novetats força interessants. La més visible és la nova interfície, que presenta les icones de la barra d'opcions, ara sense etiquetes, de manera que l'aspecte és més nítid. La versió 2.1 d'Instragram també presenta dues noves funcions. La més destacada és Lux, per a aclarir les parts enfosquides d'una imatge. Funciona com una llum que dóna brillantor a la imatge i en alguns casos, per tant, fa veure detalls que en un primer moment, per la foscor, no es veien. L'altra novetat és el nou filtre, anomenat 'Sierra', i que s'afegeix a la llarga llista de filtres de l'aplicació. També s'han modificat i millorat les notificacions. Instagram és una de les aplicacions més populars d'iPhone i ja ha atret milions d'usuaris, que han creat comunitats virtuals.


text: Mesquita d'Emin La mesquita d'Emin (o mesquita d'Amin, Su Gong Ta o Pagoda de Sugong) està situada a uns dos km al sud-est de la ciutat de Turfan, a la regió autònoma de Xinjiang, a la Xina. L'oasi de Turfan està situat en una depressió, sota el nivell del mar, en una de les vies de la ruta de la seda, la que vorejava pel nord el desert de Takla Makan. L'àrea ha servit molt de temps com a lloc d'intercanvi cultural entre grups ètnics i religiosos diferents. La mesquita d'Emin, com d'altres mesquites uigurs, reflecteix això en la combinació dels trets islàmics i els tradicionals de la cultura local uigur. Història[modifica | modifica el codi] La dinastia Qing va conquerir aquesta regió majoritàriament musulmana durant els anys 1750 derrotant els mongols i uigurs en una sèrie de batalles i gràcies al seu millor armament. Com a conqueridors, foren tolerants amb l'islamisme de la regió. La mesquita es va començar el 1777 durant el regnat de l'emperador Qianlong (1735-1796) i es va acabar l'any següent. Fou finançada pels governants locals en honor del general Emin Khoja en el seu vuitantè aniversari, d'aquí el nom. Aquest personatge havia col·laborat amb els emperadors Yongzheng (1723-1735) i Qianlong per unificar Xinjiang i annexionar-lo amb la Xina, entre 1756-1759 va acabar amb els rebels. Fou bastida per artesans locals que utilitzaren materials també del territori, la pròpia estructura està basada en la fusta i el maó. Hom diu que fou l'arquitecte uigur Ibrahim qui s'encarregà d'aixecar aquesta mesquita. L'edifici[modifica | modifica el codi] La mesquita fortificada s'aixeca en una plataforma elevada, es troba isolada a la rodalia de la ciutat, i està desproveïda d'edificis auxiliars. Combina la sala d'oració hipòstila tradicional de Xinjiang, amb influències de Pèrsia i Àsia Central, sobretot en l’iwan central, i el minaret. L’iwan es troba al centre del mur nord-est de la mesquita i és semblant a d'altres que es poden veure en construccions de Pèrsia i de l'Àsia Central. Està precedit per una terrassa a la que s'accedeix ara per una àmplia escalinata, que precedeix una segona, més senzilla. L’iwan està decorat en la seva façana principal i en els seus costats amb plafons rectangulars i nínxols. La part superior està oberta als quatre vents, amb finestres de mig punt, formant una galeria o mirador. Un vestíbul octogonal, amb cúpula, condueix de l’iwan de l'entrada a la sala d'oracions. A la dreta d'aquest vestíbul hi ha una cambra amb l'escala que condueix a la galeria sobre l'iwan. A l'esquerra, un corredor estret flanquejat per dues cambres, dóna accés al minaret. La sala d'oracions segueix el model tradicional de les construccions de la regió de Turfan. Les columnes són de fusta i s'aixequen sobre bases de pedra. Suporten l'embigat, també de fusta, i la coberta de la sala. Aquesta sala està envoltada en tres dels seus costats per galeries d'obra i il·luminada dèbilment amb obertures zenitals. El paviment de pedra està habitualment recobert amb catifes i estores. El mihrab està en una sala amb cúpula, simètrica a la que hem trobat a l'entrada i oberta a les galeries perimètriques, a més de la mateixa sala d'oracions. Aquesta cambra es cobreix amb una gran cúpula, el tambor de la qual s'encercla de finestres i descansa sobre una base octogonal. Les galeries de d'obra que envolten la sala hipòstila estan cobertes amb cúpules que descansen en arcs i pilars. La decoració és molt elemental. El minaret[modifica | modifica el codi] Situat a la cantonada de llevant de la mesquita, aquest minaret és el més alt de la Xina, amb quaranta-quatre metres. Té un diàmetre de 14 m a la base i a mesura que hom puja, es va reduint fins a una amplada de 2,8 m. A la torre, trobem unes quantes finestres estretes, distribuïdes en diverses alçades i direccions, que proporcionen llum i ventilació a l'escala de cargol de 72 graons que es desenvolupa al voltant d'un suport central i porta a la part superior, un espai cobert amb cúpula semiesfèrica, amb quatre finestres des d'on es crida a l'oració. Està decorat exteriorment amb dibuixos geomètrics, característics de l'arquitectura islàmica. Consta de quinze bandes de diverses amplades i dibuixos, elaborades amb una tècnica força refinada. Els maons formen dibuixos en mosaic intricats, geomètrics i florals, que es van repetint, com ara flors estilitzades i rombes. Bibliografia[modifica | modifica el codi] - Mohammad Al-Asad i altres. The Mosque. History, Architectural Development & Regional Diversity. Thames & Hudson. Londres, 2002. ISBN 0-500-28345-1 - Wang Bo, Huo Xuchu. A Collection of Important Historical Sites and Relics in the Western Regions. Qi Xiaoshan. 1999. ISBN 7-228-05427-X Enllaços externs[modifica | modifica el codi] |A Mesquita d'Eminhi ha contingut multimèdia relatiu a:| Coord.: