text: El passat 13 d’abril es va celebrar a l’auditori del Museo Picasso Málaga la quarta edició del Seminari Internacional d’Art i Dret a Màlaga, que té el seu origen en el conveni entre els Col·legis d’Advocats de Màlaga, Barcelona i París, que fixava el seu acord d’organitzar rotatòriament cada primavera una trobada que esdevingués un fòrum de posada al dia en el terreny del dret aplicat a l’art, però no restringit als professionals del drets sinó amb la voluntat de compartir i debatre amb els altres actors implicats: museus, galeries, artistes, marxants, administracions públiques, entitats de gestió, etc. Obertura del seminari L’organització general va anar a càrrec de Marisa Moreno, diputada del Col·legi de Màlaga, i la coordinació científica de Carlos F. López Abadín i va ampliar en gran manera la seva representació internacional amb la presència no solament de membres de les juntes dels col·legis de Barcelona i París, sinó també dels de Berlín i Pàdua, així com professionals dels EUA, Japó i Luxemburg. Taula rodona dedicada als museus | Lluís Bagunyà en la seva intervenció En aquesta ocasió, el lema escollit va ser “Dret, noves tecnologies i art”. Les noves tecnologies estan proposant nous reptes en tots els àmbits de la intersecció art/dret, que presenten situacions mai no previstes fins avui i que en alguns casos han de ser ben aviat font de conflictes d’interessos (o ho són ja): - Exemple 1: Les subhastes en línia, més enllà de cases tradicionals amb una seu clarament definida, estan oferint obres d’art sense la possibilitat de comprovació visual prèvia per part dels licitadors. I així, està aflorant la contradicció que les plataformes de subhastes en línia generals, que inclouen objectes d’art, estan sent regides per les lleis de consum, amb el dret de devolució per insatisfacció que això comporta. El concepte mateix de subhasta es posa en qüestió. - Exemple 2: La definició mateixa d’obra en el marc de la legislació sobre propietat intel·lectual no és adequada ja per a l’art fractal (sempre en moviment a internet), l’art robòtic (màquines-escultures), l’art genètic o transgènic, etc. - Exemple 3: La pirateria internacional de videojocs, des de la protecció màxima al Japó, on són tractats com a pel·lícules, als problemes fins i tot de definir-los com a obres col·lectives en la legislació francesa. Carlos F. López Abadín en la sessió sobre Propietat intel·lectual i noves tecnologies Hi va haver també una taula rodona a l’entorn dels canvis que les noves tecnologies estan suposant per als museus, on van participar el director del Museo Picasso Málaga, Pepe Lebrero; la directora de la Fundación Carmen Thyssen, Lourdes Moreno; i Lluís Bagunyà, per part del nostre museu. Les noves tecnologies faciliten enormement la gestió dels museus, però també exigeixen un major rigor en els terrenys de la propietat intel·lectual, el dret a l’honor i la contractació. Tanmateix, també hi va haver ponències no directament relacionades amb les noves tecnologies, com van ser les relatives a l’actualitat en el terreny del dret de participació de l’artista o els seus hereus en les successives vendes de la seva obra, o el tractament de l’arquitectura com a obra d’art a la llum de la legislació sobre propietat intel·lectual i del registre de marques. Lluís Bagunyà Relacions internacionals Imatges: ICA Málaga/Foto: Spiral. Agencia Fotográfica


source: fineweb

text: Preparando audio para descarga... Nova plaça Miquel Martí i Pol Marisa Farreras parla de les mesures per treure cotxes del carrer ... Estrena de Teatre amateur a l'espai Amistat Bolets tòxics a Mataró, novetats Esports: Prèvia del CE Premià Haz una foto del código QR con tu móvil para descargar el audio. Necesitarás un lector de códigos QR instalado en tu dispositivo móvil.


text: El poble de l'illa (cap. V) Resolent una estratègia Encara no ben encetada l ́alba, assegut sobre una roca ran de la mar que mai dorm, hi havia en Salvador. A Vinyaverda va veure la mar de prop, per primer cop a la seva vida. Des dels turons de la Serra somniava pensant com devia ser estar devora tanta d ́aigua, tocar-la. Pensava que seria més silenciosa, més plana, no tan bella... Ara, aquí, la volia conèixer, integrar-se temporalment dins el seu àmbit. . "Quan es despertà amb dits de rosa l ́aurora..." . Bon dia Míkonos, no t ́havia sentit arribar. No fa molt que en Serafí cità aquesta mateixa frase. . És d ́Homer, glosador grec. ¿T ́agrada llegir ? . Ja ho crec que sí, els meus pares me n ́ensenyaren de ben nin i m ́han ajudat a fer una petita biblioteca. . Idò jas, te ́l regal. És l ́Odissea d ́Homer. . Gràcies. Moltes gràcies. Ja n ́havia sentit parlar. Guardaré aquest regal i aquest moment al meu cor, tota la vida. . ¡ Ei ! vosaltres, veniu a prendre la llet - crida en Pere. Na Silene deixa la taula parada amb llet de cabra, mel, nous i figues seques .Els al.lots s ́hi asseuen al voltant. Quan han acabat de berenar, na Silene diu a en Serafí : . ¿Vols que provem de guarir-te la ferida vella d ́aquest ull ? . Ja ho crec que sí, però me sembla que aquest mal ja no té remei. . Si el mal és dins l ́ull, sanarà ; si és defora, potser no es podrà curar. D ́un paner de peixos que na Silene. Guardava per als vells marins malalts o més peresosos, n ́agafa un, li treu la fel i la posa dins un murter ; després de damunt una raconera pren uns saquets d ́herbes, les destria i les mescla amb la fel. Ho pica tot durant una estona i amb el suc fa una compresa que embolica en un tros de tela de lli. S ́acosta a en Serafí i la posa sobre l ́ull cec que tot d ́una sent l ́alleujament d ́un antic dolor que pensava que ja no sentia. . Convé que duguis aquesta compresa durant set dies i set nits. Cada vespre t ́has de rentar l ́ull amb sabó d ́herba sabonera que jo te donaré, després torna ́t a posar la compresa. . Així ho faré. Els seus amics havien seguit els moviments de na Silene sense sentir ni el renou del seu alè. Tots desitjaren sort i animaren en Serafí. En Salvador l ́abraçà amb llàgrimes d ́esperança. La presència d ́una barca girant el cap de la muntanya roja féu sospitar en Pere que qualque cosa no anava bé. Tot d ́una va comprovar que era en Colau Bacallà que la menava. En Colau Bacallà era aquell home més prim que una arengada que en Serafí havia conegut el mateix dia que va veure per primera vegada en Pere. Tothom corregué cap a la cova per rebre el visitant. Amb molta lleugeresa, com la de qui coneix bé la feina i el camí, atracà l ́embarcació vora la d ́en Pere. . Bon dia a tothom. La seva cara, de galtes enfonyades com si estigues xuclant una cerva, feia percebre que no duia bones noves. Els seus ulls blavísims miraven fixament i sense timidesa cada un dels que havien arribat en globus a Vinyaverda. En Pere els presentà. Tot d ́una, amb veu clara i sonora, descobrí el motiu de la seva visita : . Els del Toro són a Vinyaverda. Cerquen el globus i els qui hi anaven dedins. Han començat a escorcollar cases fins que qualque feble els ha dit que havien fugit amb el petit vaixell de ́n Míkonos. No crec que ningú sàpiga que sou aquí, però tampoc no hi restaria tranquil. Na Xicarandana m ́ha dit que ahir al vespre varen traginar el globus a un amagatall segur. . Molt bé, més val així, si ens hi em d ́enfrontar, ho farem - diu en Salvador. . Jo no vull fugir sempre - diu en Serafí. . Posem el nostre enginy contra la seva força i veurem qui guanyarà - segueix na Beatriu. . Apa vénga, anem per feina - conclou en Pere. Tothom hi va estar d ́acord. Després de parlar-ne tota la resta del dia i bona part de la nit, a la fi, resolgueren una estratègia : En Pere Foguera i en Míkonos Cefalopodo aniràn en vaixell fins a la Gran Ciutat, on establiran contacte amb en Tomeu Téntol i altres Artesans del Bell Somni que, segons na Beatriu, treballen clandestinament per foragitar els soldats del Toro. L ́objectiu principal serà alliberar en Nadal Font Blanca, empresonat al castell de Calenya. En Salvador i en Colau Bacallà aniran a Garlanda des d ́on amb ferrocaril, arribaran al poble del primer : Vellalzina. En ser allà, aniran a veure na Pixedis Pastissera i en Simó des Bruc que, segons na Beatriu, també són Artesans del Bell Somni. L ́objectiu és preparar una estratègia entre la Gran Ciutat i tots els pobles de l ́illa, que són catorze i set llogarets. Na Beatriu i en Serafí, s ́alçaren en globus i, si és possible de nit, aterraran sobre la penya del Teix on esperaran noves dels altres. Na Silene quedarà a cala Donzella, refugi de les que ho necessitin i dels que ho hagin de menester. En tot cas, si les coses venen mal dades, tots s ́hi arreplegaran. . Un moment, per favor ; abans que la força del destí ens separi, en Pere i jo vos volem dir que d ́aquí a set mesos ens tornem trobar tots a aquest mateix lloc per celebrar el naixement de la nostra filla o del nostre fill. Salut força i que els déus ens acompanyin. I tots alçaren al mateix temps una cullerada grosa de mel d ́en Mainoplou i se la posaren a la boca tancant a la vegada els ulls en senyal d ́unió i desig del millor destí per a la terra tota. Partiren cap a les proximitats de Vinyaverda, amb la barca d ́en Colau, en Serafí, a qui na Silene havia col.locat un mocador blanc i roig al cap i que, amb l ́ull tapat, semblava un pirata ; na Beatriu, que desfressada de bergantell pescador tenia un rostre més madur i asserenat ara que sentia el suport dels amics per alliberar son pare ; en Salvador, que tenia por de tornar-se marejar, pero el fet de saber-se cooperant del mateix projecte que en Simó i na Pixedis li il.luminava els ulls i els pensaments ; i en Colau mariner, moreno, a qui ningú no podia endevinar l ́edat i que quan manava la barca era com peix dins l ́aigua o com virot volant ran de mar. Ja prop de Vinyaverda, la barca enfilà envers un caló llarg, alt i estret. Na Beatriu es llança dins l ́aigua i nedant arriba a la vorera ; en Serafí, més poruc en qüestions de panxesbanyades, s ́estima més esperar que en Colau acosti la barca fins a les roques S'acomiaden breument i els que van a peu s'enfilen per un pas que puja fins a un caminoi que els conduirà a ca na Xicarandana. Història de na Silene En Colau i en Salvador, esperen que es faci fosc per atracar al moll de Vinyaverda. . Escolta Colau, ¿de quin poble és na Silene ? . Ai al.lot, tu no saps bé el que me demanes. Na Silene té una història ben increïble, però per la seva manera de ser i pel lloc on sempre ha viscut, cala Donzella, possiblement sigui certa. Na Silene ens contà que vivia a una altra terra quan era nina. Un dia va anar amb el seu pare a cercar unes flors medicinals que es recullen el dia més llarg i la nit més curta de l ́any. Quan eren sobre unes roques d ́un penya-segat, contemplaren com dels niguls neixia la coa d ́un remolí que arribava fins a la mar, d ́on xuclava aigua, peixos i plantes marines ; son pare i ella, meravellats per aquest fenomen meteorològic, no s ́adonaren que el remolí es feia cada cop més gros i que cada vegada era més prop d ́on eren ells. Quan volgueren fugir, ja no hi varen ser a temps : el remolí xuclà na Silene de les mans del seu pare i fou convertida en colors. Na Silene ens contà que dins el remolí tan sols sentia el mateix so que fa el vent quan passa per dins les branques dels pins més alts i que no tenia por, sinó que fins i tot s ́hi trobava bé. La por li va venir quan el remolí, xuclant-se a si mateix, es dirigí en direcció inversa a la terra, és a dir, fitorà cap a l ́espai infinit de les estrelles travessant l ́òrbita ; llavors, contà na Silene, el remolí es desfé sense fer gens de renou i fou així com es trobà enmig de l ́espai. El seu cos, però, era aspirat per qualque mena de força que la dirigia envers un puntet color de cel que aparagué al fons de la negror de l ́espai. El puntet cel es féu cada cop més gros o na Silene més petita, el cas és que en realitat es tractava altra cop de la terra, on caigué directament dins la mar, submergint-se fins al fons, d ́on arrabassà, quan es volgué agafar, un bocinet de corall roig que, si t ́hi fixares, du penjat al coll. Uns dofins la rescataren i la portaren a una platja, on una bruixa la recollí, la curà i l ́alimentà durant uns dies. Conta na Silene que no coneixia la parla d ́aquella bruixa ni del poble que l ́acollí i que organitzà fins i tot festes per celebrar la seva presència ; s ́hi feren volada d ́estels meravellosos, balls, jocs en què participava tothom, focs d ́artifici mai vists... Llavors, amb barca, una nit la portaren pel camí blanc de la lluna que es fa sobre el mar fins a cala Donzella, on la bruixa la cuidà, l ́ensenyà a teixir i li mostrà tots els seus sabers curatius. . I la bruixa, ¿què es va fer d ́ella ? . El dia que es complí el setè aniversari del viatge amb el remolí, una barca s ́acostà el vespre i recollí la bruixa, qui abans de partir va dir a na Silene que podria trobar-la, si la necessitava, la mateixa nit de cada any si agafava el camí blanc de la lluna. . ¿ I si un any està ennigulat ? . Doncs li va dir que no ho podria fer. . ¿I vols dir que si ara, posem per cas avui mateix, prenguéssim aquest camí d ́enfront de cala Donzella no arribaríem a la terra d ́aquesta bruixa ? . Idò no, t ́ho puc ben assegurar, perquè en Pere i jo ho hem provat moltes de vegades i sos hem trobat el Gran Continent, on es troba la Gran Ciutat de Montnadó.


text: Treballs i Publicacions > Estudi sobre Emili Grahit Joaquim Nadal edita les memòries de l'exalcalde de Girona Emili Grahit Es presentarà el dia 2 d'abril del 2002 al saló de sessions de l'ajuntament de Girona Girona. L'historiador i exalcalde de Girona Joaquim Nadal ha tingut cura de l'edició i estudi introductori del llibre Emilio Grahit y Papell. Memorias de un ex-alcalde gerundense, una publicació de l'Institut d'Estudis Gironins que presentarà Narcís Soler, president de l'entitat, el dia 2 d'abril al saló de sessions de l'ajuntament. Unes memòries de la Restauració Joaquim Nadal ha editat el testament polític fins ara inèdit de I'exalcalde gironí Emili Grahit EVA VÁZQUEZ / Girona · Memòries polítiques de quatre anys d'alcaldia o justificació per a la posteritat d'una gestió afrontada en una època de restriccions econòmiques, caciquisme polític i asfíxia municipal. El document autobiogràfic que va redactar l'historiador i exalcalde de Girona Emili Grahit (1850-1912) a partir de la seva experiència a l'Ajuntament és sobretot «el testimoni d'un personatge prototípic de la Restauració», segons el també historiador i exalcalde Joaquim Nadal, que ha tingut cura de la introducció i l'edició d'Emilio Grahit y Papell Memorias de un ex-alcalde gerundense, que acaba de publicar l'Institut d'Estudis Gironins. Els quatre anys d'alcaldia d'Emili Grahit es van dividir en dos mandats: de 1887 a 1890, i de 1890 a 1891, però si en el primer va ser nomenat a proposta del governador civil, una elecció directa pròpia del dirigisme estatal que caracteritza la Restauració, en el segon va ser escollit pels seus companys de corporació, cosa que va constituir una vulneració flagrant d'un sistema basat en el torn pactat de partits. Aquesta elecció inesperada, que va donar lloc a un dels exercicis municipals més tensos i inestables d'aquells anys i que es pot considerar la principal causa que temps després, entre el 1895 i el 1900, Emili Grahit es decidís a escriure una mena de testament polític en les seves memòries, converteix l'exalcalde gironí en «un personatge típic de la Restauració» segons l'historiador Joaquim Nadal, que hi veu encarnades totes les contradiccions de l'època, les expectatives i les frustracions, el nervi de la renovació i l'ofec de l'estancament, però sobretot el llast que suposava exercir un càrrec públic en una ciutat com Girona, «on l'impacte de la Renaixença havia estat molt dèbil, on la cultura girava entorn de la Revista de Gerona i els Certámenes Literarios, i on el preu que es pagava per l'estabilitat política era l'asfíxia econòmica i social». Per Nadal, la lectura de les memòries condueix a una constatació clara: «A Girona tot era asfixiantment provincià, i l'única manera de sortir d'aquesta situació era trencar el sistema, cosa que no es produirà fins a l'emergència del catalanisme polític, en el qual Grahit no es va embarcar.» Al contrari, el polític gironí «es va deixar proposar í es va deixar destituir» per un sistema «molt poc democràtic», i amb la seva gestió emparada pels partits dinàstics va seguir el joc de la Restauració, a vegades amb uns discursos, com es percep en les memòries, «si no reaccionaris, sí conservadors». Aquesta és la principal contradicció de l'exalcalde gironí, historiador, advocat, polític i home il·lustrat, respectat a la seva ciutat, on va ser un habitual de les tertúlies de l'escriptor Joan Vinyas, i a Barcelona, on va cursar la carrera de dret en contacte amb alguns dels principals intel·lectuals de la Renaixença, com ara Narcís Oller, Josep Pella i Forgas, Joaquim Botet i Sisó o Manuel Duran i Bas; unes relacions que no van impedir que renunciés no solament a la reforma política, sinó també a la seva pròpia llengua: a partir del 1879 ja no escriuria més en català. En contrapartida, se li deuen algunes millores importants al municipi, com ara l'atenció a la Devesa, al passallís de Pedret o a l'ensenyament primari, a més de la reordenació de l'horari administratiu per impedir que alguns funcionaris continuessin treballant des de casa. Però sobretot és recordat per la substitució del gas per l'electricitat en l'enllumenat públic, que va convertir Girona en una ciutat capdavantera, tot i que Nadal recorda que més que d'una gosadia es va tractar d'un estratagema per escapar dels deutes que el municipi havia contret amb la companyia del gas. Nadal va localitzar el manuscrit fins ara inèdit de les memòries de Grahit a Barcelona l'any 1976, però ha hagut d'esperar més de vint anys a immergir-se en el text, transcriure'l, anotar-lo i finalment editar-lo, per la seva pròpia dedicació a l'alcaldia de Girona. El llibre es presentarà dimecres que ve, dia 2 d'abril de 2003, a l'ajuntament. Els descendents republicans d'Emili Grahit Els descendents d'Emili Grahit han mantingut els vincles amb Girona però des de posicions menys conservadores EVA VÀZQUEZ / Girona · L'historiador i exalcalde de Girona Joaquim Nadal va conèixer l'existència de les memòries d'Emili Grahit per un opuscle editat l'any 1944 per Josep Grahit i Grau, un dels dos fills del polític gironí, però fins al 1976 no va poder localitzar el manuscrit, a casa d'un nét, Joan Grahit i Soler, que vivia a Barcelona. L'altra branca de la família, la que descendeix de la filla de l'exalcalde gironí, Conxa Grahit, no hauria pogut proporcionar cap documentació valuosa a Nadal, però és la que ha conservat més vincles amb Girona i la que ha mantingut més viva, des dels ideals de la República, la tradició literària de la família. Ignasi Rodríguez Puntonet conserva encara amb emoció ets dos volums de la primera edició de Los Sitios de Gerona, de 1895, que va heretar del seu pare, un dels néts d'Emili Grahit, i que han sobreviscut «a la Guerra Civil, á la repressió i a la dictadura»; afirma com si donés compte de tres desastres naturals i de l'espectacular proesa d'haver-se'n salvat. Aquests dos llibrots són l'únic record que conserva del seu besavi, Emili Grahit, i una de les escasses herències del seu pare, el periodista i dramaturg Ignasi Rodríguez Grahit. Del primer, Rodríguez Puntonet, nascut el mateix any que va esclatar la Guerra Civil, no pot guardar-ne cap record, però tampoc no en té cap del pare, redactor del diari republicà L'Autonomista que va exiliar-se a França el 1938 i va morir completament sol en un hospital de Paris, lluny de lla dona i el fill. La família sencera, de fet s'hauria dispersat per sempre si la mare, Maria Gràcia Puntonet, no s'hagués sobreposat a la desesperació de veure's separada del marit i sense cap cèntim a la butxaca i no hagués pujat corrents al tren on acabava d'embarcar-hi el fill per evitar que se l'enduguessin a Rússia. «S'hi va repensar explica avui Rodríguez Puntonet-. Em va recollir d'una estrebada i va acabar de malvendre's el poc que tenia perquè poguéssim subsistir.» Els papers i les fotografies que té arxivats a casa seva, a Palafrugell, i que ensenya amb una barreja d'orgull i perplexitat, són els únics lligams, incomplets i vaporosos, que l'uneixen a l'arbre genealògic dels Grahit; aquests pocs papers, i el record vague del que la seva mare li explicava d'aquell besavi advocat I historiador que havia arribat a ser alcalde de Girona. «Era un gran home, em deia; un polític d'idees molt rectes.» Prou estrictes, almenys, perquè Joaquim Nadal, en la introducció de les memòries, conclogui que en l'exercici del seu càrrec i en el context estancat de la Restauració Grahit s'acabés «allunyant dels plantejaments democràtics» Els seus hereus van decantar-se cap , a posicions més reformadores. Del tronc comú dels Grahit, Rodríguez Puntonet reté. encara la imatge de la seva àvia, Conxa Grahit Grau, filla d'Emili Grahit, una dona «dona molt liberal, de molt de temperament»,«No s'estava d'orgues»; assegura el seu nét, que sospita que el matrimoni amb et banyoli Ramon Rodríguez Caixàs, autor d'unes Escenes costumistes recuperades el 1988 per Edicions d'El Tint, no va ser gaire ben acceptat a la casa paterna. De l'altra banda de la família, la que descendeix del fill de Grahit, admet que no en sap res perquè les dues famílies es van distanciar, abans i tot que ell hagués nascut: «En una casa hi manaven les idees republicanes i a l'altra, les conservadores.» El seu pare era de la banda liberal: director de Ràdio Girona i redactor de L'Autonomista, que dirigien els Rahola, els anys, vint i trenta, va irnmergir-se de ple en l'ambient cultural de l'època. El fill conservà les cartes que va rebre d'Ignasi Iglésias, Jacinto Benavente o Santiago Rusiñol, amb qui va escriure En Josepet de Sant Celoni, una obra picaresca estrenada al Romea el 1930. Al seu pare deu també un peculiar canvi de nom: «Em va fer batejar amb noms pagans, Apol·lo, Germinal i Hèlios, però algú se'n va desdir, i me'ls van canviar pels d'Ignasi Emili i Jaume.» «Tot és més efímer que no ens pensem» E.V. · Hi ha, en la vida de les ciutats, uns encadenaments peculiars, una seqüència de circumstàncies que semblen conjurar-se .per a la repetició, la semblança i el retrobament. Aquesta és la sensació, una mica vertiginosa, que ha tingut Joaquim Nadal, historiador i exalcalde de Girona; en fer-se càrrec, tot i que amb un parèntesi de més de vint anys, de l'edició de les memòries d'un altre exalcalde i historiador. Llegint el testament polític, fins avui inèdit, d'Emili Grahit i Papell, Nadal ha descobert que molts problemes de la gestió del dia a dia de la ciutat que el seu antecessor va haver d'afrontar al segle XIX eren els mateixos que cent anys després l'entrebancarien també a ell quan fos alcalde, encara que la ciutat sí que hagués canviat. «Les coses són més efímeres que no ens pensem, i aquestes memòries m'han ajudat a veure-ho clarissimament, perquè treballant-hi he reviscut moltes de les emocions i les tensions que havia experimentat quan era alcalde», va dir Nadal. La presentació d'Emilio Grahit y Papell. Memorias de un ex-alcalde gerundense, ahir al saló de plens, va permetre imaginar-se una ciutat «escassament refeta de les destrosses dels setges, amb una hisenda pública exhausta i una política caciquista controlada pel governador civil i els poders de l'Estat». Davant de la major part de l'equip de govern municipal i d'alguns membres de l'Institut d'Estudis Gironins, que ha coeditat el llibre, Nadal va llegir alguns dels fragments més representatius de les memòries, escrites en un «estil dens i retòric, com corresponia a un advocat», i adreçant-se sovint a Carme Ferrer, vídua de Joan Grahit i Soler, el nét d'Emili Grahit que va facilitar-li ei manuscrit, i als seus familiars. |Publicada al diari El Punt el 19 i el 29 de març i 3 d'abril de 2003| © Portal Gironí d'Història i Genealogia (www.portalgironi.cat)


text: Bústia de suggeriments Formulari (prem aquí) Benvolguts amics, Us agraïm la vostra dedicació i esforços per intentar millorar el nostre tennis de taula. Cal que conegueu que normalment les decisions a la FCTT no les pren cap persona a títol individual, doncs hem implementat un sistema de funcionament en que els temes es proposen, debaten i es decideixen en les respectives comissions de treball i, en darrera instància, en la Junta Directiva o, si cal, en l’Assemblea General. A la web, a l’apartat “Federació” - “Estructura federativa” podeu veure les comissions i òrgans de govern operatius. En la darrera Assemblea General varem demanar la col·laboració de tots els clubs i de tota persona pertanyent a qualsevol estament del tennis de taula català perquè amb la seva actitud i accions ens ajudin a ser més eficaços. Per això, hem dissenyat un protocol a seguir de manera inexcusable si qualsevol usuari, jugador/a, àrbitre, entrenador/a, o club reglamentàriament registrats a la Federació volen presentar una proposta o una reclamació perquè sigui estudiada i resolta per la Comissió que correspongui. Tota proposta o reclamació feta pel procediment establert tindrà sempre una resposta oficial de la Federació Catalana. Us fem saber que hem donat instruccions estrictes a tot el personal de la Federació de no recollir absolutament cap proposta que no vingui formulada seguint el protocol establert. Estem segurs que comprendreu que aquesta mesura és del tot indispensable per tal de facilitar al màxim la concentració en la seva feina i l’eficiència del personal de la Federació i alhora poder donar un bon servei als afiliats. Gràcies per la vostra comprensió i col·laboració. Joan Arnau President FCTT PROTOCOL DE PRESENTACIÓ DE PROPOSTES O RECLAMACIONS A LA FCTT - Les propostes i/o reclamacions, caldrà fer-les preceptivament en el formulari que trobareu al web i que podreu descarregar per complimentar-lo o obrir directament. - Un cop complimentat el model, cal enviar-lo preferentment per correu electrònic (però també pot enviar-se per fax o correu postal), adreçat al President. - Les rebrà el Gerent qui farà que, des de la Federació es comuniqui a la persona o club interessat que la proposta ha entrat reglamentàriament i se li ha donat curs al President i a la Comissió de treball que correspongui. - Quan la comissió o la Junta Directiva hagin analitzat la proposta i pres la resolució, es traslladarà aquesta, també en model oficial i per escrit, al proponent.


text: 18/05/13 (17:55) Us convidem a conèixer d'una manera diferent el "Camí Vell" de Queralbs a Núria, un dels itineraris de muntanya més característics de Catalunya i del Pirineu per a la pràctica excursionista i per gaudir intensament d'un entorn natural únic d'alta muntanya. Muntanyencs, corredors, famílies, parelles..., us proposem una magnífica oportunitat de conjugar esport, tradició i natura. PER QUÈ ÉS UNA CURSA VIRTUAL? Una cursa diferent, no té data ni horari, la podreu fer el dia que vulgueu i a l'hora que us vagi millor, sols o acompanyats, però sempre us podreu mesurar tant amb la resta de competidors com amb nosaltres mateixos. Entre els mesos de maig i octubre la pots fer les vegades que vulguis i és virtual perquè competeixes amb tots i amb ningú. Viuràs una experiència única, perquè gaudiràs de vistes meravelloses, perquè pots triar el moment i la companyia, perquè trobaràs tarteres, balmes, miradors, marrades, gorgues, salts d'aigua... tot un espectacle. COM FUNCIONA EL SISTEMA? EN INTRODUIR EL XIP A L'APARELL DE SORTIDA SENTIREM UN SENYAL I COMENÇARÀ A COMPTAR EL TEMPS. Pel camí trobareu 4 punts de control en els quals també haureu de validar el vostre pas introduint el xip. En arribar a Núria trobareu l'últim punt de control/arribada, una vegada validat el pas ja haureu acabat la cursa. UNA CURSA OBERTA A TOTS AQUELLS QUE ACCEPTIN EL NOSTRE REPTE. És una cursa pensada tant per aquells que volen passejar sols o en companyia i desitgen un record que certifiqui el seu pas pel camí (temps, distància, desnivell,...), com per a aquells que els agrada córrer o caminar tot fent exercici i a la vegada observant l'espectacle que la natura els ofereix. És per aquells que busquen la superació personal tot procurant fer el camí en el menor temps possible, per aquells corredors que en els seus entrenaments necessiten una referència per controlar la seva progressió o, també, per aquells que tenen un gran esperit competitiu i volen guanyar una cursa emblemàtica com poques. PREMIS QUÈ INCLOU LA INSCRIPCIÓ?


text: 5 dies, começa el compte enrerepauhernandez | 12 juny 2012 Platja, ulleres de sol, gelats, piscines, “xiringuitos”, vaixells, càmpings, bars de nit... en resum: estiu. Cada dia falta menys per aquest esperat estiu. No sé perquè ben bé però l’estiu del 2012 és el que desitjo amb més ganes. Aquestes últimes setmanes se’m fan molt llargues, eternes, sobretot pels exàmens i per la calor que fa a l’institut. Crec que el divendres dia 15 de juny a la 1 del migdia seré la persona més feliç del món. Ja s’hauran acabat els exàmens, haurem fet l’exposició del treball de recerca i faltaran dos dies per anar-nos-en a Berlín, tot serà perfecte. Estic impacient pel viatge de quart, encara que hi anem amb l’escola, serà el vertader començament d’estiu i serà molt emocionant, en part, perquè hi aniré amb les amigues, cosa que no he fet mai. Viatjar juntes a un país estranger ens fa molta il•lusió a totes i crec que ens quedarà gravat al llarg dels anys. Quan tornem del viatge serà hora de descansar i de relaxar-nos ja que tindrem dos mesos per endavant d’estiu. Això si, s’haurà d’aprofitar cada minut, cada hora i cada dia perquè al cap i a la fi sempre es passa volant! Aquestes vacances m’agradaria anar a Formentera perquè m’encanten les platges d’allà i passar-hi una setmaneta no estaria gens malament, encara que el més segur és que no hi vagi l’esperança és l’últim que es perd. Tot i així estar a la platja de Vilassar de Mar amb els amics i amigues sona d’allò més bé. Pau


text: Batalla del Somme La batalla del Somme fou una batalla del front occidental de la Primera Guerra Mundial, iniciada l'1 de juliol de 1916 i que s'allargà fins al novembre d'aquell any. Fou una de les batalles més grans de la guerra i una de les que provocà més baixes de tota la història, amb més d'un milió, entre morts, ferits i desapareguts. La batalla és recordada principalment pel seu primer dia, l'1 de juliol, en què els britànics van patir 57.740 baixes, de les quals 19.240 van ser mortals. Les forces aliades intentaren trencar les línies alemanyes al llarg d'un front de 40 km al nord i al sud del riu Somme i amb l'objectiu de desviar part de les forces alemanyes de la batalla de Verdun. El resultat final fou inconclusiu, ja que les forces aliades obtingueren uns guanys territorials ínfims després de més de quatre mesos de batalla. Plans inicials [modifica] L'estratègia que durien a terme les forces de l'Entente durant 1916 es va planificar durant la Conferència de Chantilly, entre el 6 i el 8 de desembre de 1915. En aquesta conferència es va decidir que durant l'any següent es realitzarien tres ofensives simultànies contra els Imperis Centrals, amb l'esperança que aquests fossin incapaços de resistir una guerra en tots els fronts. Els russos atacarien des de l'est, en l'anomenada ofensiva Brusílov, els italians lluitarien contra els austrohongaresos als Alps i a l'Isonzo i els britànics i francesos dirigirien una tercera ofensiva des de l'oest. A les darreries de desembre de 1915, el general Douglas Haig va succeir en John French com a comandant en cap del Cos Expedicionari Britànic. Haig va projectar llavors una gran ofensiva de les forces britàniques sobre Flandes a fi d'expulsar les forces germàniques de la costa belga i dificultar així les accions dels submarins alemanys sobre els vaixells de subministraments aliats que cobrien la ruta entre Anglaterra i Normandia. Perquè aquesta operació comencés era necessari aconseguir prèviament l'autorització del govern francès, ja que l'ofensiva es realitzaria des del seu territori. El vistiplau va ser atorgat pel General Josep Joffre el gener de 1916, però després de noves discussions durant el mes de febrer, es va decidir canviar l'operació inicial per una altra de conjunta francobritànica a la vall del riu Somme, a la regió francesa de la Picardia. El lloc va ser escollit ja que era el punt de trobada de les línies de front ocupades pels britànics i pels francesos, la unió de les quals hauria de trencar les línies alemanyes i donar així un cop mortal al seu exèrcit. Els plans per a l'operació conjunta estaven començant a prendre forma quan els alemanys van atacar per sorpresa Verdun el 21 de febrer de 1916 (vegeu «Batalla de Verdun»). Això va obligar els francesos a centrar els seus esforços en la defensa de la fortalesa, amb la consegüent disminució del nombre de tropes que podien aportar al nou front del Somme i cedint, per tant, el paper protagonista als britànics. A mesura que el front de Verdun es convertia en una sagnant guerra de desgast, el propòsit del Somme va evolucionar fins a convertir-se més en una maniobra que distragués els alemanys i n'alleugerís la pressió sobre Verdun que en realitzar un cop mestre capaç de desbaratar completament l'estratègia germànica. Els francesos enviarien inicialment al Somme només tres cossos del VI exèrcit. En el cas dels britànics, les sis divisions desplegades a França al començament de la guerra havien estat delmades després de les batalles de 1914 i 1915. Va ser necessari, per tant, enviar nous regiments que constituïssin el gruix de les tropes de la futura ofensiva, majoritàriament reclutats entre els voluntaris de la Territorial Force i de l'exèrcit format per les divisions Kitchener impulsades pel ministre de la guerra Horatio Kitchener. El sobtat creixement de l'exèrcit va demandar al seu torn el nomenament d'un gran nombre de generals perquè planifiquessin les operacions més importants, els quals es van escollir d'una forma una mica caòtica. Cap a mitjan 1916, l'assot dels Fokker (The Fokker Scourge) havia estat neutralitzat i el Royal Flying Corps havia aconseguit la supremacia sobre l'espai aeri del Somme, amb 185 avions contra 129 aeronaus alemanyes. Els britànics també se les van enginyar per detectar des de l'aire l'artilleria alemanya, ja fos per mitjà d'avions o de globus, mentre evitaven amb èxit que l'enemic fes el mateix amb les seves pròpies defenses. No seria fins a setembre quan s'inclinaria de nou la balança aèria a favor del bàndol alemany, a causa de la incorporació de nous aeroplans de disseny més modern. Primer dia del Somme [modifica] El primer dia de la batalla, l'1 de juliol de 1916, va ser precedit per una setmana de bombardeigs preliminars amb l'artilleria, en els quals els britànics van disparar al voltant d'un milió i mig de projectils. També s'havien cavat deu galeries per sota de les trinxeres i punts estratègics del front alemany, que van ser omplertes amb explosius; les tres més importants contenien al voltant de 20 tones d'explosius cada una. L'atac s'inicià a les 7.30 del matí per 13 divisions britàniques: 11 del IV exèrcit sota el comandament de Henry Rawlinson i dos del III sota el comandament d'Edmund Allenby al nord del Somme i sis divisions del VI exèrcit francès al sud del riu. S'hi oposaven les tropes del II exèrcit alemany dirigides pel general Fritz von Below. L'eix principal de l'atac va estar centrat a l'antiga calçada romana que connectava Albert, darrere de les línies aliades, amb Bapaume, situat a 19 km en direcció nord-est. Deu minuts abans de l'atac es va fer detonar la càrrega explosiva sota el reducte de Hawthorn Ridge, i a les 7.28 ja havien explotat totes llevat d'una. El camp de batalla es va silenciar llavors sobtadament, mentre l'artilleria intentava localitzar la pròxima línia d'objectius. La infanteria anava carregada amb 32 kg d'equip i se l'havia instruït perquè formés en onades uniformes i avancés al pas. Arreu, diverses unitats s'havien endinsat a la terra de ningú amb la intenció de prendre les trinxeres alemanyes tan aviat com cessés la Cortina d'artilleria. Malgrat el bombardeig massiu, molts defensors alemanys havien sobreviscut als refugis més protegits i estaven en perfectes condicions d'infligir un dany considerable a la vulnerable infanteria assaltant. Al nord de la calçada que unia Albert amb Bapaume, l'avenç va ser un complet fracàs des del mateix començament. En uns quants llocs els atacants van aconseguir penetrar en la primera línia de trinxeres del front alemany i fins i tot en la segona línia de suport, però en tots els casos el seu nombre era massa baix com per resistir els contraatacs. Quan els alemanys van obrir foc d'artilleria sobre la terra de ningú, tant l'arribada de reforços com el moviment d'informació sobre el camp de batalla es van convertir en missions impossibles. Això últim es veia agreujat perquè les comunicacions eren del tot insuficients per a un camp de batalla d'aquest tipus, per la qual cosa els comandants desconeixien bona part del que succeïa a la batalla. Un informe erroni que assegurava que la 29a divisió havia tingut èxit a Beaumont-Hamel va provocar que s'ordenés marxar en el seu suport a la brigada de reserva, que en aquest cas era el I regiment de Terranova. Aquest va ser incapaç d'assolir la primera línia de trinxeres i va avançar des de la trinxera de reserva; el resultat fou un 91% de baixes abans d'arribar a la línia de front. L'avenç britànic sobre la carretera Albert-Bapaume va ser igualment fallit, malgrat la detonació de dues galeries a Ovillers-la-Boisselle. Aquí una altra acció amb resultat tràgic va ser la de la Brigada Irlandesa de Tyneside, pertanyent a la 34a Divisió Britànica, que va començar el seu avenç a 1,5 km de les línies alemanyes de forma perfectament visible per a les metralladores dels defensors, i, en conseqüència, va ser destruïda abans fins i tot d'assolir la pròpia primera línia britànica. Al sud de la carretera, en canvi, els francesos i els britànics van aconseguir èxits importants gràcies a que en aquesta zona les defenses alemanyes eren relativament febles i l'artilleria francesa comptava amb molts més efectius i experiència que la britànica. Es van aconseguir tots els objectius del primer dia situats entre Montauban i el Somme i al sud del riu fins i tot es va aconseguir avançar més de l'inicialment previst. Tanmateix, el primer dia al Somme va ser, en general, un fracàs per a les forces atacants. En menys de 24 hores van morir 19.240 soldats britànics, 35.493 van resultar ferits, 2.152 van desaparèixer i 585 van ser fets presoners, d'un total de 57.470 homes. Les baixes inicials van ser especialment altes entre els oficials, a causa que encara vestien uns uniformes molt diferents als dels suboficials, en el reconeixement del qual s'havia entrenat especialment els soldats alemanys. D'altra banda, és difícil establir una xifra exacta de baixes alemanyes corresponents a l'1 de juliol, ja que els alemanys només realitzaven recomptes cada 10 dies. S'estima que van poder ser unes 8.000 en la línia d'avenç britànica, 2.200 de les quals corresponents a presoners de guerra. La major diferència de baixes entre un i l'altre bàndol es va produir a Ovillers-la-Boisselle, on els britànics en van sofrir 5.121 davant les 280 del 180è regiment alemany; una relació de 18 a 1. Operacions menors després del primer dia [modifica] A les 22.00 hores, el comandant del IV exèrcit britànic, Henry Rawlinson, va ordenar que es reprenguessin els combats. A causa de la confusió generalitzada i les comunicacions insuficients, els comandaments britànics van tardar alguns dies a adonar-se de l'escala del desastre. Haig va ordenar llavors al tinent general Hubert Gough que prengués el comandament del sector nord. Gough es va adonar del catastròfic estat de les tropes i va rebutjar la idea de reprendre immediatament les operacions ofensives, que no tornarien a posar-se en marxa fins al 3 de juliol. Els comandaments britànics també ignoraven les oportunitats que se'ls presentaven al sud de la carretera Albert-Bapaume, on havien aconseguit alguns èxits parcials. Actualment se sap que durant un temps havia quedat obert un forat considerable en les defenses alemanyes desplegades entre Ovillers (situada al costat de la carretera) i Longueval. El 3 de juliol, una patrulla de reconeixement pertanyent a la 18a divisió britànica fins i tot es va endinsar prop de 3 km en territori ocupat sense trobar una resistència real per part dels alemanys. Tanmateix, l'oportunitat es va perdre per la falta de recursos necessaris per part dels britànics per explotar-la, la qual cosa va permetre als alemanys segellar poc temps després el forat obert. El bosc de Mametz es trobava encara sense ocupar el 3 de juliol i no va ser fins l'endemà quan les tropes alemanyes el van reocupar. Seguirien dos intents infructuosos per part dels aliats abans que poguessin conquerir-lo de forma definitiva el dia 10. Els boscos de Bazentin i Delville, totalment vulnerables després del final del primer dia, costarien un gran nombre de vides quan intentessin prendre's més d'un mes després, entre agost i setembre. Mentre els britànics intentaven consolidar la seva ofensiva, els francesos continuaven el seu avenç ràpid al sud del Somme. El punt més crític de l'ofensiva es produí els dies 3 i 4 de juliol, quan semblà possible un trencament de les línies alemanyes. Al vespre del 3 de juliol Frise, Méréaucourt, Herbécourt, Buscourt, Chapitre, Flaucourt i and Asseviller eren en mans franceses i, si es podia capturar tota la planura de Flaucourt, Foch podria situar-hi l'artilleria pesant per donar suport al XX cos a la riba nord del riu. El dia 5 els francesos reinicaren l'atac i cap al dia 10 la planura de Flaucourt ja era seva, juntament amb Hardecourt-aux-Bois, Biaches i Maisonnette. Per tant, en deu dies de lluita, en un front de 20 km, el VI exèrcit francès havia progressat uns 10 km; havia ocupat la plana de Flaucourt i havia capturat 12.000 prisoners, 85 canons, 26 minenwerfers, 100 metralladores i material divers, amb pèrdues mínimes. Per als britànics, en canvi, les dues primeres setmanes de lluita, la batalla es va reduir a una sèrie de petites accions sense relació entre si mentre se'n preparava una altra de major envergadura. Entre el 3 i el 13 de juny, només el IV exèrcit de Rawlinson va dur a terme 46 d'aquestes accions, que li van reportar 25.000 baixes, sense que es produís el més mínim avenç. Aquests resultats mostraven amb claredat una diferència important entre l'estratègia posada en pràctica pels britànics i la dels seus col·legues francesos, i va ser causa de considerables friccions entre ambdós aliats. Mentre que Haig pretenia mantenir una pressió constant sobre l'enemic, Joffre i Foch apostaven per reservar les seves forces mentre es preparaven per a un cop major. El pla de guerra britànic només va aconseguir una certa victòria estratègica quan Erich von Falkenhayn es va veure obligat a detenir l'ofensiva sobre Verdun el 12 de juliol, a fi de redistribuir millor les seves forces en el front occidental i assegurar-se així la contenció de l'ofensiva al Somme. Encara que els combats sobre Verdun es continuarien produint fins a desembre, serien ja els francesos els que portarien la iniciativa. Per la seva part, Fritz von Below es va veure obligat a demanar reforços per poder mantenir el front estable sobre el Somme, ja que no podria aguantar durant gaire temps combatent amb una relació de forces de 3 (i de vegades 4) contra 1. Les tropes alemanyes es van reorganitzar a partir del 19 de juliol: Von Below assumí el comandament sobre el I exèrcit desplegat al sector nord mentre Max von Gallwitz, arribat del front romanès, es feia càrrec del II Exèrcit al sector sud. Gallwitz va ser nomenat també comandant a cap de tots els exèrcits desplegats al Somme. Els primers reforços alemanys ja havien començat a afluir cap al Somme el 2 de juliol, quan van arribar 7 divisions, a les quals es van unir unes altres 7 durant la setmana següent. Entre juliol i agost, els alemanys havien disposat ja 35 divisions addicionals a la línia de defensa davant els britànics i 7 en la dels francesos. A finals del segon mes només romania una divisió en reserva. Els britànics tenien l'esperança que els reforços alemanys provinguessin d'altres fronts propers. A fi de complicar-ne el moviment, l'exèrcit britànic va realitzar un gran nombre d'atacs furtius i accions d'escassa entitat a tot el llarg del front occidental. L'operació de major magnitud (i pitjors resultats) va ser la batalla de Fromelles (19-20 de juliol), a l'Artois, que va acabar amb 7.080 baixes entre els soldats britànics i australians sense que es capturés cap porció de terreny ni es dificultés el trasllat de tropes alemanyes des de l'Artois al Somme. Batalla de Bazentin [modifica] El 14 de juliol el quart exèrcit britànic ja estava preparat per reprendre l'ofensiva al sector sud. El que posteriorment seria conegut com la batalla de Bazentin tenia com a propòsit la captura de la segona línia de defensa alemanya situada entre Pozières, a la carretera Albert-Bapaume, i els pobles de Guillemont i Ginchy. El gruix de l'atac es va concentrar en les poblacions de Bazentin le Petit, Bazentin le Grand i Longueval, al costat del bosc de Delville. Més enllà, a l'altre vessant dels turons, es trobava el bois des foureaux, o High Wood per als anglesos. Existeix un gran contrast entre la preparació i execució d'aquest atac i el de l'1 de juliol. L'ofensiva de Bazentin va ser iniciada per quatre divisions que van avançar al llarg d'un front de 4,5 km a partir de les 3.25 de la matinada, després que l'artilleria aliada obrís foc per sorpresa sobre les línies alemanyes i mantingués el bombardeig durant 5 minuts. La marxa va ser encapçalada per la 21a divisió, que es va dirigir en línia recta cap a Bazentin le Petit a través de la terra de ningú, però sempre mantenint-se sota la protecció de l'artilleria amiga. Aquesta, mentrestant, bombardejava de forma constant el terreny situat just al davant de la infanteria, formant una cortina de fum i fang que va eliminar l'escassa visibilitat mocturna i a l'alba, i va impedir que els alemanys poguessin localitzar les tropes contràries. Aquesta primera fase reeixida va concloure a mig matí amb la presa de tots els objectius planejats i una nova obertura en les defenses alemanyes, però igual que havia passat l'1 de juliol, els britànics van ser incapaços d'explotar aquest avantatge. El següent moviment va ser una càrrega de cavalleria (la primera de la batalla) formada per la 7a Guàrdia de Dracs i el 2n de Cavalleria del Deccà, que va intentar conquerir High Wood. Aquesta posició podia haver estat presa per la infanteria a primera hora del matí, però quan la cavalleria va estar preparada els alemanys ja havien tingut temps de reorganitzar-se i van oposar una acarnissada resistència. Encara que els genets van aconseguir endinsar-se al bosc durant la nit del 14 de juliol, no van poder aconseguir-ne el control total i van haver d'evacuar-lo l'endemà. Els britànics havien assolit posicions a High Wood i continuarien lluitant molts dies per la seva possessió, igual que al bosc de Delville, al costat de Longueval. La nit del 22 de juliol Rawlinson ordenà un atac amb sis divisions en tot el front del IV exèrcit que fracassà completament. En la defensa, els alemanys havien començat a abandonar una defensa rígida en trinxeres i adoptar una defensa flexible en profunditat, basada en punts fortificats avançats i comunicats amb les trinxeres posteriors, punts que a l'artilleria enemiga li costava molt eliminar. Pozières i la granja de Mouquet [modifica] Al sector nord no es va aconseguir un progrés apreciable durant les primeres setmanes de juliol. Ovillers, just al nord de la carretera d'Albert a Bapaume, no va caure fins al 16 de juliol. Des d'aquí s'obria la possibilitat d'atacar les defenses alemanyes del sector nord des d'un dels flancs; per a això era imprescindible la presa del poble de Pozières, que es trobava al costat de la carretera d'Albert a Bapaume, al seu pas per la cresta de la serralada de turons. No lluny d'allà, a l'est, se situava la segona línia de defensa alemanya. El IV exèrcit va intentar capturar sense èxit el poble en quatre ocasions entre el 14 i el 17 de juliol, abans que Haig rellevés d'aquesta tasca les tropes de Rawlinson i va ordenar atacar al seu lloc a les forces de reserva dirigides per Gough. La nova ofensiva va ser realitzada per tres divisions australianes del I cos de l'ANZAC. Gough volia que la 1a divisió australiana ataqués immediatament, però Harold Walker, que la dirigia, va refusar enviar els seus homes sense una preparació prèvia adequada. Finalment, es va decidir que l'atac es realitzaria durant la nit del 23 de juliol, coincidint amb l'atac del IV exèrcit. La decisió de Walker, unida a un eficaç bombardeig de suport, va ser la causa principal de l'èxit de l'acció i culminés amb l'ocupació de Pozières poc després de mitjanit. Tanmateix, l'intent de prendre la segona línia alemanya va fracassar. Els alemanys van bombardejar el poble de forma massiva i van tractar de reconquerir-lo en tres ocasions, però en totes elles van ser rebutjats. L'últim intent es va produir poc abans de l'alba del 7 d'agost: seguint un altre bombardeig massiu els alemanys van ultrapassar amb èxit les defenses australianes i van entaular un acarnissat combat cos a cos sobre les ruïnes de la localitat, d'on van emergir finalment victoriosos els australians. A continuació Gough ordenà endinsar-se en territori enemic al llarg de la cresta de Bazentin fins a arribar a la granja de Mouquet i amenaçar el bastió de Thiepval. Tanmateix, com més avançaven els anzacs, més profund era el sortint que creaven, que permetia que l'artilleria alemanya els ataqués des de tres direccions diferents. Recolzats pel segon cos britànic, que avançava a la seva esquerra des d'Ovillers, els anzacs van establir una nova línia just al sud de la granja, convertida en fortalesa, plena de túnels, búnquers i trinxeres. Es van succeir llavors múltiples intents de captura, pràcticament seguits, entre el 12 d'agost i el 3 de setembre. Cap no va tenir èxit. Les tropes de l'ANZAC, esgotades, foren substituïdes per tropes canadenques, que van aconseguir penetrar de forma efímera a la granja el 16 de setembre, un dia després de realitzar-se una gran ofensiva britànica a tot el front, però van haver de retirar-se. Deu dies després van tornar a la càrrega i van aconseguir prendre per fi la posició i la guarnició alemanya a es va rendir. Les tres divisions australianes van sofrir un total de 23.000 baixes en les batalles de Pozières i la granja de Mouquet. Afegides a les de Fromelles, les baixes totals d'Austràlia en les seves sis primeres setmanes a França van ser més grans que les produïdes en els vuit mesos que va durar la Batalla de Gal·lípoli (1915). Els neozelandesos patiren 8.000 baixes. Guerra de desgast: agost i setembre [modifica] A començament d'agost Haig reconeixia que les perspectives d'aconseguir sobrepassar per complet les línies alemanyes en un termini curt eren bastant improbables. Els alemanys havien acabat de reorganitzar-se i ja no serien agafats de nou per sorpresa. Amb aquesta situació els britànics van prosseguir amb les seves petites accions deslocalitzades de forma contínua, en espera de la pròxima ofensiva. El 29 d'agost Erich von Falkenhayn va ser cessat com a cap de l'estat major alemany i substituït per Paul von Hindenburg, que va designar Erich Ludendorff com el seu segon al comandament. Hindenburg i Luddendorff, descontents amb la manera amb què Falkenhayn havia gestionat el front occidental en general, van decidir emprar una estratègia defensiva totalment nova. El 23 de setembre els alemanys començaren a construir la Línia Hindenburg o Siegfried Stellung. Mentrestant, la lluita prosseguia als boscos de l'àrea de Bazentin. El límit entre les línies franceses i les britàniques es trobava al sud-est del bosc de Delville, davant dels pobles de Guillemont i Ginchy. Aquests romanien ocupats pels alemanys i impossibilitaven el més mínim avenç dels aliats a la zona, que aquí seguien pràcticament en les mateixes posicions que l'1 de juliol. El progrés en aquest front passava per tant per l'ocupació d'ambdues localitats. El primer intent aliat de capturar Guillemont va ser realitzat per tropes britàniques el 8 d'agost, sense èxit. Va seguir una altra operació major en què van participar diverses divisions britàniques i franceses, que no van aconseguir grans resultats fins al 3 de setembre, quan la plaça va ser finalment retuda. Ginchy va caure sis dies més tard. Per la seva part, els francesos també van progressar de forma significativa fins a reunir-se amb els seus col·legues britànics a prop de Combles, poc després de l'ocupació de Ginchy. El front es va convertir així en una línia gairebé recta des de la granja de Mouquet al nord-oest fins a Combles al sud-oest, que facilitava l'ús de d'una cortina mòbil d'artilleria i permetia als aliats la realització d'un nou atac a gran escala. Lamentablement, aquest avantatge es va veure reduït a causa del gran nombre de baixes produïdes en el IV exèrcit durant les operacions d'agost i setembre: prop de 82.000 homes perduts en 90 accions de combat, de les quals només quatre eren ofensives generals, a canvi d'un progrés de poc més de 900 m. Un resultat encara més catastròfic que el de l'1 de juliol. Aparició dels tancs [modifica] L'últim gran intent aliat de trencar les línies alemanyes es va produir el 15 de setembre en la batalla de Flers-Courcelette. L'ofensiva va ser realitzada per onze divisions britàniques (nou del IV exèrcit i dos de la reserva formada per soldats canadencs) a què es van unir posteriorment quatre cossos francesos. Flers-Courcelette és especialment recordada avui en dia per ser el primer combat en què va participar la nova arma secreta britànica, el carro de combat, en la seva primera versió operativa, el Mark I. Els primers tancs eren vehicles extremadament lents (3,2 km/h) i armats amb dos canons menors (versió «mascle») o quatre metralladores (versió «femella»). Més que capacitat ofensiva, el que s'havia demanat durant la seva construcció era protecció contra les metralladores i mobilitat en un terreny ple de trinxeres, filferro de punxes i cràters d'impacte; capacitat, en definitiva, per a encapçalar l'assalt a les línies enemigues mentre la infanteria es protegia al darrere. Tanmateix, els tancs van ser especialment poc fiables, ja que eren molt vulnerables a l'artilleria pesant, patien constants fallades mecàniques i quedaven atrapats en els obstacles més grans. De fet, només 21 dels 49 tancs disponibles el 15 de setembre de 1916 van arribar a entrar en combat, i la decisió d'usar-los va valer a Haig nombroses crítiques, a qui es va acusar de mostrar l'arma secreta massa aviat com per elevar el seu rendiment fins a límits més acceptables. De fet no seria fins a la batalla de Cambrai quan s'utilitzaries els tancs de forma massiva en una operació veritablement combinada. Malgrat això, l'impacte inicial, tant psicològic com real, sobre les files alemanyes va ser notori. La nouvinguda 41a divisió, recolzada per tancs, va capturar la població de Flers, mentre que la divisió neozelandesa del XV cos britànic feia el mateix amb les línies alemanyes situades al costat de la ciutat. Al flanc esquerre, la 2a divisió canadenca va prendre Courcelette després d'una dura batalla en què també van participar tancs. Els carros de combat van possibilitar així mateix la captura definitiva del bosc de Bazentin, encara que fos de forma indirecta: els vehicles no van poder penetrar entre la densa massa d'arbres, però en complir els seus objectius en els laterals del bosc, van forçar els alemanys a retirar-se'n per por de quedar envoltats. Després de diversos mesos, els soldats aliats aconseguien en uns quants dies la captura de més de 4 km de la tercera línia alemanya, si bé és cert que no es van aconseguir tots els objectius planejats. El Quadrilàter, una posició fortificada a l'est de Ginchy, va ser capturat el 18 de setembre i el 25 d'aquell mes van caure les poblacions de Gueudecourt, Lesboeufs i Morval, aquesta vegada sense la participació dels carros de combat. Fase final [modifica] L'exèrcit de reserva de Gough va llançar el 26 de setembre una nova ofensiva de gran magnitud sobre la fortalesa alemanya de Thiepval. La 18a divisió, que ja havia destacat en l'ofensiva de l'1 de juliol, es va destacar capturant la major part de Thiepval en només un dia. Mentre la granja de Mouquet queia a les mans de l'11a divisió, els canadencs van avançar al voltant d'un km des de Courcelette. Va seguir llavors un període conegut com la batalla dels turons de l'Ancre que va durar des de l'1 d'octubre a l'11 de novembre, en el qual no es van produir avenços i es va convertir novament en una sagnant guerra de desgast. A finals d'octubre, les tropes de Gough van ser agrupades en el nou V exèrcit britànic. Mentrestant, Haig seguia covençut que el IV exèrcit estava a punt de trencar les línies alemanyes, de forma imminent. El 29 de setembre va traçar un nou pla, en què el III exèrcit reprendria la batalla entorn de Gommecourt i el IV avançaria cap a Cambrai. El primer pas requeria la captura prèvia de la Línia Transloy alemanya, una línia defensiva que connectava el poble de Le Transloy a l'est amb Le Sars, a la carretera d'Albert a Bapaume. Iniciada l'1 d'octubre, la batalla de Le Transloy es va alentir quan el temps va empitjorar sobtadament i van caure fortes precipitacions, convertint el camp de batalla en un fanguer. Amb l'excepció de la captura de Le Sars el 7 d'octubre, no hi va haver progressos apreciables i els combats només van reportar un continu degoteig de baixes. La batalla va arribar a la seva fi el 5 de novembre amb un atac fallit al turó de Warlencourt. Pel que fa al IV exèrcit, les operacions majors en el conjunt de la batalla del Somme havien acabat. L'últim acte de la batalla del Somme es produí entre el 13 i el 18 de novembre, al llarg del riu Ancre, que discorre al nord de Thiepval. La decisió de Haig d'atacar es devia més a raons polítiques que militars, ja que amb l'arribada de l'hivern la remota possibilitat de trencar el front havia desaparegut. En realitat, Haig esperava aconseguir una victòria, encara que fos menor, amb què poder presentar-se a la propera conferència conjunta a Chantilly, preparada per al 15 de novembre. Els primers moviments de la batalla de l'Ancre van ser bàsicament una reproducció dels de l'1 de juliol, fins i tot amb la detonació de dues galeries subterrànies a la cresta de Hawthorn i a Beaumont Hamel. La 31a divisió va atacar de nou Serre, igual com ho havia fet quatre mesos i mig abans, i n'obtingué els mateixos resultats negatius. Al sud de Serre, tanmateix, l'experiència de les tropes es va traduir en la consecució de la majoria dels objectius. La 51a divisió va prendre Beaumont Hamel, mentre que a la seva dreta la 63a reial divisió naval capturava Beaucourt. Haig es va mostrar satisfet amb aquest resultat, però Gough va pressionar en favor d'un últim atac sobre les trinxeres Frankfurt i Munic i la població de Grandcourt, que va començar el 18 de novembre. Noranta homes de la 16a divisió d'infanteria lleugera van atacar la trinxera Frankfurt, on van quedar aïllats i van resistir fins a la rendició dels 45 supervivents (30 d'ells ferits) el 21 de novembre. Aquesta acció posava fi a la batalla de l'Ancre i amb ella a la batalla del Somme. Conseqüències i valoracions [modifica] És difícil decidir si la Batalla del Somme va ser una victòria d'un costat o de l'altre. Els britànics i francesos van ser continguts amb èxit i només van aconseguir un avenç màxim de vuit quilòmetres, molt menys del que tenien planejat originalment. Si bé tradicionalment s'ha considerat la batalla com un gran fracàs aliat, examinant les conseqüències de la batalla a llarg termini, alguns historiadors consideren que va reportar més beneficis als aliats que als alemanys. Certament, el resultat de la batalla és ínfim després de quatre mesos de lluita; els britànics havien obtingut una mitjana de tres quilòmetres amb unes pèrdues d'uns 420.000 soldats, un cost de 1,5 homes per centímetre. Resultats estratègics [modifica] Abans de la batalla, els alemanys relegaven la Gran Bretanya al mer paper de potència naval i no pensaven que les tropes britàniques fossin molt difícils de derrotar en terra, almenys no tant com les franceses i les russes. Tanmateix, la importància dels britànics en les operacions de l'Entente va augmentar considerablement a partir de la batalla del Somme i es va reforçar encara més quan van produir-se amotinaments en l'exèrcit francès i es va desencadenar la Revolució de Febrer el 1917. Reconeixent el perill creixent que representaven els britànics, l'estat major alemany va iniciar una guerra submarina sense restriccions a partir del 31 de gener de 1917, a fi de bloquejar totalment les Illes Britàniques. L'enfonsament de vaixells nord-americans que portaven subministraments a la Gran Bretanya seria una de les causes que els Estats Units entressin en guerra. Per a alguns autors la batalla del Somme, malgrat ser un èxit tàctic alemany, representà en canvi una derrota estratègica, ja que va danyar considerablement l'exèrcit alemany, que a partir de llavors li seria difícil de reemplaçar les seves baixes amb soldats de la mateixa qualitat que els que havien defensat el terreny tenaçment durant la major part dels enfrontaments. Nogensmenys, altres historiadors assenyales com en 1917, els alemanys encara foren capaços de defensar-se de forma efectiva dels nombrosos atacs aliats i el 1918 d'emprendre la gran ofensiva de primavera, així com formar tropes de gran qualitat, com les Stosstruppen; en general, consideren que els problemes alemanys, evidents ja el 1917, es degueren més a dificultats de sumbinistrament de materials i lógístics que no pas a una manca de recursos humans. El 24 de febrer de 1917, l'exèrcit alemany va dur a terme una retirada estratègica des del Somme cap a la Línia Hindenburg, escurçant així la línia de front que ocupava fins llavors. El terreny obtingut per l'Entente després d'aquesta maniobra va ser molt més gran que l'aconseguit durant tota la batalla i, sens dubte, amb un cost de vides infinitament menor. Qualsevol efecte estratègic resultant de la batalla del Somme no pot enfosquir el fet que va ser una de les majors carnisseries de la Primera Guerra Mundial. Baixes [modifica] La primera estimació aliada sobre el nombre de baixes al Somme es va realitzar durant la conferència de Chantilly del 15 de novembre, on es va establir que havien resultat morts, ferits o fets presoners un total de 485.000 britànics i francesos davant 630.000 alemanys; aquesta dada s'usaria més endavant per reclamar la batalla del Somme com una victòria per al bàndol aliat. Tanmateix, ja en el seu moment va començar a desenvolupar-se cert escepticisme sobre aquestes xifres i el sistema utilitzat per calcular-les. Un nou recompte, realitzat després del final de la guerra, va establir les baixes aliades en 419.654 britànics i 204.253 francesos; un total de 623.907 homes, 146.431 dels quals constaven com a morts o desapareguts. Les xifres proposades per a les baixes alemanyes són encara més dispars. L'historiador britànic James Edmonds va defensar que les pèrdues alemanyes van ser de 680.000 homes, mentre que d'acord a un informe del Ministeri de Guerra britànic només serien 180.000. Avui en dia ambdues estimacions estan desacreditades i tendeixen a acceptar-se xifres d'entre 465.000 i 600.000 alemanys caiguts. En la seva biografia del general Rawlinson, Frederick Maurice es va basar en documents del Reichsarchiv per xifrar en 164.055 el nombre d'alemanys que van resultar morts o desapareguts. El nombre mitjà de baixes per divisió (cada una de les quals formada per 10.000 soldats) al sector britànic fou de 8.026. La mitjana de baixes per dia de l'Imperi Britànic durant la batalla del Somme va ser de 2.943 homes, major que la de la batalla de Passchendaele, però no tan gran com la de la batalla d'Arras (4.076 baixes per dia) o en l'Ofensiva dels Cent Dies de 1918 (3.685 per dia). El Royal Flying Corps va perdre 782 avions i 576 pilots durant la batalla. Bibliografia [modifica] - Stevenson, D. 1914-1918. The History of the First World War (Penguin, 2004). - Robertshaw, A. Somme 1 July 1917. Tragedy and triumph (Osprey, 2006). - Middlebrook, M. The First Day on the Somme (Penguin, 1971). - MacDonald, L. Somme 1916 (Penguin, 1983). - Liddle, P. The 1916 Battle of the Somme, (Pen & Sword, 1992). - Sheffield, G. The Somme (Cassell, 2003). - Keegan, J. The Face of Battle: A Study of Agincourt, Waterloo and the Somme (Penguin, 1976). Enllaços externs [modifica] |A Batalla del Sommehi ha contingut multimèdia relatiu a:| - The British Army in the Great War: The Battles of the Somme, 1916. (anglès) - New Zealand and the Battle of the Somme. (anglès) - Images en Somme. (francès) - La batalla del Somme a FirstWorldWar.com. (anglès) Coord.:


text: La Lliga Nacional de Myanmar és la màxima competició futbolística de Myanmar. La primera edició començarà el gener del 2010, i substitueix la lliga Premier de Myanmar.[1] El 16 de maig de 2009 es disputà una primera competició que durà dos mesos i s'anomenà Copa de la Lliga Nacional de Myanmar, com a preparació per la nova lliga.[2] El primer campió fou el Yadanabon FC que derrotà el Yangon United FC a la final, esdevenint el primer campió de la nova lliga. La competició la disputen 8 clubs,[1] amb la intenció d'ampliar-se a 12 el 2011.[3] Clubs participants [modifica] Enllaços externs [modifica]


text: L’Associació de Idees compareix a la crida radiogràfica. Hem vingut a fer-nos la radiografia. Abans de treure’ns la roba volem avisar que també som creatius, ves que no faci reacció a algo. Hem passat la varicela de grans i fumem dos paquets diaris (tres si sortim), no fem exercici –físic, s’entén- i prenem massa cafè. Bebem cada dia. Massa, també. Hem vingut a fer-nos la radiografia perquè ens fa molta gràcia veure-us “recollir dades”. Ens posa calents; és com veure la filipina traient la pols enfilada a l’escala, què vols. Quan recolliu dades ensenyeu el cul. Sobretot quan excuseu la vostra xafarderia xenòfoba dient que després compartireu les dades amb les persones « que en formin part ». I no us quedeu aquí, després us agafa aquesta cosa tan magnànima vostra de donar mirallets als indis després de viviseccionar-los i dieu que, a qui s’ho mereixi, li donareu un « espai virtual ». Ens sobra espai, gràcies. I dades i obra i xarxa i projectes interdisciplinaris i reconeixement i canals de difusió... però el que més ens sobra és “tasca creativa”. Gràcies de totes maneres pel mirall. Ens el fotarem al cul per veure’ns-el; sempre és més divertit que veure el vostre.


text: Santa Perpètua recupera la pagesia i la ramaderia en una nova edició de Mostra Mogoda Data de publicació: 15.05.13 14:28 La Regidoria de Promoció Local de l'Ajuntament de Santa Perpètua organitza el 18 i 19 de maig la sisena edició de Mostra Mogoda. Aquest certamen, de caràcter biennal, està dedicat a la pagesia, la tradició i la gastronomia. El barri de Mogoda i els voltants del Castell seran el punt neuràlgic d'aquesta fira, que es va celebrar per primera vegada l'any 2003 amb l'objectiu de donar a conèixer i difondre la tradició agrícola i ramadera de la Santa Perpètua preindustrial.


text: Assisteix al segon concert de Sopa de Cabra al Sant Jordi L'expresident de la Generalitat Jordi Pujol ha parafrasejat aquest dissabte a Igualada la cançó 'Jennifer' del grup català els Catarres per defensar la integració i ha dit que el país 'ha de ser capaç de fer que tota la gent que viu a Catalunya es pugui sentir catalana'. L'expresident ha participat en l'acte oficial que Igualada ha celebrat en motiu de la Diada Nacional de Catalunya on ha dit que el país es troba en una situació 'crítica' en les seves relacions amb l'Estat i que 'si no reaccionem com a país' podem entrar en la 'residualització'. Pujol ha pronunciat aquest dissabte a Igualada la conferència 'Residuals o independents? Quan es trenquen els ponts' dins dels actes que ha organitzat el consistori en motiu de la Diada Nacional de Catalunya. En el seu discurs, Pujol ha fet referència a la cançó 'Jennifer' dels Catarres per defensar la integració a Catalunya i ha afirmat que a "la Catalunya que volem no és una Catalunya d'amors prohibits", ja que "hem d'aconseguir i procurar que tothom s'hi pugui sentir com a casa" i també que "assumeixin la llengua com a seva". Referint-se a la cançó, Pujol ha dit que "necessitem Catarres que es casin amb Jennifers", ja que aquestes "són una part del futur del país". L'expresident de la Generalitat ha afegit que som un país "petit" i que "hem de tenir un país pels 6 milions de ciutadans de Catalunya vinguin d'on vinguin". Pujol ha dit que actualment tenim un "repte important" perquè Catalunya "ha rebut molta immigració diversa en molt poc temps".


text: El bosc pirinenc, que abasta més del 50% del massís, està molt unit a la història de la societat rural pirinenca de manera que hi ha molts reptes socials i econòmics que es troben directament relacionats amb l'evolució dels entorns naturals i dels factors que els condicionen. El canvi climàtic pot, per tant, modificar de manera important l'evolució d'aquests entorns i, en concret, els ecosistemes forestals. Ara bé, aquests boscos de muntanya tenen un important paper per a la protecció dels béns i de les persones (carreteres, habitatges, infraestructures industrials i turístiques, etc.) Que es poden veure amenaçats pels riscos que, al seu torn, estan en plena evolució. Els episodis torrencials i els fenòmens climàtics extrems més freqüents són esdeveniments on les incidències geològiques condueixen a l'augment dels riscos naturals. Les crescudes/inundacions, moviments/desplaçaments de terra, els despreniments de roques i les allaus constitueixen els principals riscos que afecten tota la cadena. A causa de l'important paper dels boscos a l'hora d'atenuar aquests riscos naturals, les accions realitzades en el marc del projecte sobre els temes "Boscos" i "Riscos naturals" es tractaran a part. Els treballs realitzats en el marc de l'acció "Boscos" serviran sobretot per elaborar un informe sobre l'estat, tant des del punt de vista històric com dels reglaments, dels boscos de protecció i contribuir a facilitar la classificació espaial del paper de protecció dels boscos de muntanya dels Pirineus. L'acció proposa després treballar en concret sobre la influència del canvi climàtic al bosc i de protecció a la muntanya i sobre les incidències que tindrà sobre els ecosistemes forestals, posant l'accent en el seguiment dels indicadors d'impacte del canvi climàtic. Per a això, l'acció preveu: - Aplicar en les "zones de referència" distribuïdes pels Pirineus (escala de la conca fluvial) una metodologia cartogràfica franco-espanyola que serveixi per caracteritzar els riscos, els punts forts i el paper de protecció dels boscos. - Seleccionar uns "llocs d'intervenció" en què s'analitzaran i provaran les diferents tècniques d'intervenció contra els riscos naturals. - Seleccionar parcel·les permanents de seguiment (en les nostres zones i fora d'elles), realitzar un protocol comú de seguiment dels indicadors i procedir a les primeres mostres i mesuraments dels indicadors. Aquest informe inicial servirà com a referència per al seguiment futur dels canvis observats. - Proposar mesures d'adaptació diferenciades segons els contextos. Amb aquest treball es podran definir uns criteris i recomanacions per a una gestió adaptada dels boscos de muntanya en funció dels diferents contextos (geogràfics, socioeconòmics, ecològics i forestals) i tenint en compte el factor "canvi climàtic". El treball realitzat es concreta en: - Un informe tècnic destinat als gestors (que inclourà la metodologia utilitzada, els resultats, l'avaluació del nivell de protecció dels boscos de muntanya i orientacions de gestió), - Un informe tècnic destinat l'OPCC i als seus socis (amb la metodologia, els resultats i els elements de conclusió sobre els indicadors i el seu seguiment). Objectius de l'acció L'objectiu consisteix a aportar informació sobre la manera com el bosc de muntanya dels Pirineus evolucionarà enfront del canvi climàtic i sobre la manera com aquesta evolució influirà en el seu paper de protecció. El treball realitzat servirà sobretot per proposar mesures d'adaptació (com, per exemple, orientació per a la gestió silvícola) que es puguin aplicar a les estratègies globals d'adaptació al canvi climàtic. Resultats esperats - Realització d'un informe sobre l'evolució històrica dels boscos de muntanya pirinencs i sobre les normes i reglaments relatius als tipus de boscos de protecció. - Identificació sintètica dels riscos naturals que existeixen a les zones de muntanya i harmonització del vocabulari que utilitzen els diferents actors francesos i espanyols. - Intercanvis tècnics i determinació d'una metodologia cartogràfica comuna per aplicar a les zones de referència (7 o 8 zones al nivell de la conca fluvial, repartides per tot el massís pirinenc). - Cartografia compartida a escala 1/50 000 (fins i tot 1/30 000) de les zones de referència. - Sensibilització dels actors locals i dels responsables de la protecció de les poblacions forestals. - Proposta d'una xarxa de parcel·les permanents de seguiment dels efectes produïts pel canvi climàtic. - Definició d'una metodologia compartida i realització de diagnòstics geomorfològics, bioclimàtics, forestals, ecològics i socioeconòmics a diferents escales (algunes variables poden fer referència tant a les zones de referència com als llocs d'intervenció però també a algunes parcel·les de seguiments, dins i fora dels llocs d'intervenció (fins i tot fora de les zones de referència). - Proposta de tècniques d'intervenció forestal contra els riscos naturals. - Realització d'un protocol comú de seguiment dels indicadors i identificació dels indicadors del canvi climàtic. - Definició de criteris per a la gestió dels boscos de muntanya que tenen en compte el factor "canvi climàtic". - Formulació d'orientacions de gestió forestal en funció de diferents contextos i del factor "canvi climàtic". - Adaptació i posada en comú de mètodes per al diagnòstic bioclimàtic. - Informes tècnics. Principals etapes 1. Recordatori històric, normatiu i reglamentari sobre els tipus de boscos de protecció. 2. Criteris de consideració dels riscos naturals vinculats als boscos de muntanya. 3. Posada en marxa d'una metodologia cartogràfica transfronterera tipus "riscos/punts forts" i cartografia a escala 1/50 000 (fins i tot 1/30 000) de les zones de referència. 4. Selecció dels "llocs d'intervenció" en les zones de referència. 5. Concertació i selecció de les parcel·les permanents de seguiment. 6. Paràmetres i diagnòstics. 7. Anàlisi i posada en marxa de tècniques d'intervenció contra riscos naturals: el bosc com a punt fort (tempestes, incendis, patologies forestals, fauna) i com a factor d'influència sobre el risc (riscos torrencials, allau, esllavissades de terra, despreniment de roques). 8. Posada en marxa operativa d'eines i mètodes de seguiment dels indicadors del canvi climàtic (protocol comú de seguiment en les parcel·les). 9. Inventari de l'estat inicial de les parcel·les de seguiment (mesuraments, informació). 10. Intercanvi, definició de criteris per a la gestió dels boscos de muntanya. 11. Formulació d'orientacions de gestió en funció dels contextos. 12. Adaptació dels mètodes per al diagnòstic bioclimàtic. 13. Realització d'informes tècnics. Indicadors del canvi climàtic (en el marc de l'OPCC) |Indicateur pressenti pour suivre le CC|| Action pour la mise en œuvre |Détection de pathologies ou de faiblesses|| Les placettes de suivi ayant été sélectionnées et leurs principales variables diagnostiquées (action 3) l'action propose de réaliser un protocole commun transfrontalier de suivi des indicateurs ci-contre (méthodes, outils, cout, proposition d'autres indicateurs complémentaires, etc.). Une fois ce protocole commun de suivi défini, les partenaires proposent de réaliser sur les placettes un inventaire écologique fin (notamment relèves phyto-sociologiques, caractérisation d'habitats naturels (voire d'espèces, autres taxons), état de santé) en se basant au besoin sur des compétences externes "naturalistes" et/ou d'autres compétences scientifiques et de procéder aux 1ers relevés et mesures des indicateurs proposés. Cet état initial servira ainsi de référence a partir de laquelle les changements seront suivis par la suite. |Détection de changements dans la distribution| |Évolution altitudinale et phénologique de la forêt (Hêtre, Pin à crochet du Pin sylvestre)| |Évolution des aléas et de leurs conséquences avec les techniques d'amélioration des fonctions de protection des forêts| |Évolution de l’incidence des feux de forets| Socis Per aquesta acció, el GEIE i els seus socis: Oficina Nacional de Boscos, Centre Nacional de la Propietat Forestal - delegacions Llenguadoc-Rosselló, Migdia-Pirineus i Institut per al Desenvolupament Forestal, Centre Tecnològic Forestal de Catalunya i SODEMASA que garanteixen la bona execució de l'acció. Contacta - GEIE FORESPIR Sébastien CHAUVIN : Aquesta adreça electrònica s'està protegint contra robots de correu brossa. Necessiteu que el JavaScript estigui habilitat per a mostrar-la


text: VORAMAR. Un projecte educatiu de futur El Projecte Educatiu de VORAMAR, es desenvolupa en les següents etapes: -Segon Cicle d’Educació Infantil: P3, P4 i P5. -Educació Primària: Sis cursos, de primer a sisè. -Educació Secundària Obligatòria (ESO): Quatre cursos, de primer a quart. L’alumne de VORAMAR té desenvolupats tant uns coneixements, com unes habilitats de caràcter social, com unes actituds de comportament, entenent que una persona ha de mantenir un equilibri entre aquests tres aspectes per integrar-se a qualsevol entorn en que es mourà quan sigui adult. El model educatiu de VORAMAR s’orienta a la formació dels alumnes en tres vessants: -El desenvolupament d’actituds i valors personals que es consideren essencials en la formació i la consolidació de la pròpia personalitat i que han de ser desenvolupats en les primeres etapes de la vida d’una persona. -El desenvolupament d’habilitats personals de comunicació i relació que contribueixen a formar persones capaces d’integrar-se en entorns socials actuals i futurs. -El desenvolupament de coneixements adequats sòlids per tal de contribuir a que els alumnes de VORAMAR tinguin desenvolupada la capacitat d’aprenentatge futur. El projecte educatiu de VORAMAR es desenvolupa a través de: -Continguts i metodologia en cada àmbit de coneixement i etapa -Desenvolupant tècniques d’aprenentatge intel•lectual que a la vegada afavoreixen el desenvolupament d’habilitats i d’actituds. -La utilització de recursos pedagògics innovadors en cada àmbit de coneixement i etapa i l’ús de les tecnologies de la informació i la comunicació -El desenvolupament d’activitats orientades al desenvolupament d’actituds i valors personals El nostre projecte educatiu es sustenta en el caràcter propi de VORAMAR. Tanmateix VORAMAR treballa per impulsar unes prioritats educatives que afavoreixen la integració dels nostres alumnes a l’entorn i en concret per: -A que tots els alumnes puguin aprendre al màxim de les seves capacitats i interessos. -Formar i educar alumnes lliures emocionalment i amb relacions socials positives. -Fomentar en el seus alumnes el compromís i la participació en el barri del Poblenou com a societat més propera. -A introduir de forma progressiva i des de l’educació infantil l’aprenentatge de les llengües estrangeres en altres àrees curriculars. -Promoure en els seus alumnes l’ús de les noves tecnologies, amb capacitat crítica, responsable i innovadora. -Una formació en l’àmbit artístic i esportiu com a eines de desenvolupament personal dels/les alumnes. La Llei d'Educació de Catalunya i el Decret d'autonomia de centres estableixen la necessitat de manifestació d'un compromís entre l'escola i la família en relació a l'educació i formació de l'alumnat. Atenent al marc establert, en aquest apartat hi ha disponible el contingut de la Carta de compromís educatiu de Voramar.


text: Les obres de millora han elevat el nivell de la vorera per damunt de l’entrada de força edificis Davant d’una casa l’Ajuntament hi ha posat totxanes perquè no hi entri l’aigua Maria Favà (Avui) Les esperades obres del carrer Balmes per eixamplar les voreres són un nyap. És el que lamenten els veïns del carrer un cop acabat el tram ja eixamplat d’Aragó a Mallorca, pel cantó Llobregat. En lloc de treure el paviment antic i substituir-lo pel nou, els paletes han tirat pel dret i han col·locat els panots nous sobre els vells. El resultat és que la voravia ha quedat més alta que algunes de les entrades dels edificis. El tram que ha quedat pitjor és entre València i Mallorca. A l’edifici que fa cantonada amb aquest últim carrer han hagut de col·locar-hi una torre de totxanes per evitar que entri l’aigua dins del vestíbul. A la casa que ve a continuació, una gran obertura de la planta baixa ha quedat uns vint centímetres per sota del nivell actual del carrer. Marxapeus afegits A la majoria dels edificis d’aquest tram s’han hagut de col·locar peces de marbre noves al marxapeu de les portes d’entrada de les cases, per aconseguir que quedin, com a mínim, al mateix nivell del carrer. L’empresa municipal Proeixample, que és la que dirigeix les obres, assegura que l’anomalia de la diferència d’alçades ja s’ha solucionat col·locant marbres nous. Expliquen que l’errada va passar perquè és un carrer en què els portals tenen alçades diferents i que les voreres noves s’havien d’unificar i fer-les inclinades cap a la calçada perquè puguin desaiguar. Les voreres del carrer Balmes, en el tram que va de la Diagonal al carrer Aragó, s’amplien fins als 4,6 metres, el doble del que feien. Les obres van començar a l’abril, està previst que s’acabin al desembre i tenen un pressupost de 3,8 milions d’euros. Durant el mes d’agost s’asfaltarà la calçada. Per poder eixamplar les voreres, s’eliminarà un carril de circulació. En quedaran quatre: un de reservat per al bus i els taxis, i tres per als vehicles privats. Ara la secció de la calçada té 15 metres i passarà a tenir-ne 10,80, com la majoria dels carrers de l’Eixample. També s’eixamplaran les cantonades per als vianants fins a 5,60 metres. El carrer Balmes erà una de les vies emblemàtiques de la ciutat, però amb els anys s’ha convertit en una via ràpida exclusiva per al trànsit, i és, comercialment, molt poc atractiu. Té les voravies estretes i, a més, estan molt malmeses perquè feia uns deu anys que no s’hi havia fet cap intervenció. Amb l’ampliació es podran posar marquesines a les parades d’autobusos, que ara només tenen un pal de senyals. També està previst plantar-hi arbres.


text: Verticalitat Dissabte es va posar a la venda l’iPad als Estats Units. Aquí, si tot va bé, arribarà cap a final de mes, i serà qüestió de trencar la guardiola. Els afortunats analistes que n’han pogut remenar un durant les darreres setmanes diuen que és un aparell fora de sèrie, que farà repensar la nostra relació amb la informàtica. I això que quan Mr. Jobs el va presentar, farà un parell de mesos, va ser durament criticat –sense haver-lo tingut encara ningú a les mans. És el que passa amb els innovadors, sempre incompresos i envejats. S’ha parlat molt de les seves característiques, i també de les mancances que diuen que té. Però hi ha un aspecte de l’invent que em sembla extraordinàriament rellevant, i que encara no ha estat assenyalat amb la intensitat que mereixeria. La verticalitat. L’iPad –i els aparells que li seguiran l’estela– recupera (i potencia) la verticalitat. Per fi podrem navegar per la web d’un diari seguint la mateixa estructura que tenen els de paper. Un dels grans enigmes de la història de la tecnologia del segle XX és per quins set sous les pantalles dels monitors dels primitius ordinadors les van disse-nyar apaïsades en lloc de posar-les verticals, quan –des del temps dels romans, pel cap baix– la caixa de text sempre ha estat més alta que no pas ampla. Si va ser per influència dels televisors, ja em perdonaran, perquè aquelles vetustes màquines només mostraven text, i encara amb prou feines. Aquest pecat original ha començat a ser redimit. Llegirem els textos en vertical i, quan vulguem jugar o veure una pel·lícula, girarem l’aparell noranta graus i tothom content. Qui diu que la humanitat no avança cap a una nova edat d’or?


text: Cliqueu aquí - KSO 2009 Cronologia dels esdeveniments i activitats. A mesura que els comitès d'Kadena Olimpíades Especials comencen a fer fora rodar la pilota, no dubteu a aprofitar aquesta oportunitat per veure el que hem planejat per als mesos previs a la d'aquest any del dia del joc: 14 novembre 2009.


text: Más abajo os dejamos el manifiesto que se leyó al final de la manifestación “Trans-tornem a/el carrer. Dinamitando el binomio para gozar alternativas”: Foto: Bárbara Boyero “Aquest any, més que mai, ens hem proposat tornar al carrer, transtornar el carrer. Avui, juntes, parlem les que habitualment som invisibilitzades: les persones trans, intersex, les migrants, les treballadores sexuals, les bolleres, els mariques, etc. Aquí estem per mostrar que existim, pensem, sentim, i que día a día deconstruïm el sistema de gènere i capitalista. Avui, juntes, volem fer una apologia de les alternatives que nosaltres mateixes creem i vivim, de les alternatives que al destruir el que ens oprimeix, ens fan gaudir. No esperem res d’aquest estat de dret i d’aquest sistema economic controlat per una élit per a satisfer les seves pròpies ambicions, un sistema que maquilla les injustícies i opressions per garantir la seva supervivència a costa nostra. Hem estat les oblidades de l’estat del benestar i som la primera línia de foc en un moment de retallades com l’actual. L’expoli de drets que estem patint es fa visible avui perquè ha caigut la cortina que l’ocultava, però no és nou. Per això sabem que el nostre futur està entre nosaltres, en les nostres xarxes de solidaritat i de lluita. Creem xarxes de suport, de recolzament, d’autodefensa, grups d’autogestió de la salut, cooperatives, xarxes d’intercanvi de coneixement. Fugim dels cercles acadèmics i científics que ens tracten com a objectes passius, perquè no confiem en un sistema públic de salut que està al servei de la indústria farmacèutica i del manteniment de l’estatus quo capitalista i heteropatriarcal, que concep la heterosexualitat com la “relació sexual normal” i la penetració vaginal amb finalitat reproductiva com a “pràctica primordial”. Un sistema que durant anys, ens ha expoliat la nostra capacitat de decidir sobre els nostres cosos i la nostra sexualitat, i de desenvolupar-nos lliurement amb la nostra identitat, o identitats, obligant-nos a existir només sota les categoríes home o dona, lineals, normativitzades, opresives. Un sistema on els autoanomenats experts parlen en un llenguatge que ni entenem ni compartim i decideixen per nosaltres sobre: cirurgía, hormonació, tractaments, avortament, mort, què és enfermetat i què es medicina, com ha de ser la sexualitat, com hem de ser nosaltres per tenir dret a existir. Volem llegir els nostres cossos amb la nostra pròpia mirada, tenir-ne cura d’acord amb la nostra manera de viure, crear i gaudir amb ells les nostres utopies. Perquè els cossos trans i intersex exsistim, som carn i som plaer, i mai més han de significar patiment. Però som conscients del moment en el que vivim; del procés de privatització de totes les formes de sosteniment de la vida; de les institucions que ens assetgen. Per això exigim la despatologització de la transsexualitat, i de la intersexualitat, i n’exigim també una cobertura sanitària totalment pública i accessible per a totxs; i volem dir totxs, també les persones migrades, les psiquiatritzades, les diverses en tots els seus aspectes. Perquè ser trans és un procés de la vida, i com a tal ha de ser cuidat, cobert i respectat com tants d’altres, preservant per sobre de tot, l’autonomia de decisió de les persones trans i intersex. I exigim la despatologització en tots els àmbits de la vida, en totes les cares de l’estigma; a l’educació, a les feines, al carrer, als moviments socials, als espais suposadament alliberats... volem que el combat contra l’estigma sigui una prioritat a totes les lluites. Per això creem xarxes, aliances, conspiracions. Coneixent-nos i compartint, des del reconeixement mutu i la ruptura de l’aïllament i l’individualisme, ens sentim orgulloses de la nostra diversitat, física, funcional, de desig. No estem disposades a valorar-nos i relacionar-nos en funció dels cànons de classe i bellesa euro-céntrics, racialitzats i racistes. No volem aquest model de família heredat de l’esglèsia catòlica i del mercat, que ens exclou i limita. Estem fartes que es confongui la nostra diversitat: cossos trans, intersex, diversos funcionals... amb un transtorn psiquiàtric que ens estigmatitza i ens assocïa amb l’engany, la humiliació i la vergonya. Els nostres cossos no són el problema, el problema és la transfòbia i el paternalisme. Reinventem el desig, la pornografia, els codis de seducció, defugim de la feminitat i masculinitat perfecta i decent. No estem disposades a tolerar normatives i restriccions que ens diguin com podem vestir i com no, quines parts del cos podem ensenyar, quina actitud hem de tenir a l’espai públic, etc. Un espai públic que la classe política i empresarial ha privatitzat, que han convertit en marca: A Barcelona, la millor botiga del món, l’aparador el fan ells. Per això van crear la ordenança del civisme i l’enduriran per a fer-nos més i més invisibles, a nosaltres: les trans, les treballadores sexuals, les pobres, les inconveninents... Des de la doble moral es castiga la pobresa amb més pobresa, perquè on realment ens volen és a casa, com a mares i esposes i si no complim aquest patrò, ens exterminen. A l’Estat li convé treure profit de la economia generada pel nostre treball sexual, si cal a cop de multa i de porra. No interessem nosaltres, ni els nostres riscos i drets laborals. Reinvindiquem el dret a exercir el treball sexual al carrer, i a fer-ho de manera autònoma. El cos és nostre, el carrer de totes; no estem disposades a negociar com vivim; no demanem permís. Nosaltres, vosaltres; som trans, transgèneres, transexuals, travestis, travolas, éssers en permanent trànsit... Persones intersex, hermafrodites orgulloses, putes, chaperos, promiscues, fetichistes, psiquiatrizades, bolleras, marimachos, marikas, camioneres, nenazas, stone butches, high femmes, leathers, precaries, migrants, racializades, explotadxs, negrxs, mulatxs, llatinxs, gordxs desitjades i visibles, presxs, dones de la llar, persones a l’atur, homes i dones que no som “com cal”...Ells ens consideren lxs descarriadxs del gènere i la sexualitat. Però nosaltres diem que som vides i cossos habitables i felliços, desitjants i desitjables. Volem identificar les opressions que ens atravessen, i també reconeixer els nostres privilegis, perquè entenem que el joc entre les identitats i la posició social és complexe. Per això sortim al carrer, posem el cos que fa fàstic al poder en el centre, perque cap cos ni cap vida ha de fer fàstic. El carrer és nostre, és vostre, recuperem-ho juntes, lluitem juntes per un plaer que dinamita les certeses sobre els sexes, sobre l’heterosexualidat, sobre els rols de gènere. Si ho fem juntes serem irreductibles. Recordem: si nosaltres no obeïm, ells no manen. Hem perdut la por i per això us covidem a conspirar.” Barcelona, 27 de octubre de 2012 Assemblea Octubre Trans Bcn 2012


text: Aquest procés creatiu, utilitzant la ceràmica com mitjà d'expressió plàstica, no és únic, ni potser sigui el millor, però és en el qual em trobo còmode i em permet executar qualsevol tipus de projecte. Una altra de les raons que em van animar a dissenyar aquesta pàgina, és la de divulgar les tècniques de treball i decoració ceràmica, processos de cocció de les diferents pastes ceràmiques, amb la finalitat de que, donant a conèixer tots aquests extrems al gran públic, es valori més i millor la nostra obra. Altra raó és exposar algunes de les meves obres, tant d'aquarel·la com de ceràmica. Entre els diferents apartats, podreu trobar informació de tipus tècnic sobre tipus d'argila, tècniques de decoració ceràmica, tècnica del Rakú, els engobes, algunes formules elementals per a elaborar cubrients, o vernissos ceràmics, tant per a engobes com per a la decoració amb la tècnica del Rakú; tipus de forns i usos, vocabulari bàsic sobre ceràmica, (Glossari). Alguna de les obres que mostro són petits murals ceràmics de variades dimensions, altres simples plaques ceràmiques amb distints motius. L'avantatge d'aquests murals, és que estan dissenyats per a subjectar-se a la paret sense necessitat d'argamassa.


text: Donada l’època de l’any en la que ens trobem, un escrit típic d’aquestes dates però sense ganes de ser presumptuós, seria un resum anual d’aquells fets que he viscut política i socialment parlant. Espero que no em quedi massa llarg.... Després d’un primer trimestre sense massa emocions fortes (bé, excepte un canvi de feina que això sempre crea una mica de neguit inicial) vaig entrar de ple (i gairebé sense voler-ho) en la campanya electoral de les eleccions municipals a Tavèrnoles. Van ser dos mesos intensos fent constants reunions per elaborar un programa electoral realista: crec que era molt important poder aportar propostes il·lusionadores, però sobretot propostes que fossin executables durant la legislatura, sense vendre fum ni fer volar coloms. Preparar la xerrada-miting davant el veïnat: què volíem dir i com ho dèiem, i sobretot com vèncer el respecte a parlar en públic. Un fòrum de pobles que treia fum, un ambient interessadament agitat, pancartes que desapareixen (una altra vegada), onze hores de guàrdia pretoriana al peu d’urnes, un recompte de vots lent i ajustat, i un vespre de pluja. S’havia arribat a la data de caducitat, el 27 de maig; el grup de CiU no vam obtenir els resultats esperats i per tant caldrà aprendre dels errors comesos de cara al futur. El mes de juny, sense cap mena de dubte, va ser el període on es va haver de suportar una pressió més forta: ERC tenia totes les cartes guanyadores, i a fe de Déu que les va saber jugar magistralment. Reunions i trucades a corre-cuita, propostes i contrapropostes, massa pocs dies i massa gent a parlar-ne per arribar-hi a temps. I així va ser, fins a finals de juny no es va poder tancar el pacte que més convenia per Tavèrnoles. Certament un mes molt complicat i amb decisions difícils de prendre. Per sort el juliol començava diferent, CiU i PSC havien arribat a un acord per formar equip de govern dintre del Consell Comarcal d’Osona i jo era designat com a membre del grup comarcal de CiU. Al mateix temps l’alcalde de Tavèrnoles formava part del grup comarcal d’ERC, i per tant el poble de Tavèrnoles, amb poc més 300 habitants, tenia dos representants al Consell Comarcal d’Osona. Mentrestant a l’ajuntament va començar la feina de reprendre els projectes començats a l’anterior legislatura i de proposar-ne de nous. Un període inicial d’aclimatació a un lloc nou i a una manera de treballar diferent que cal sustentar sobre tres potes: la confiança, el respecte i el diàleg; això sí, sense oblidar-se del sentit comú, el realisme i una visió de futur pel municipi. A mitjans de novembre veu la llum pública la iniciativa Blocaires.Osona amb ganes de cohesionar la comunitat de blocaires de la comarca d’Osona que parlen de política. A més aquesta iniciativa serveix per adonar-nos que per damunt de colors polítics hi ha sempre les persones i els seus pensaments individuals. El darrer mes de l’any he estat escollit president del Consorci d’Osona per a la gestió de la televisió digital local pública canal múltiple de Vic. Un projecte ambiciós i complicat, però que continua vigent a dia d’avui malgrat algunes notícies alarmistes que es van publicar en el seu moment. Un breu resum fet a partir de les petites anotacions personals del meu bloc. Un bloc en forma de finestra cap a l’exterior, obert a rebre opinions i comentaris, amb ganes de generar participació i actiu malgrat crítiques i suggeriments per deixar-lo adormit. Al cap i a la fi només són les meves reflexions, oi?


text: Elisabet de Baviera (reina de Prússia) Elisabet de Baviera, reina de Prússia (13 de novembre de 1801, Munic - 14 de desembre de 1873, Dresden) fou Princesa de Baviera que pel seu matrimoni amb el rei Frederic Guillem IV de Prússia esdevingué reina de Prússia. Fou filla del rei Maximilià I Josep de Baviera i de la princesa Carolina de Baden. La princesa cresqué a l'ambient cortesà de Munic i romangué molt unida a les seves germanes, unió que duraria al llarg de tota la seva vida i principalment amb l'arxiduquessa Sofia de Baviera i les reines Maria de Baviera i Amàlia de Baviera. Casada l'any 1823 amb el príncep hereu i després rei Frederic Guillem IV de Prússia, fill del rei Frederic Guillem III de Prússia i de la princesa Lluïsa de Mecklenburg-Strelitz, la parella no tingué fills. Políticament molt activa, no deixà de maldà tant sobre el seu marit com sobre els polítics prussians per tal que es mantingué la unió austroprussiana. La reina, però, també exercí d'esposa servicial i durant la llarga malaltia del seu espòs no deixà d'estar al seu costat exercint d'infermera. En quedar viuda, l'any 1861, romangué a Potsdam al castell de Sanssouci i al palau berlinès de Charlottenburg. També intensificà les seves visites a Viena i a Dresden. Fou enterrada al costat del seu espòs a Potsdam. |A Elisabet de Baviera (reina de Prússia)hi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: Data de publicació: 19.06.12 10:37 El Centre Cívic El Vapor acull aquesta setmana una exposició sobre el mosquit tigre, cedida per l'Àrea de Salut Pública de la Diputació de Barcelona. La mostra està formada per panells informatius sobre com prevenir la cria del insecte i la seva posterior expansió pel municipi aixi consells per evitar picades i remeis pràctics. L'exposició es podrà veure fins el 22 de juny a El Vapor. La propera setmana, del 25 al 29, es traslladarà al Centre Cívic de Can Taió. La Regidoria de Salut Pública explica que ''ens volem avançar a la plaga que ens afecta any rere any, des de que es va detectar a l'estiu 2004, de aedes albopictus, el mosquit tigre, que ja no és tant agressiu com ho era en un principi però, malgrat tot, és una plaga amb la qual hem de conviure''. L'objectiu de la campanya és millorar la informació als ciutadans i també la dels infants en els entorns escolars. La prevenció s'ha demostrat com l'eina més eficient per a combatre la proliferació d'aquest mosquit tant molest. Enguany la campanya de prevenció s'ha adreçat a les escoles, a nens de 4t de Primària, amb un conte explicatiu i molt gràfic titulat La piques ha arribat a la nostra ciutat. A nivell municipal, es fan tractaments als embornals amb biocides i es cuiden les fonts fent buidatge dels entorns a on hi hagi acumulació d’aigua estancada, per evitar que el mosquit tigre pugui deixar els ous. El període d’activitat a Catalunya comprèn aproximadament des del mes de maig fins al mes de novembre. La regidoria recorda que 'és vital fer prevenció coordinada entre l’Administració i la ciutadania, essent aquest última una part imprescindible en la solució del problema, ja que molts punts de cria es troben a propietats privades'.