text: Croàcia (en croat: Hrvatska), oficialment República de Croàcia (Republika Hrvatska) és un Estat de l'Europa mediterrània situada a la zona de transició entre l'Europa Central i els Balcans. Limita al nord amb Eslovènia i Hongria, al nord-est amb Sèrbia i al sud-est amb Montenegro i Bòsnia i Hercegovina, i al sud i a l'oest amb la mar Adriàtica. La regió meridional de Dubrovnik queda separada de la resta del país per la sortida de Bòsnia i Hercegovina al mar per mitjà del port de Neum. La capital és Zagreb, amb prop de 700.000 habitants, i les ciutats principals són Split, Rijeka i Osijek, amb més de cent mil. L'1 de juliol de 2013 esdevingué el 28è estat de la Unió Europea, després d'haver format part, durant dècades, de Iugoslàvia. 9 any després, l'1 de gener de 2023, va entrar a formar part de l'eurozona, adoptant l'euro com a moneda pròpia. Etimologia El nom de Croàcia deriva del llatí medieval , en si mateix una derivació de l'eslau nord-occidental *Xərwate, per metàtesi líquida del període eslau comú *Xorvat, de la proposta protoeslava *Xъrvátъ que possiblement prové de la forma de escita del com a tauletes alternes Θburóος L'origen és incert, però el més probable és del proto-Ossetià / Alanià *xurvæt- o *xurvāt-, en el sentit de 'el qui guarda' ('guardià', 'protector'). El registre conservat més antic de l'etnònim croata *xъrvatъ és de la tija variable, testificat en la tauleta Baška en estil zvъnъmirъ kralъ xrъvatъskъ ("Zvonimir, rei croat"), encara que es va confirmar arqueològicament que l'etnònim Croatorum s'esmenta en una inscripció d'església trobada en Bijaći a principis del segle. La inscripció de pedra previsiblement més antiga és la inscripció Branimir del que es troba prop de Benkovac, on Duke Branimir es titula Dux Cruatorvm, probablement datada entre 879 i 892, durant el seu govern. El terme llatí Chroatorum s'atribueix a una carta del duc Trpimir I de Croàcia, datada a 852 en una còpia de 1568 d'un original perdut, però no és segur si l'original era realment més antic que la inscripció Branimir. Història Història antiga Croàcia està habitada des de la prehistòria, ja que s'hi han trobat fòssils de l'Home de Neandertal. Les principals restes corresponen a la Cultura de Hallstatt. Els primers pobladors amb cultura pròpia són els il·liris, que van conviure amb diverses branques celtes a partir del . Els croats que donarien nom al país van arribar al , enmig d'onades de cristianització de la zona. El 925 van aconseguir el nomenament oficial de regne independent, sota el comandament de Tomislav de Croàcia. Unions amb Hongria i l'Imperi Amb l'extinció d'aquesta dinastia, Croàcia va passar a formar una unió amb Hongria durant el feudalisme, fins que amb els atacs de l'Imperi Otomà els croats perderen molt territori i amb la caiguda de Knin el 1522 i la derrota hongaresa en la Batalla de Mohács de 1526, els nobles croats la van posar sota el poder de la Dinastia dels Habsburg. El 1868 va recuperar l'autonomia. Primera Iugoslàvia (1918-1941) Croàcia va formar part a la tardor de 1918 de l'estat dels Eslovens, Croats i Serbis, que tenia la capital a Zagreb, i que posteriorment es va fusionar amb el Regne de Sèrbia per crear el Regne dels Serbis, Croats i Eslovens, des de 1929 anomenat Regne de Iugoslàvia. Aquest estat balcànic que va existir des de l'1 de desembre de 1918 fins al 2 de desembre de 1945, comprenia l'àrea dels actuals estats de Bòsnia i Hercegovina, Sèrbia i Montenegro, Macedònia, així com la major part dels territoris de Croàcia i Eslovènia. República Popular Federativa de Iugoslàvia El 29 de novembre de 1945, l'assemblea Constituent Iugoslava va celebrar una sessió en què es va decidir que Iugoslàvia estaria composta per sis repúbliques: Eslovènia, Croàcia, Bòsnia i Hercegovina, Montenegro, Sèrbia i Macedònia. Al cap de poc temps, el Partit Comunista va començar a perseguir els que es va oposar al sistema de partit únic comunista. El 30 de gener de 1946, l'assemblea Constituent va aprovar la Constitució de la República Popular Federativa de Iugoslàvia. Història recent En la història recent era una república de República Federal Socialista de Iugoslàvia, de la qual es va declarar independent el 1991. Arran d'això es va produir un conflicte civil amb la població sèrbia que, ajudada pel govern iugoslau, va comportar una lluita de quatre anys fins que es va proclamar la fi de la guerra el 1995. La reintegració pacífica de tots els territoris rebels es va completar el 1998 sota la supervisió de les Nacions Unides. El 15 de gener de 1992 la Comunitat Econòmica Europea va reconèixer la independència d'Eslovènia i de Croàcia, dos dies després que ho hagués fet el Vaticà. Croàcia va demanar l'entrada a la Unió Europea l'any 2003 i va ser acceptat com a país candidat el 2004. Les negociacions començaren el 17 de març del 2005 i conclogueren l'1 de juliol del 2011. El 22 de gener del 2012 va organitzar el referèndum sobre la integració a la UE. Tot i que va tenir una participació de només el 47%, va guanyar àmpliament el vot favorable a l'entrada, prevista per l'1 de juliol del 2013. L'1 de juliol de 2013 esdevingué el 28è estat de la Unió Europea. 9 any després, l'1 de gener de 2023, va entrar a formar part de l'eurozona, adoptant l'euro com a moneda pròpia. Política El govern de Croàcia és una república i el president actual és Zoran Milanović des del 18 de febrer de 2020. Geografia Té una superfície molt diversa, amb planes, llacs i turons a la zona continental del nord i el nord-est (Croàcia central i Eslavònia, part de la planura de Pannònia); muntanyes de bosc dens a Lika i Gorski Kotar, que són part dels Alps Dinàrics; i la costa rocosa i accidentada de l'Adriàtic, amb una munió d'illes (península d'Ístria, la costa septentrional i Dalmàcia). A l'extrem nord-est transcorre el Danubi, que marca la frontera amb Sèrbia, mentre que el seu afluent Drava separa Croàcia d'Hongria. Dins el país hi podem distingir les següents unitats orogràfiques: De nord a sud, els Alps Dinàrics, amb carenes importants com el Velebit a Dalmàcia, que culmina amb el Troglav (1.913 m), Kapela (1.533 m), Vaganski (1.758 m), Dinara (1.811 m) i Janski Vrh (1.790 m). La Planura Pannònica, que comprèn gran part d'Eslavònia, a l'est del país, amb muntanyes com les Bilo Boh, amb els pics de Czerni Vhr (827 m), el Japull (954 m) i Brezovo Polje (987 m). La Planura dalmàtica, a la costa. La conca endorreica de Lecko Polje. Les muntanyes de Karnten, al nord, amb el Joancica (1.061 m). Els Kurts Liburnik, amb el Sveto Bodo (1.753 m), el Klek (1.182 m) i el Bille Lositza (1.733 m). Entre els rius, podem destacar els Dunaj, Drava, Sava, Lonja, Kupa, Una, Cetina, Glina, Zrmaja i Bosut, tots ells de la conca danubiana. Els únics llacs destacables del país són els dels parcs naturals de Plitvice i Krka, vora la costa dàlmata. Assistència sanitària Croàcia té un sistema de salut universal, les arrels de la qual es poden rastrejar de nou a la Llei del Parlament croat de 1891, proporcionant una forma d'assegurança obligatòria de tots els treballadors i artesans de la fàbrica. La població està coberta per un pla bàsic d'assegurança mèdica prevista per l'estatut i l'assegurança facultativa. El 2017, les despeses anuals relacionades amb la salut van aconseguir 22.0 mil milions de kuna (3 mil milions d'euros). La despesa en salut inclou només el 0,6% de l'assegurança de salut privat i la despesa pública. El 2017, Croàcia va gastar al voltant del 6,6% del seu PIB en salut. El 2020, Croàcia va ocupar el lloc 41 en el món en l'esperança de vida amb 76,0 anys per als homes i 82,0 anys per a les dones, i va tenir una taxa de mortalitat infantil baixa de 3,4 per 1.000 nascuts vius. Hi ha centenars d'institucions de salut a Croàcia, incloent 75 hospitals, i 13 clíniques amb 23.049 llits. Els hospitals i clíniques atenen més de 700 mil pacients a l'any i empren 6.642 metges, inclosos 4.773 especialistes. Hi ha un total de 69.841 treballadors de la salut. Hi ha 119 unitats d'emergència en els centres de salut, que responen a més d'un milió de crides. [citació necessària] La principal causa de mort El 2016 va ser la malaltia cardiovascular: 39,7% per als homes i 50,1% per a les dones, seguida de tumors, 32,5% per als homes i 23,4% per a les dones. El 2016 es va estimar que el 37,0% dels croats són fumadors. Segons dades de 2016, el 24,40% de la població adulta croata és obesa. Economia Pel que fa a la indústria, destaquen les refineries de Sisak i Rijeka, les drassanes a Rijeka, Pula i Split, les cimenteres de Split i Pula, les fusteres de Rijeka i diverses indústries de transformació a Zagreb, Osijek i Zadar. Hi ha una important activitat econòmica, complementada amb el turisme del parc de Plitvice i la vila de Dubrovnik, a la costa dàlmata, que proporciona el 70% de les divises del país. Cultura Per la seva posició geogràfica, Croàcia representa una barreja de quatre esferes culturals diferents. Ha estat una cruïlla d'influències de la cultura occidental i oriental des del cisma entre l'Imperi Romà d'Occident i l'Imperi Romà d'Orient, i també de l'Europa Central i la cultura mediterrània. El moviment il·liri va ser el període més significatiu de la història cultural nacional, ja que el va resultar crucial per a l'emancipació dels croats i va veure desenvolupaments sense precedents en tots els camps de l'art i la cultura, donant lloc a moltes figures històriques. El Ministeri de Cultura té l'encàrrec de preservar el patrimoni cultural i natural del país i de vetllar pel seu desenvolupament. A nivell de govern local es duen a terme altres activitats de suport al desenvolupament de la cultura. La Llista del Patrimoni Mundial de la UNESCO inclou deu llocs a Croàcia. El país també és ric en Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat i conté 15 de les obres mestres de la cultura intangible de la UNESCO, ocupant el quart lloc del món. Una contribució cultural global de Croàcia és la corbata, derivada de la corbata que portaven originalment els mercenaris croats del segle XVII a França. El 2019, Croàcia tenia 95 teatres professionals, 30 teatres professionals infantils i 51 teatres amateurs visitats per més de 2,27. milions d'espectadors a l'any. Els teatres professionals donen feina a 1.195 artistes. Hi ha 42 orquestres, conjunts i cors professionals, que atrauen una assistència anual de 297 milers. Hi ha 75 cinemes amb 166 pantalles i 5.026 d'assistència milions. Croàcia té 222 museus, visitats per més de 2,71 milions de persones el 2016. A més, hi ha 1.768 biblioteques, que en contenen 26,8 milions de volums i 19 arxius estatals. El mercat editorial de llibres està dominat per diverses editorials importants i l'esdeveniment central de la indústria: l'exposició Interliber que se celebra anualment a la Fira de Zagreb. Arts, literatura i música L'arquitectura a Croàcia reflecteix les influències de les nacions frontereres. La influència austríaca i hongaresa és visible als espais públics i als edificis del nord i de les regions centrals, l'arquitectura que es troba al llarg de les costes de Dalmàcia i Ístria mostra influència veneciana. Les places que porten el nom d'herois culturals, els parcs i les zones només per a vianants són característiques de les ciutats i ciutats croates, especialment on es va desenvolupar una planificació urbana barroca a gran escala, per exemple a Osijek (Tvrđa), Varaždin i Karlovac. La influència posterior de l'Art Nouveau es va reflectir en l'arquitectura contemporània. L'arquitectura és mediterrània amb una influència veneciana i renaixentista a les principals zones urbanes costaneres exemplificades en obres de Juraj Dalmatinac i Nicolas de Florència com la catedral de Sant Jaume de Šibenik. Els exemples més antics conservats d'arquitectura croata són les esglésies del , amb la més gran i més representativa entre elles l'Església de Sant Donat de Zadar. La música croata varia des d'òperes clàssiques fins al rock modern. Vatroslav Lisinski va crear la primera òpera, amor i malícia del país, el 1846. Ivan Zajc va compondre més d'un miler de peces musicals, entre misses i oratoris. El pianista Ivo Pogorelić ha actuat arreu del món. A més de l'arquitectura que inclou les obres d'art més antigues, hi ha una història d'artistes a Croàcia que arriba fins a l'Edat Mitjana. En aquella època el portal de pedra de la catedral de Trogir va ser realitzat per Radovan, que representa el monument més important de l'escultura romànica de la Croàcia medieval. El Renaixement va tenir el major impacte a la costa del mar Adriàtic des que la resta es va veure involucrada en la Guerra Croata-Otomana dels Cent Anys. Amb la decadència de l'Imperi Otomà, l'art va florir durant el barroc i el rococó. Els segles i van provocar l'afirmació de nombrosos artesans croats, ajudats per diversos mecenes de les arts com el bisbe Josip Juraj Strossmayer. Els artistes croats de l'època que van assolir renom van ser Vlaho Bukovac, Ivan Meštrović i Ivan Generalić. La música croata varia des d'òperes clàssiques fins al rock modern. Vatroslav Lisinski va crear la primera òpera, amor i malícia del país, el 1846. Ivan Zajc va compondre més d'un miler de peces musicals, entre misses i oratoris. El pianista Ivo Pogorelić ha actuat arreu del món. La tauleta de Baška, una pedra inscrita amb l'alfabet glagolític que es troba a l'illa de Krk i datada cap a l'any 1100, es considera la prosa més antiga que es conserva en croat. L'inici d'un desenvolupament més vigorós de la literatura croata està marcat pel Renaixement i Marko Marulić. A més de Marulić, el dramaturg renaixentista Marin Držić, el poeta barroc Ivan Gundulić, el poeta nacional croat del renaixement Ivan Mažuranić, novel·lista, dramaturg i poeta agost Šenoa, l'escriptora infantil Ivana Brlić-Mažuranić, l'escriptora i periodista Marija Jurić Zagorka i l'escriptora Gustav Mašto, l'escriptora Antun, El poeta Antun Branko Šimić, l'escriptor expressionista i realista Miroslav Krleža, el poeta i novel·lista Tin Ujević i l'escriptor de contes Ivo Andrić són sovint citats com les grans figures de la literatura croata. Subdivisió administrativa Cada comtat té una assemblea que està composta pels representants elegits per vot popular, mitjançant l'escrutini proporcional plurinominal, durant un període de quatre anys. L'assemblea elegeix la direcció executiva del comtat, decideix els pressupostos anyals, les propietats del comtat, etc. El governador del comtat és el župan, que té fins a dotze diputats, anomenats dožupan. El župan presideix el govern executiu del comtat, i representa al comtat en afers exteriors. La ciutat més gran és Zagreb, única que supera el milió d'habitants. La segueixen Split (350.000), Rijeka (250.000) i Osijek (150.000). Després les segueixen ciutats més petites com Zadar, Pula, Šibenik, Varaždin, Sisak, Karlovac i Dubrovnik. Referències Vegeu també Estat independent de Croàcia Guerra de la independència croata Llista de governants de Croàcia Llista de peixos de Croàcia President de Croàcia Cultura de Croàcia Enllaços externs Croatian National Tourist Board


source: wikipedia

text: Carèlia és la terra que habiten els carelians, i una regió històricament significativa per Rússia, Finlàndia, i Suècia. Actualment està dividida entre la República de Carèlia i la província o óblast de Leningrad a Rússia, i la Carèlia Meridional i la Carèlia Septentrional a Finlàndia. En carelià, finès i estonià Carelia es diu Karjala; en rus Карелия (Kareliya), i en suec Karelen. Històricament, zones de Carèlia han format part també de Suècia, de Nóvgorod i de Rússia. No ha estat mai una àrea unida administrativament. Història Suècia i la República de Nóvgorod van lluitar per dominar Carelia i Íngria en el . El Tractat de Nöteborg de 1323 va dividir Carèlia entre ambdós països. Vyborg (Viipuri en carelià) esdevingué la capital de la nova província sueca. Carèlia passà a formar part de l'estat de Moscòvia el 1478, quan fou incorporada a Nóvgorod. Tanmateix, les primers peticions russes de caràcter colonial no es van produir fins al 1560, quan els russos cercaven una sortida al Mar Bàltic. Pel Tractat de Stolbovo del 1617, Rússia hagué de cedir a Suècia tot l'istme de Carèlia. Olonets/Aunus, construïda el 1649, esdevingué el nou centre administratiu i comercial de Carèlia. Durant el període de l'imperi suec, la frontera entre Rússia i Suècia es va establir al llarg del llac Ladoga i el riu Sestra a l'istme d'Aunis. El Tractat de Nystad de 1721, entre l'imperi Rus i Suècia, concedia la major part de Carelia a Rússia. En una guerra de revenja, la Guerra dels Barrets, els russos van assolir avançar les seves posicions i dominaren gairebé la totalitat del territori. Després de la conquesta de Finlàndia per Rússia en la Guerra de Finlàndia, parts de les províncies cedides (Antiga Finlàndia) es van incorporar al Gran Ducat de Finlàndia. En 1917 Finlàndia assolir la independència i la frontera es va confirmar mitjançant el Tractat de Tartu de 1920. Després del final de la Guerra Civil Russa, i l'establiment de la Unió Soviètica en 1922, la part russa de Carelia es va convertir en la República Socialista Soviètica Autònoma de Carèlia en 1923. En 1939 la Unió Soviètica va atacar Finlàndia, començant la Guerra d'Hivern. Els finesos van combatre amb força èxit al nord de Carelia, assolint penetrar a la Carèlia Blanca, però a l'istme de Carèlia (o istme d'Aunis), les tropes russes van penetrar les defenses finlandeses. Per la Pau de Moscou la major part de la Carèlia finlandesa va ser lliurada a l'URSS. Més de 400.000 persones, gairebé el total de la població, va fugir, i l'hagueren de reallotjar. El 1941 aprofitant l'atac del Tercer Reich a l'URSS, Carèlia fou reconquerida durant tres anys (1941-1944), en els quals també la Carèlia Oriental fou ocupada pels finlandesos. En concloure la Segona Guerra Mundial el 1945 la gairebé totalitat de Carelia va ser reincorporada a l'URSS, inclosa en la República Federativa Socialista Soviètica de Rússia amb el nom de República Socialista Soviètica Carelo-Finlandesa, amb capital a la ciutat de Petrozavodsk. El petit sector de Carèlia que ha restat en possessió de Finlàndia forma les regions de la Carèlia Septentrional, dins la província de Finlàndia Oriental i la Carèlia Meridional, dins la província de Finlàndia del Sud. Ciutats República de Carèlia Petrozavodsk (Петрозаводск, Petroskoi) Medvezhyegorsk (Медвежьегорск, Karhumäki) Kalevala (Калевала, Uhtua) Kem (Кемь, Vienan Kemi, compara amb Kemi) Kostomuksha (Костомукша, Kostamus) Kóndopoga (Кондопога, Kontupohja) Sortavala (Сортавала, Sortavala) Segezha (Сегежа, Sekee) Unitsa (Уница, Unitsa) Pitkyaranta (Питкяранта, Pitkyaranta) Olonets (Олонец, Aunus) Istme de Carèlia Vyborg (Выборг, Viipuri/Viborg) Priozersk (Приозерск, Käkisalmi/Keksholm) Carèlia Meridional Imatra Joutseno Lappeenranta (Villmanstrand) Carèlia Septentrional Joensuu Kitee Lieksa Nurmes Outokumpu Referències Enllaços externs Carelians (The Peoples of the Red Book) The Many Karelias - Virtual Finland Geografia de Rússia Geografia de Finlàndia


text: Les caramelles són unes cançons populars típiques de la Catalunya Vella, del nord de la Nova i d'Andorra, que es canten per Pasqua per celebrar la bona nova de la resurrecció de Jesús, tot i que també tenen caràcter profà. Els intèrprets o 'caramellaires' són grups d'infants o d'adults que surten a cantar per cases i masies el Dissabte de Glòria al vespre o bé els matins del Diumenge i del Dilluns de Pasqua. S'acompanyen d'instruments diversos; en el passat, recollien ous o diners que la gent els donava amb els quals feien un àpat col·lectiu, principalment ouades, el mateix dia, a la tarda, o uns quants dies més tard. El costum presenta nombroses variants: en alguns llocs els caramellaires dansaven entre cant i cant (al pla de Bages era típica la dansa dels cascavells), a Mallorca, les caremelles s'anomenen sales i a part d'ous i diners també es recapten panades. Orígens No s'ha trobat documentació que acrediti quan i on comença aquest costum, però se sap que al ja se celebrava al món rural i que les caramelles més antigues són els goigs de caràcter religiós dedicats a la Mare de Déu del Roser. Al llarg del , les societats corals van adoptar aquesta tradició, van introduir-la a les ciutats i van revitalitzar-la amb nous elements i noves peces musicals. Per exemple, als estatuts dels Cors Clavé de 1852 hi figuraven les caramelles com una de les activitats de la institució. La dada més antiga referent a la cantada de caramelles a la ciutat de Barcelona és de l'any 1776, però sembla que les primeres colles no es van organitzar fins a mitjan i no es van generalitzar fins al 1880. Jacint Verdaguer afirmava que aquest costum s'havia originat al santuari de la Mare de Déu del Mont, actualment situat al municipi empordanès d'Albanyà. Es creu que abans de la cristianització tardo-romana aquest temple estava dedicat a Ceres, deessa de les collites, floració i fructificació. Amb la incorporació de tradicions paganes al cristianisme es van adaptar les caramelles per esdevenir un oferiment a la Mare de Déu del Món (que no del 'mont' o muntanya) per la seva puresa i fidelitat. Tradicions En general, el grup de cantaires es planta al peu del balcó dels amics i d'altra gent del poble per cantar-hi les cançons. S'hi fan acompanyar per instruments musicals diversos (el rigo-rago, el regue-rec, el cataclinc, els bastonets o garrots, el cèrcol, el buiro, els campanillers, els ferrets, el salteri, el picacanya, el violí de pastor, la xifla, etc.). La cistella, lligada al capdamunt d'una llarga vara i tota adornada de cintes, arriba fins al balcó de l'homenatjat el qual, en correspondència, hi deixa el seu donatiu. D'entre les cançons profanes, anomenades a vegades 'goigs' per extensió, algunes són fetes per a demanar els menjars típics (goigs dels ous del Rosselló, goigs de les botifarres), d'altres tenen caràcter amorós (goigs de les donzelles, cobles de les minyones), i unes altres són corrandes circumstancials cantades. A les ciutats, les societats corals solen cantar composicions d'autors coneguts (especialment les de Clavé) o cançons de caràcter local i satíric, renovades cada any. Les caramelles amb contingut satíric sobre fets d'actualitat del poble són habitualment menys punyents que les d'altres modalitats de textos populars, com per exemple els inclosos en els Pastorets (per exemple, les garrofes de Berga o Manresa), els esbroncs de Carnestoltes (per exemple, a Caldes de Montbui) o els versots dels balls de diables, de diferents poblacions catalanes (Alpens, l'Arboç, Caldes de Montbui, Igualada, Organyà, Ponts, Sabadell, Sant Quintí de Mediona, Sitges, Tarragona, Torredembarra, Vilafranca del Penedès, Vilanova i la Geltrú, Vila-seca, etcètera). A Sant Julià de Vilatorta els caramellaires canten els Goigs del Roser i porten una vestimenta de gala pròpia de l'antiga ruralia catalana: barret de copalta, capa negra amb valona sobreposada, bordó, i llaç català de color morat. A Súria s'hi celebra l'aplec de caramelles més nombrós, que reuneix vuit colles i mig miler de cantaires. A Flix les caramelles tenen una tradició centenària. Després de la interrupció causada per la guerra civil del 1936-39 es reprèn la cantada de caramelles el 1959 i de llavors ençà que s'ha fet cada any. La cantada l'efectuen veus masculines, vinculades majoritàriament a l'Orfeó de Flix, cada Dissabte de Glòria. Una trentena de cantaires amb la seua vestimenta tradicional (camisa blanca, pantalons foscos, faixa i barretina roja) efectuen fins a una dotzena d'aturades per tot el poble, per interpretar una cançó diferent, per llançar floretes a les dones, per donar la benvinguda a la primavera... i, de passada, demanar la generositat dels veïns per tal que contribuïxen a omplir de diners el cistell alçat de les ofrenes que acompanya en tot moment els cantaires. Etimologia La paraula caramella prové del llatí vulgar calamĕlla, la qual està construïda sobre el mot calamĕllus, que és el diminutiu de calămus, i que significa canya. Així doncs, trobem que, en música, caramella és un instrument rústic de vent fet de canya, d'os o de fusta com el grall o la flauta de pastor (en castellà, caramillo; en gallec, caramela; en francès, chalumeau; en portuguès, charamela; en italià, ciaramella o caramella).Per la seva etimologia i perquè tot té una forma que recorda la cònica o la cilíndrica com la canya, el mot caramell, que també té el seu origen en la veu llatina calamĕllus, significa en les seves diferents accepcions: un penjoll de glaç, un regalim glaçat o de cera, una estalactita o estalagmita, un tros de ble recremat o un cordill prim de cànem. D'altra banda, el mot caramelles (en plural), que òbviament ve de la veu catalana caramella, és un obsequi de queviures i llaminadures que hom lliura en determinades festes. Atès que caramella és un instrument musical, es pot deduir que el so festiu d'aquesta mena de flabiol ha donat nom al cant de les caramelles per analogia. Les caramelles, camalleres, camarelles, camarleres, camigeres o camilleres (com es deia abans a Navàs) són les cançons tradicionals i populars que es canten a bona part de Catalunya per festejar la Pasqua Florida. Amb aquests cants se celebra la resurrecció de Crist i l'arribada de la primavera. Les colles de cantaires canten pels carrers i places dels pobles i visiten les masies de pagès bo i cantant les seves cançons. A canvi d'això, és costum obsequiar-los amb ous i altres donatius. La paraula caramelles també es refereix a una munió de caramellaires, camijaires. L'autor d'aquest origen etimològic, el Sr. Gerard Lopez Molgosa —que ha estat arxiver, historiador i secretari de la Societat Coral Cantaires Navassencs durant molts anys— ens explica que els cors de Clavé es coneixien popularment com "el coro" i dels cantaires de caramelles n'hi deien camillaires. Les caramelles d'Eivissa A l'illa d'Eivissa les caramelles es canten a missa tant la vespra de Nadal a la missa del gall (anomenada a Eivissa Matines), com a la missa de la vespra de Pasqua. Formalment no s'assemblen gens a les de Catalunya. En aquest cas es tracta de cançó redoblada, un tipus de cançó molt típica en l'àmbit rural eivissenc que normalment no tracta de temes religiosos, però a les Caramelles de Nadal i Caramelles de Pasqua explica el misteri del naixement o de la mort de Crist durant la missa. Els que ho canten són els caramellers, tradicionalment autoritats o homes notables de la parròquia, però actualment són membres de les colles de Ball Pagès. Les caramelles van acompanyades dels instruments tradicionals del camp eivissenc: la flaüta, les castanyoles, l'espasí i el tambor. Vegeu també Nadales Caramelles de Mitja Quaresma Referències Enllaços externs Auca de les Caramelles Àudio de ses caramelles eivissenques (Sant Josep, 1952) Cançó redoblada, Cançó glosada (article en anglès) Article sobre cançó redoblada amb enllaç d'àudio de ses caramelles) La tradició de les caramelles a Sant Pere de Ribes Vídeo de les Caramelles a Flix el 2011 Zaragoza, Antoni. "Les tradicionals caramelles". Reusdigital.cat, 27 març 2015. Música tradicional de Catalunya Setmana Santa


text: Castell de Gósol pertany al municipi de Gósol (Berguedà) i està declarat, junt amb l'església de Santa Maria, com a bé cultural d'interès nacional. Hi passa la ruta del camí dels Bons Homes (GR-107). Inclou dins del seu recinte les restes d'un nucli de població, que es coneix com a «Vila Vella», abandonat en favor del poble nou, edificat al peu del turó. Descripció Al puig que hi ha sobre el poble, hi queda una gran torre quadrada, amb notables restes de murs i l'antiga església parroquial. Es creu que el castell era de base rectangular, situat al punt més elevat del monticle vers el cantó de llevant de l'església, i ocupava el lloc on actualment hi ha una esplanada de 18 m d'ample per 21 m de llarg. El poble es devia estendre a llevant i migjorn de la fortalesa senyorial. El parament és de petits carreus de pedra desbastats, disposats en filades i units amb morter. No es conserven les cobertes però si algunes de les obertures, algunes d'elles tot i que parcialment esfondrades, podrien haver estat arcs de mig punt adovellats. Del recinte murallat de la vila es conserven algunes restes, entre les quals destaca un llenç de muralla que tancava el recinte pel cantó de tramuntana, construït amb carreuons trencats de pedra calcària que no sembla pas anterior al , o potser més tardà. La torre Al cantó septentrional destaca una torre, que potser tingué alguna finalitat defensiva però que més aviat cal relacionar amb l'edifici religiós al qual sembla adossada i que ha sofert grans refeccions al llarg de la història. La planta de la torre és molt irregular i és lleugerament troncopiramidal. Les façanes nord i nord-oest conserven l'arrebossat fins a mitja alçada i la façana sud palesa unes discontinuïtats amb el mur de l'església que permet suposar que l'obra de la torre és anterior a l'església, potser datable als segles XI o XII. A l'interior té unes mides de 412 X 405 cm i les parets tenen un gruix de 95 cm. S'hi observen restes de segurament quatre trespols. A part de la porta de peu pla hi ha una altra porta oberta a migjorn, cap a l'església, a nivell del segon pis i una tercera porta a nivell del tercer pis al costat nord. Les obertures foren tancades amb un arc que sembla de ferradura. Església Història És un castell termenat. El lloc de «Gosal» ja és esmentat en l'acta de consagració de Santa Maria de la Seu d'Urgell. El castell de Gósol existia el segle XI; un document datable entre 1068 i 1095 diu que es trobava sota la jurisdicció dels comtes de Cerdanya. Un personatge anomenat Galceran presta homenatge de fidelitat al comte de Cerdanya pels castells de Pinós, l'Espà, Gósol, Saldes, Querforadat i Valmanya, homenatge que repetirà el mateix Galceran al comte cerdà Bernat pels mateixos castells entre 1109 i 1117 i més endavant, quan el comtat de Cerdanya s'integra al de Barcelona, al comte Ramon Berenguer III. En el període 1162-1196, Galceran de Pinós, descendent de l'esmentat Galceran, manifesta posseir el mateix grup de castells pel rei Alfons el Cast. Per tant, en la possessió del castell de Gósol, primer en seran senyors els comtes de Cerdanya, després, per herència, els comtes de Barcelona i finalment els sobirans del casal de Catalunya-Aragó. Els senyors el tenien infeudat a personatges de la línia familiar de Galceran de Pinós i així, en el Gósol pertanyia a la baronia de Pinós. L'any 1273 Galceran de Pinós i la seva muller Esclamunda, amb el desig d'augmentar la població del castell, concediren una carta de franqueses. Els habitants estarien lliures de diverses càrregues arbitràries (quèsties, toltes i forcies) i també de treballar en les obres del castell. En el trànsit del al XIV, el castell de Gósol, juntament amb d'altres possessions, passa a Sibil·la, filla de Galceran i Berenguera, que contreia matrimoni amb el noble Bernat Guillem de Portella. L'any 1306, en nom de Pere Galceran de Pinós, s'ordena als batlles de Gósol, Gavarrós i Saldes que tinguin ben custodiats els llocs i els castells. Això és degut a les lluites entre el rei i els Pinós, a conseqüència de les quals el rei es procurà el domini sobre el Berguedà. Entre 1312 i 1313 el castell viu una etapa problemàtica. El desembre de 1312, homes del castell de Gósol assassinaren R. Gros de Mirapol, home del rei. El gener següent, Bernat de Vilademany, veguer de Berga, al front d'un gran exèrcit se situà davant el castell de Gósol per practicar-hi un escorcoll. El cavaller Tomàs de Vilacorba, des del portal, protestà per la presència de gent armada i garantí que ni el suposat homicida ni els acompanyants eren dins el castell. Finalment, però, l'escorcoll s'autoritzà però Saura de Pinós, senyora de la baronia, afirmà que el rei no tenia cap potestat en els castells de Gósol, Saldes, l'Espà, Querforadat i Balmanya; els Pinós els posseïen en franc alou i no en feu del rei. Gósol sofrí la crisi demogràfica de la segona meitat del . Així, en el fogatjament de 1365-1370 el lloc comptava amb 51 focs i en el de 1381 només en tenia 42. El 1414, el castell serví de penyora. Bernat Galceran de Pinós, fill bastard del baró del mateix nom, rebé la potestat del castell i de la vall que retindria fins que el seu pare saldés un deute de 30.000 sous. Durant la guerra civil catalana se sap que era capità del castell Pere Companyó i que en aquest període els Pinós no reberen cap dels rèdits del castell doncs eren necessaris per a pagar obres i guaites. Referències Gosol Patrimoni monumental de Gósol Monuments històrics del Berguedà Edificis de Gósol Gósol


text: La caminada popular de Gósol es realitza cada any un diumenge del mes de juliol. L'objectiu de la mateixa és recuperar els antics camins que antigament eren utilitzats per la gent de Gósol. Cada any hi ha un recorregut diferent però sempre la sortida i l'arribada es realitza a Gósol. A mig camí l'organització ofereix un esmorzar amb embotit típic de la comarca del Berguedà. Els diners de la inscripció són emprats per a la recuperació de camins i fonts dels voltants del terme de Gósol. Enllaços externs Caminada popular de Gósol Gósol


text: El Camí dels Bons homes, o GR 107, és un itinerari, una ruta turística d'entre 185,71 i 205,2 quilòmetres entre el santuari de Queralt (Berguedà) i el castell de Montsegur (País de Foix, Occitània), que es pot fer a peu, a cavall i en la majoria de trams en bicicleta de muntanya. Els bons homes o els bons cristians, era el terme amb què els càtars es referien a ells mateixos. L'any 1995, dins d'un projecte de col·laboració entre dos organismes de desenvolupament socioeconòmic (el Consorci de Promoció i Iniciatives Cercs-Berguedà i Ariège Expansion) sorgeix la iniciativa del Camí dels Bons Homes. Aquests Consells Comarcals s'uneixen per tal de coordinar i donar més difusió a diferents esdeveniments amb relació al passat medieval i càtar als seus territoris. Les Jornades dels Refugis Càtars són la base d'aquesta iniciativa. El Camí dels Bons Homes s'ha convertit, en aquest sentit, en un exemple d'èxit, tant pel que fa a la planificació, com a la promoció, gestió i avaluació, aconseguint posicionant-se, no solament en l'àmbit comarcal i de país, sinó també internacionalment. El camí dels Bons Homes, convertit en el sender de gran recorregut GR-107, ofereix la possibilitat de recórrer les rutes de migració que van utilitzar els càtars, entre els segles i , quan fugien de la persecució de la croada i la Inquisició. Es pot recórrer a peu, a cavall i en la majoria de trams en BTT. El camí dels Bons Homes ressegueix les petjades del catarisme a través de viles medievals, d'esglésies romàniques i de castells. Aquesta és una ruta que, a banda del seu vessant històric, circula per la zona protegida del Parc natural Cadí-Moixeró i permet de contemplar encisadors paisatges i visitar pobles i nuclis de muntanya, indrets que conserven llegendes i tradicions centenàries. És imprescindible, abans d'iniciar la ruta, documentar-se sobre les característiques del recorregut i dotar-se del material necessari. Indrets d'interès per on passa la ruta Entre els punts d'interès per on passa la ruta es troben Berga, Josa de Cadí, Queralt, Casanova de les Garrigues, Bonner, Cercs, Gósol, Bagà, Saldes, Coll de Pendís (antiga entrada de comarca de la Cerdanya fins que al s'obrí la collada de Toses), Bellver de Cerdanya, Coborriu de la Llosa, Engaït, Portella Blanca d'Andorra, Merens, Acs, Pradas, Tarascon d'Arieja, Castell de Montsegur i Foix Descripció de les etapes Etapa 1: Santuari de la Mare de Déu de Queralt (Berga) - Gósol Etapa 2: Gósol - Bagà Etapa 3: Bagà - Bellver de Cerdanya Etapa 4: Bellver de Cerdanya - Porta Etapa 5: Porta - Mérens-les-Vals pel Coll de les Bessines / Variant per la vall de l'Ariège Etapa 6: Mérens-les-Vals - Orlú Etapa 7: Orlú - Comús Etapa 8: Comús - Montsegur Etapa 9: Montsegur - Roquefixade Etapa 10: Roquefixade - Foix Variant hivernal de Bellver a Porta De Bellver de Cerdanya a Guils de Cerdanya De Guils de Cerdanya a Porta Referències Enllaços externs Plana web del camí dels Bons Homes. Wikiartmap del camí dels Bons Homes o la ruta Càtara. Sobre la referència a l'ús del terme bons cristians: Registre de la Inquisició del bisbe de Pamiers Jacques Fournier 1318-1325. Traducció a l'anglès de Nancy P. Stork de confessions dels herètics càtars i jueus. Arieja Geografia de la Cerdanya Transport al Berguedà Senders de gran recorregut a Catalunya


text: Ciutadella de Menorca, antigament Menorca i correntment només Ciutadella, és la ciutat més poblada de Menorca (30.588 habitants el 2020 segons l'INE), i seu del bisbat de l'illa; fins a 1714 va ser residència del governador britànic de l'illa, així com de la Universitat General de Menorca. Al llarg dels segles, els diferents pobladors li han donat diversos noms: Jamma, Iamo, Iamona, Medina Minurka. Però va ser a partir del 17 de gener de 1287, arran de la incorporació de Menorca a la cultura cristiana i europea, amb la conquesta d'Alfons III, que s'imposà el nom actual —topònim que, etimològicament, prové del llatí civitatella, diminutiu de civitas (ciutat). Tot i això, aquest nom ja prevalia entre la població romanitzada i els mossàrabs menorquins anteriors a la colonització catalana. Història Ciutadella és una de les ciutats més antigues de l'illa de Menorca. A prop del nucli actual trobem assentaments amb els primers pobladors, de la cultura talaiòtica i també un probable assentament fenici. En aquest sentit, hi ha una presència abundant de restes arqueològiques de la cultura talaiòtica dins del terme municipal de Ciutadella. La construcció més coneguda és la Naveta des Tudons, situada a la carretera entre Ciutadella i Maó. Les navetes funeràries són un tipus de monument funerari exclusiu de Menorca. Es tracta de sepulcres col·lectius, que van estar en ús a la fi de l'edat del bronze. De l'època talaiòtica cal destacar també les restes del poblat de Son Catlar —amb una muralla ciclòpia de vora un quilòmetre de longitud—, i els poblats de Torretrencada i Torrellafuda. Tots aquests poblats conserven les seues taules, construccions religioses també exclusives de Menorca, però només a Torretrencada es conserva de manera íntegra. Tots aquests poblats també conserven talaiots, les grans torres que donen nom a la cultura talaiòtica. Així mateix, a la cala Morell es pot visitar una necròpoli de coves de l'època talaiòtica i un poblat de navetes d'habitació o naviformes, d'època pretalaiòtica: el poblat de Cala Morell. La història de Ciutadella, juntament amb la resta de Menorca, ha estat impregnada per les diferents cultures que han anat governant la península Ibèrica. Des dels romans —que fundaren l'actual Ciutadella (anomenada Iamo)— fins als vàndals, passant per l'Imperi Romà d'Orient (534) fins a arribar a la dominació islàmica (durant la qual s'anomenà Medina Manurqa). Durant aquesta època (segles IX i XI), es va acabar de configurar una gran part de l'actual traçat dels carrers de Ciutadella, al voltant de l'antiga Mesquita major. La ciutat va ser reconquerida pel rei Alfons III l'any 1287 i posteriorment, repoblada per habitants del nord de Catalunya. El matí del 30 de juny de 1558, l'armada otomana desembarcava entre 12.000 i 15.000 homes mentre que els habitants de l'illa eren 10.000, 4.000 dels quals a la Ciutadella, que el dia anterior van ser rebutjades des del castell de Sant Felip de Maó, i assetjaren i destruïren la ciutat, amb la pèrdua d'uns 5.000 habitants entre morts i captius, que foren duts a Constantinoble i tractats d'esclaus, en el que és conegut com l'Any de sa Desgràcia. El nucli antic de la ciutat va romandre protegit per una muralla, fins a finals del , l'origen de la qual cal buscar-lo a l'època romana i àrab; i va ser reforçada després de la reconquesta, parcialment destruïda durant l'Any de sa Desgràcia i reconstruïda durant el . Actualment només se'n conserven dos baluards: el bastió de sa Font i l'antic bastió del Governador, situat darrere de l'Ajuntament. Durant els segles i es van construir nombrosos palaus i esglésies a l'interior de les muralles. Clima El clima de Ciutadella és de tipus mediterrani, amb estius calorosos i hiverns suaus. Com que l'illa de Menorca és la més septentrional de les Illes Balears, les precipitacions són una mica superiors a la mitjana de l'arxipèlag però, tot i així, són pràcticament inexistents a l'estiu. Ciutadella té una mitjana d'aproximadament 600 mm anuals. Atès que Ciutadella es troba en la part occidental de l'illa, sovint apareixen vents que a l'hivern poden arribar als 110km/hora. Ciutadella té una temperatura mitjana d'uns 16-18 °C; les temperatures màximes oscil·len entre els 35 °C i les temperatures mínimes, entre els 4 °C a l'hivern. En algunes ocasions poden arribar a temperatures inferiors als 2 °C. Entitats de població (2005) Política i govern Gastronomia El menjar més destacat és el cuscussó. El cuscussó són unes postres típiques de Menorca, fetes amb mantega de vaca, mel, sucre, pa picat o molt, ametlla picada, canyella i ratlladura de llimona. Els seus orígens són àrabs i consisteixen en unes postres tradicionals nadalenques. Es tracta d'una recepta molt antiga. A part de com a postres, s'empra també com a farcit per a qualsevol tipus de carn —per exemple, el Gall dindi farcit de cuscussó, un altre plat de Nadal. Xocolata i ensaïmada és un berenar típic de Sant Joan. Àrees del nucli principal o adjacents amb denominació pròpia 'el Ranxo' ('Grande') (barriada Joan Gelabert) Sa Coma (Ciutadella) Dalt sa Quintana Dalt els Penyals sa Farola Son Olèo (o So n'Olèo) (aplicable a tots els topònims Son) Es cavallitos Es nucli antic Baixamar Sant Nicolau (Ciutadella) Nuclis nous Cala Blanca Cala en Blanes Cala en Bosc Cala en Brut Cala en Forcat Cala Galdana Cala Morell Calespiques Caleta, sa/la Cap d'Artrutx Santandria Son Blanc Son Cabrisses Son Carrió Son Xoriguer Torre del Ram Llocs d'interès Monuments Naveta dels Tudons. És una naveta d'enterrament en forma de nau invertida construïda cap al 1000 aC. Està situada al lloc des Tudons, d'on rep el nom, i s'hi accedeix per la carretera Me-1 (Maó-Ciutadella). Catedral de Santa Maria. Església d'estil gòtic català, seu de la diòcesi de Menorca. Està situada a la part antiga de la ciutat, a la plaça de la Catedral, darrere la qual comença el carrer de ses Voltes. Plaça des Born Obelisc de Ciutadella. Obelisc realitzat el 1857, segons un projecte de l'historiador Rafael Oleo i Quadrado, pel mestre constructor Josep Mas i Llufriu. Es troba al centre de l'emblemàtica Plaça des Born. Teatre des Born. Teatre construït entre el 1873 i el 1875 sobre l'antiga caserna de cavalleria de la plaça des Born. Palau Salort Palau de Torre-Saura Ajuntament de Ciutadella Nucli antic de Ciutadella. Conjunt històric format per petits carrers, d'origen àrab i medieval. Es troba en el que, fins al , era la ciutat emmurallada. Delimita amb la Contramurada, un passeig que flanqueja l'antiga població. És l'espai on es troben la major part dels monuments de la ciutat. Està protegit com a Bé d'interès cultural (BIC). Claustre del Seminari Ses Voltes Mercat des peix Església del Sant Crist dels paraires Església dels Socors Museu Diocesà de Menorca Museu Pintor Torrent (col·lecció permanent) Museu Arqueològic Museu Municipal a can Saura Far de Punta Nati. Far construït el 1912 per evitar els naufragis a la costa nord de la Ciutadella. Castell de Sant Nicolau Pedreres de s'Hostal (Lithica) Platges Dins el terme municipal de Ciutadella podem trobar dos tipus de platges: platges en el nucli urbà i platges verges. Les primeres són les platges situades a l'entorn dels afores del municipi o a les urbanitzacions, i compten amb tota mena de serveis. Les segones són platges situades lluny del nucli urbà i de les zones urbanitzades del municipi, i no tenen cap tipus de servei per als usuaris. Les principals platges de Ciutadella hi ha la Cala Parejals (Cova dels Pardals), Son Vell, Platja de Son Xoriguer, Cala en Bosch, Cala Blanca, Cala Santandria, Sa Caleta de Ciutadella, Cala d'es Degollador, Cala des Frares, Cala en Blanes, Cala en Brut, Cala en Forcat, Cales Piques, Cala Pous, Cala Es Morts, Codolar de Torrenova, Codolar d'en Bou, Cala Morell, Cala Fontanelles, Algaiarens, Platja des Bot, Cala en Carbó, Cala del Pilar i Sa Falconera d'Alfurinet. Festa Major Les festes patronals en honor de Sant Joan se celebren el 23 i 24 de juny, conegut com «El dissabte del 24». Tracten de mantenir viu l'esperit medieval i hi participen els diferents estaments de la ciutat: la noblesa, el clergat, els menestrals i els pagesos, que són els grans protagonistes. La festa comença el diumenge abans del dia 23 de juny. El be, que està adornat amb flocs de colors, i «S'homo des be» (el porta damunt l'espatlla durant tot el dia). S'homo des be i els caixers (fabioler, caixer fadrí —que porta la bandera de Sant Joan i pot ser pagès o menestral—, caixer casat, caixer pagès de tramuntana, caixer pagès de migjorn, el caixer senyor i la capellana) visiten cases de Ciutadella tot el dia. És tradició tocar el be, ja que diuen que dona bona sort. El dia 23 de juny, de bon matí, comença l'arribada de cavalls dels llocs del voltant. De tota manera, no és fins passades les 14 hores, després de demanar el fabioler permís per començar el replec, quan comencen a prendre protagonisme els cavalls en les festes. Persones il·lustres Onofre Rexach (1793-1868), compositor i organista. Josep Maria Quadrado Nieto (1819-1896), escriptor, periodista i arxiver. Josep Teodor Canet (1877-1936), polític. José Roberto Torrent Prats (1904-1990), pintor. Pere Melis Pons (1924-2005), mestre i pedagog. Aina Moll Marquès (1930-2019), filòloga. Joan Pons Álvarez (1946-), baríton. Maties Quetglas i Benedet (1946-), pintor. Sebastià Taltavull i Anglada (1948-), bisbe. Pau Faner Coll (1949-), escriptor. Cris Juanico (1967-), músic. Joan Francesc López Casasnovas (1952-2022), filòleg, poeta (amb el pseudònim de Pere Xerxa) i polític. Vegeu també Club Bàsquet Boscos Ciutadella Referències Enllaços externs Pàgina de l'Ajuntament de Ciutadella Informació de l'Institut d'Estadística de les Illes Balears Ciutats romanes de les Illes Balears


text: Els carnotaures (Carnotaurus) varen ser uns grans dinosaures predadors de la família dels abelisàurids, amb un cap que recorda al d'un brau (el nom Carnotaurus es pot traduir més o menys per 'brau carnívor'). El carnotaure, que vivia a la Patagònia fa uns setanta milions d'anys, fou descobert per José F. Bonaparte, que també trobà molts altres curiosos dinosaures de Sud-amèrica. Descripció Els trets més distintius del carnotaure són les dues gruixudes banyes sobre els ulls, i els extremament reduïts membres davanters dotats de quatre dits. Tenia un petit crani, un pit robust i una cua prima. Els ulls del carnotaure miraven cap endavant, cosa inusual en un dinosaure i que pot indicar visió estereoscòpica i percepció de profunditat. Un únic esquelet quasi complet ha estat descrit amb impressions de pell per gairebé tot el costat dret, cosa que mostra que el carnotaure no tenia protoplomes, a diferència de molts altres teròpodes descoberts recentment (vegeu també dinosaures amb plomes). En canvi, la pell està plena de fileres de bonys que es tornen més grossos a la regió espinal. El carnotaure fou un teròpode de mida mitjana, d'uns 9,00 metres de llargada, 3,50 metres d'alçada a la cintura, i que pesava uns 1.600 quilograms. Classificació L'espècie Carnotaurus sastrei és l'única espècie coneguda. Els seus parents més propers inclouen el majungasaure (Madagascar), Aucasaurus (Argentina Nord) i Rajasaurus (Índia). Junts, aquests dinosaures formen la subfamília Carnotaurinae dins la família Abelisauridae. Enllaços externs DinoData Abelisàurids


text: Una circumferència és la corba plana tancada formada pel conjunt de tots els punts del pla la distància dels quals a un punt donat del pla (centre) és constant i anomenada radi. De manera equivalent, és la corba tancada que descriu un punt que es mou sobre el pla amb la condició que la distància entre ell i un punt fixat sigui constant. S'anomena radi a qualsevol dels segments amb un extrem al centre i l'altre sobre la circumferència; per extensió, també s'anomena radi a la longitud d'aquests segments. Un diàmetre és qualsevol segment que tingui els seus extrems a la circumferència i que passi pel centre. Tots aquests segments tenen la mateixa longitud, també anomenada diàmetre. Així definit, el diàmetre és doble del radi. Dividint la longitud de qualsevol circumferència pel seu diàmetre s'obté el valor del nombre irracional que és aproximadament igual a 3,1416. Així que per calcular la longitud de la circumferència s'utilitza la fórmula o de forma equivalent, utilitzant el valor del radi, El cercle és la figura delimitada per la circumferència. L'àrea de la superfície del cercle és . Una circumferència no és un polígon perquè no té costats ni vèrtexs tot i que es pot aproximar tant com es vulgui per un polígon regular fent-lo d'un nombre de costats prou gran; per això col·loquialment de vegades es diu que una circumferència és un polígon regular d'infinits costats. La circumferència és un cas particular d'el·lipse en què els dos focus coincideixen. Les circumferències són les seccions còniques que s'obtenen quan un pla interseca una superfície cònica perpendicularment a l'eix d'aquesta. L'equació de la circumferència definida com el lloc geomètric dels punts del pla cartesià, situats a distància del punt és Història La circumferència és coneguda des d'abans del començament de la història escrita. És la base per la roda, que, amb invencions relacionades com les rodes dentades, fan possible gran part de civilització moderna. En matemàtiques, l'estudi de la circumferència ha ajudat a inspirar el desenvolupament de la geometria i càlcul infinitesimal. La geometria i l'astronomia, especialment en l'edat mitjana, relacionaven la circumferència amb allò diví. Molts creien que hi havia alguna cosa intrínsecament "divina" o "perfecta" que es podria trobar en les circumferències. Alguns apunts de la història de les circumferències són: 1700 aC – El papir Rhind dona un mètode per trobar l'àrea d'un camp circular. El resultat correspon a 256/81 com a valor aproximat de . 300 aC – El llibre 3 dels elements d'Euclides tracta les propietats de les circumferències. 1880 – Lindemann demostra que és transcendent, tancant definitivament l'antic problema que havia ocupat els matemàtics durant mil·lennis de la quadratura del cercle. Línies relacionades amb la circumferència Una corda és un segment que té els seus extrems en la circumferència. Una corda que passa pel centre és un diàmetre. El bocí de circumferència que hi ha entre els extrems d'una corda és un arc de circumferència. El segment perpendicular a la corda que va des del centre de la corda fins a l'arc, és la fletxa. Una recta es diu que és tangent a la circumferència si està en el mateix pla i la toca però no la talla. Això és equivalent a dir que a més d'estar continguda en el pla de la circumferència és perpendicular al diàmetre de la circumferència que passa pel punt de contacte entre la recta i la circumferència. Una recta es diu que és secant a una circumferència si la talla. Això és equivalent a dir que la intersecció entre la recta i la circumferència són dos punts. Propietats de la circumferència La figura delimitada per la circumferència s'anomena cercle. La circumferència és la corba que tanca una àrea més gran per a una llargada donada del seu perímetre. (Vegeu desigualtat isoperimètrica.) La circumferència és una forma altament simètrica: totes les rectes a través del centre formen un eix de simetria de reflexió i té simetria rotacional al voltant del centre per a tots els angles. El seu grup de simetria és el grup ortogonal O(2,R). El grup de rotacions per si sol és el grup circular T. Totes les circumferències són semblants. El perímetre d'una circumferència i el seu radi són proporcionals. L'àrea tancada per la circumferència i el quadrat del seu radi són proporcionals. Les constants de proporcionalitat són 2π i π, respectivament. La circumferència centrada a l'origen amb radi 1 s'anomena la circumferència goniomètrica. A través de tres punts qualssevol, no tots sobre la mateixa recta, hi passa una única circumferència. La circumferència és la corba cònica tancada que s'obté en la intersecció d'un con amb un pla perpendicular a l'eix del con. La longitud d'una circumferència de radi R és: Propietats de les cordes Les cordes són equidistants del centre d'una circumferència si i només si són iguals en llargada. La bisectriu perpendicular d'una corda passa a través del centre d'una circumferència; afirmacions equivalents que provenen de la unicitat de la bisectriu perpendicular: Una línia perpendicular a la corda que passa pel centre d'una circumferència divideix la corda en dues parts iguals. El segment de recta que passa pel centre i que divideix una corda en dues parts iguals és perpendicular a la corda. Si un angle central i un angle inscrit d'una circumferència abasten la mateixa corda i en el mateix costat de la corda, llavors l'angle central és dues vegades l'angle inscrit. Si dos angles inscrits abasten la mateixa corda i en el mateix costat de la corda, llavors són iguals. Si dos angles inscrits abasten la mateixa corda i en diferents costats de la corda, llavors són suplementaris. Per a un quadrilàter cíclic, l'angle exterior és igual a l'interior davant angle. Un angle inscrit que abasta un diàmetre és un angle recte. El diàmetre és la corda més llarga de la circumferència. Propietats de les fletxes La fletxa (també coneguda com el versinus) és un segment de recta dibuixat perpendicular a una corda, entre el punt mitjà de la corda i la circumferència. Si y és la llargada de la corda, i x la llargada de la fletxa, es pot fer servir el teorema de Pitàgores per calcular el radi de l'única circumferència que encaixa amb les dues línies: Una altra prova d'aquest resultat que depèn només de les dues propietats de la corda donades a dalt és la següent. Donada una corda de llargada y i amb fletxa de llargada x, com que la fletxa s'encreua al punt mitjà de la corda, sabem que és part d'un diàmetre del cercle. Com que el diàmetre és dues vegades el radi, la part "que manca" del diàmetre és de llargada (2r − x). Fent servir el fet que un part d'una corda multiplicada per l'altra part és igual al mateix producte pres al llarg d'una corda que encreua la primera corda, es troba que ((2r − x)x = (y/2)2. Resolent per a r, s'obté el resultat que es buscava. Propietats de les tangents La recta perpendicular a un radi a través del punt final del radi és una tangent a la circumferència. Una línia perpendicular a una tangent a través del punt de contacte amb una circumferència passa a través del centre de la circumferència. Des de qualsevol punt exterior a una circumferència sempre es poden dibuixar dues tangents, i en cada una d'aquestes tangents la distància entre el punt exterior i el punt de contacte amb la circumferència és la mateixa. Equacions de la circumferència Coordenades cartesianes En un sistema de coordenades cartesianes, s'acostuma a descriure una circumferència centrada en el punt i de radi com: Desenvolupant l'equació es troba lequació en forma estesa de la circumferència: , on ; ; . Coordenades polars La circumferència de radi centrada en el s'expressa de manera natural en un sistema de coordenades polars com: Si no està centrada a l'origen, llavors la seva equació en coordenades polars és: on a és el radi de la circumferència, r0 és la distància de l'origen al centre de la circumferència, i φ és l'angle mesurat en sentit contrari de les agulles del rellotge des de l'eix d'abscisses positiu a la línia que connecta l'origen al centre de la circumferència. Pel cas d'una circumferència centrada a l'origen, es redueix a simplement q r = a. Que és equivalent al cas anterior. Forma paramètrica També es pot expressar la circumferència en forma paramètrica com: on t és una variable paramètrica, que s'interpreta geomètricament com l'angle que forma el radi de l'origen a (x, y) amb l'eix d'abscisses. Coordenades estereogràfiques Alternativament, en coordenades estereogràfiques, la circumferència té una parametrització Coordenades homogènies En coordenades homogènies cada secció cònica amb l'equació d'una circumferència és de la forma Es pot demostrar que una secció cònica és una circumferència si i només si el punt I(1: i: 0) i J(1: -i: 0) queden sobre la secció cònica. Punts d'intersecció amb una recta Per una recta amb l'equació següent: Per determinar cada punt (x,y) de la recta es fa servir U que és una incògnita. P1 i P2 són les coordenades de 2 punts de la recta (x1,y1) i (x2,y2), la distància entre aquests 2 punts és d'1 unitat (U=1) el que implica que el vector (x1,y1)(x2,y2) sigui normalitzat. El punt (x,y) a trobar és doncs: La circumferència queda definida per l'equació on és el centre de la circumferència i r el seu radi. La substitució de l'equació de la recta en la circumferència dona una equació de la forma b2 - 4ac Hi ha tres possibles casos en funció del valor de b2 - 4ac: No hi ha intersecció: La recta és tangent en un punt: En aquest cas: Hi ha dos punts d'intersecció: i Rectes tangents La recta tangent a una circumferència en un punt P és perpendicular al diàmetre que passa per P. L'equació de la recta tangent a una circumferència de radi r centrada a l'origen en el punt (x1, y1) és Per tant, el pendent d'una circumferència a (x1, y1) ve donat per: De forma més general, el pendent en un punt (x, y) a la circumferència , és a dir, la circumferència centrada a (a, b) amb radi r, ve donat per a condició que . Relació entre el radi de les circumferències inscrites i el de la circumferència Radi de les 2 circumferències més grans inscrites en la circumferència de Radi i de superfície Radi i superfície de les 3 circumferències més grans inscrites Radi i superfície de les 4 circumferències més grans inscrites Radi de les 5 circumferències més grans inscrites Radi de les 7 circumferències més grans inscrites (1 circumferència central envoltada d'altres 6) Àrea L'àrea del cercle delimitat per una circumferència és: Teoremes relacionats amb la circumferència Angles inscrits en una circumferència Un angle inscrit (en els exemples de la figura són els angles blau i verd) és exactament la meitat de l'angle central corresponent (vermell). Per això, tots els angles inscrits que abracen el mateix arc (rosa) són iguals. Els angles inscrits en l'arc (marró) són suplementaris. En particular, tots els angles inscrits que abracen un diàmetre són un angle recte (ja que l'angle central és de 180 graus). Potència d'un punt respecte a una circumferència Si M és un punt i és una circumferència de centre O i de radi R, llavors, per tota recta que passa per M i talla el cercle a A i B, es té . Aquest valor no depèn de la recta escollida, sinó només de la posició de M respecte a la circumferència. Fixeu-vos que si M és fora de la circumferència, ; si és a l'interior de la circumferència, ;aquest producte correspon al producte de les mesures algebraiques MA i MB. S'anomena potència del punt M respecte a la circumferència el producte de les mesures algebraiques § = i § = . Aquest producte és independent de la recta escollida i sempre val . Quan el punt M és fora de la circumferència, és possible traçar tangents a la circumferència que passen pel punt. Dient T el punt de contacte d'una d'aquestes tangents, segons el teorema de Pitàgores en el triangle , la potència de M és MT2. La igualtat és suficient per afirmar que la recta (MT) és tangent a la circumferència. La potència d'un punt permet verificar que quatre punts són cocíclics: en efecte, si , , , són quatre punts tals que () i () es tallen a i MA×MB = MC×MD (en mesures algèbriques), llavors els quatre punts són cocíclics. Problema de Napoleó El problema de Napoleó consisteix a construir només amb compàs el centre d'una circumferència donada. Sigui la circumferència que és la circumferència de la qual es vol determinar el centre. Sigui un punt A de . Una circumferència centrada a A talla en B i B'. Dues circumferències centrades a B i B' i que passen per A es tallen al punt C. Una circumferència centrada a C i que passa per A talla a D i D' Dues circumferències centrades a D i D' i que passen per A es tallen al centre de . Observació: és necessari, perquè la construcció sigui realitzable, prendre un radi de la circumferència , una quantitat ni massa gran, ni massa petita. Més precisament, cal que aquest radi estigui comprès entre la meitat i el doble del radi de la circumferència . Teorema de Monge El teorema de Monge estableix que si es tracen tres circumferències qualssevol de manera que cap d'elles estigui completament inscrita dins de cap altra, i es tracen les tangents exteriors a cada parell de circumferències, els punts on es tallen els tres parells de tangents es troben alineats. Aquest teorema admet una versió tridimensional que estableix que els vèrtexs dels cons tangents dos a dos a quatre esferes pertanyen al mateix pla. Teorema de les set circumferències El teorema de les set circumferències estableix que si a partir d'una circumferència donada, es dibuixen sis circumferències de forma que cada una sigui tangent al mateix temps a la circumferència inicial i a les seves dues veïnes, llavors les tres rectes que uneixen els punts de tangència amb la circumferència inicial i oposats entre si, es tallen totes tres en un únic punt. A la figura es presenta un dels molts casos com es poden construir les set circumferències, la circumferència vermella és la circumferència inicial, les negres les sis circumferències tangents al mateix temps a la vermella i a cada una de les seves dues veïnes, les rectes blaves són les que uneixen els punts de tangència oposats i el punt verd on concorren les tres rectes simultàniament. Circumferència d'Apol·loni Apol·loni de Perge va demostrar que una circumferència també es pot definir com el conjunt de punts en un pla que té una proporció constant de distàncies a dos focus fixos, A i B. D'aquesta circumferència es diu de vegades que es dibuixa respecte de dos punts. La demostració és de la manera següent. Un segment de recta PC divideix l'angle interior APB, ja que els segments són semblants: De forma anàloga, un segment de recta PD divideix l'angle exterior corresponent. Com que la suma de l'angle interior i l'exterior dona 180 °, l'angle CPD és exactament de 90 °, és a dir un angle recte. El conjunt de punts P que formen un angle recte amb un segment de recta CD donat formen una circumferència, de la qual CD n'és el diàmetre. Proporció anharmònica Una propietat estretament relacionada de les circumferències implica la geometria de la proporció anharmònica de punts al pla complex. Si A, B, i C són com a dalt, llavors la circumferència d'Apol·loni per a aquests tres punts és la col·lecció de punts P per als quals el valor absolut de la proporció anharmònica és igual a un: Dit d'una altra manera, P és un punt en la circumferència d'Apol·loni si i només si la proporció anharmònica [A,B;C,P] està sobre la circumferència unitària al pla complex. Circumferències generalitzades Si C és el punt mitjà del segment AB, llavors la col·lecció de punts P que satisfan la condició d'Apol·loni (1) no és una circumferència, sinó una recta. Així, si a A, B, i C són punts donats diferents en el pla, llavors el lloc geomètric dels punts P que satisfan (1) s'anomena una circumferència generalitzada. Pot ser una autèntica circumferència veritable o una recta. En aquest sentit una recta és la generalització de la circumferència quan el radi és infinit. Circumferències de Ford i d'Apol·loni Circumferències de Ford Una circumferència de Ford és una circumferència amb centre a (p/q, 1/(2q2)) i radi 1/(2q2), on p/q és una fracció irreduïble, és a dir p i q són enters coprimers. La circumferència de Ford associada amb la fracció p/q es denota C[p/q] o C[p, q]. Hi ha una circumferència de Ford associada a cada nombre racional. A més a més, la línia y = 1 es considera com a circumferència de Ford - es pot pensar com la circumferència de Ford associada amb l'infinit, que és el cas de p = 1, q = 0. Dues circumferències de Ford diferents són o bé disjuntes o bé tangents una amb l'altra. Cap parella de circumferències de Ford no es tallen - tot i que hi ha una circumferència de Ford tangent a en cada punt de l'eix d'abscisses amb coordenada racional. Les circumferències de Ford són un cas particular de les circumferències d'Apol·loni generat per les rectes y = -0,5 i y = 1,5 i la circumferència C[0/1]. Circumferències d'Apol·loni Els conjunts de circumferències d'Apol·loni es generen a partir de trios de circumferències, en els que cada circumferència és tangent a les altres dues. S'anomenen així en honor d'Apol·loni de Perge. Un conjunt de circumferències d'Apol·loni es pot construir de la manera següent: es comença amb tres circumferències C1, C2 i C3, cada una de les quals ha de ser tangent a les altres dues (en la construcció general, aquestes tres circumferències poden ser de qualsevol mida, mentre tinguin tangents comunes). Apol·loni va descobrir que hi ha unes altres dues circumferències que no s'encreuen, C4 i C5, les quals tenen la propietat de què són tangents a tres de les circumferències originals - aquestes s'anomenen circumferències d'Apol·loni (vegeu el teorema de Descartes). Afegint les dues circumferències d'Apol·loni a les tres originals, ara es tenen cinc circumferències. S'agafa una de les dues noves circumferèncias d'Apol·loni - per exemple C4. És tangent a C1 i C2, així el trio de circumferències C4, C1 i C2 té al seu torn dues circumferències d'Apol·loni. Ja se'n coneix una d'aquestes - és C3 - però l'altra és una circumferència nova C6. D'una manera similar es pot construir una altra circumferència nova C7 que és tangent a C4, C2 i C3, i una altra circumferència C8 des de C4, C3 i C1. Això dona 3 circumferències noves. Es poden construir tres circumferències noves més a partir de C5, en conjunt donen sis circumferències noves. Juntament amb les circumferències C1 a C5, això dona un total d'11 circumferències. Continuant la construcció etapa per etapa d'aquesta manera, es poden afegir 2·3n circumferències noves a cada etapa, donant un total de circumferències de 3n+1 + 2 després de n'' etapes. En el límit, aquest conjunt de circumferències són un tamís apol·lonià. El tamís apol·lonià té una dimensió Hausdorff d'aproximadament 1,3057. Referències Vegeu també Cercle Nombre pi Quadratura del cercle Enllaços externs Circle formulas a Atlas de Geometria. Clifford's Circle Chain Theorems. Presentació pas a pas del primer teorema de Clifford. MathAce» Circles Article de MathAce sobre circumferències. Cercles


text: Un cercle és el lloc geomètric del pla que inclou els punts que estan a una distància inferior de la llargada d'un segment determinat anomenat radi respecte a un punt fix determinat anomenat centre. Dit d'una altra manera: és la regió del pla limitada per una circumferència Longitud i àrea La longitud d'un cercle és 2πr, on r és el radi. És a dir, és el valor del seu diàmetre per pi. La seva àrea és π·r2. Si tenim en compte que es pot considerar un cercle com un polígon regular d'infinits costats l'apotema del qual és el radi del cercle, i el perímetre la circumferència, i atès que l'àrea d'un polígon regular és igual a la meitat del producte del seu perímetre per la seva apotema, és a dir, si substituïm P per la fórmula de la circumferència (2·π·R) i ap pel radi R tenim i, per tant, un cop simplificada l'expressió, arribem a la conclusió que l'àrea A d'un cercle de radi R és Mesura angular La mesura angular del cercle equival a dos cops el desplegament dels angles d'un triangle qualsevol. Si prenem de partida el triangle equilàter, el cercle equival a sis dels seus angles de 60 graus, per tant 360°. Parts El cercle està format per diferents parts: La circumferència, línia corba que delimita el cercle. El centre, punt que està a la mateixa distància de la resta. El radi, segment que uneix qualsevol punt del cercle amb el centre. El diàmetre, segment que uneix dos punts que passen pel centre i es divideixen en dues parts iguals. La corda, uneix dos punts, però sense passar pel centre, per tant, la corda serà més curta que el diàmetre. Simbologia El cercle s'associa al sol des dels egipcis (per això està present a la bandera del Japó). En alquímia i astrologia el cercle porta un punt al mig; i en la tradició vèdica una creu (els quatre braços són les estacions de l'any). Aquest darrer símbol està emparentat amb l'esvàstica. En el cristianisme es considera la figura perfecta, i per això és el símbol de Déu, perquè no es pot localitzar en el cercle ni principi ni fi, com passa en l'eternitat, un dels atributs divins per excel·lència. Referències Cercles


text: Un cub, hexàedre regular o hexaedre regular és un políedre regular format per sis cares quadrades en el qual en cada vèrtex hi coincideixen tres arestes perpendiculars entre si. El seu volum es calcula segons la fórmula a3, on a és a longitud d'una aresta. El cub és l'únic hexàedre regular i forma part dels cinc sòlids platònics. Té 6 cares, 8 vèrtexs i 12 arestes. També és un paral·lelepípede quadrat i un cuboide equilateral. És un prisma quadrat regular en tres orientacions i un trapezoedre trigonal en quatre orientacions. És el dual de l'octàedre i té simetria octaèdrica o cúbica. Finalment, és l'únic políedre convex que té totes les cares quadrades. Geometria i fórmules Donat un cub regular d'aresta : Com que el volum del cub és la potència tercera de les seves arestes (), les potències terceres s'anomenen «cub» per analogia a «quadrat» i les potències segones. El cub té el volum més gros entre tots els cuboides amb una mateixa àrea superficial. A més a més, el cub també té el volum més gros entre els cuboides amb la mateixa longitud d'aresta total (amplada + llargada + alçada). Simetria Un hexaedre regular (o cub) té quinze eixos de simetria d'ordre quatre: les rectes perpendiculars a cada parell de cares paral·leles pel seu punt mitjà; quatre eixos de simetria d'ordre dos: les rectes que uneixen els centres d'arestes oposades; nou plans de simetria; tres paral·lels a cada parell de cares paral·leles pel punt mitjà de les arestes que les uneixen, i sis formats pels parells d'arestes oposades; i un centre de simetria. Això fa que aquest cos tingui un ordre de simetria total de 48: 2x(3x4+6x2). Els elements de simetria anteriors defineixen un dels grups de simetria octaèdrics, el denominat Oh segons notació de Schöenflies. Punt en l'espai Per un cub l'esfera circumscrita del qual tingui radi R, i per un punt donat del seu espai tridimensional amb distàncies di respecte els vuit vèrtexs del cub, s'obté: Coordenades cartesianes i equació en l'espai tridimensional Coordenades cartesianes Per un cub centrat en l'origen, amb arestes paral·leles als eixos i amb una longitud d'aresta de 2, les coordenades cartesianes dels vèrtexs són: (±1, ±1, ±1) Mentre que l'interior consisteix en tots els punts (x0, x1, x2) amb −1 < xi < 1 per tot i. Equació en l'espai tridimensional En geometria analítica, la superfície d'un cub amb centre (x0, y0, z0) i llargada d'aresta 2a és el locus de tots els punts (x, y, z) tals que Projeccions ortogonals El cub té quatre projeccions ortogonals especials: centrada en un vèrtex, aresta o cara, i normal a la seva figura de vèrtex. La primera i tercera corresponen als plans de Coxeter A2 and B2. Políedre esfèric El cub també es pot representar com un políedre esfèric i ser projectat sobre el pla per mitjà d'una projecció estereogràfica. Aquesta projecció és conforme, és a dir, preserva els angles però no pas les àrees o llargades. Les línies rectes de l'esfera es projecten com a arcs circulars sobre el pla. Problemes clàssics La duplicació del cub o problema de Delos Mecanitzar un cub en un torn En la cultura Des d'anys passats, i en nombroses cultures, el cub és la forma més utilitzada per donar forma als daus, utilitzats en molts llocs. En els jocs de rol l'anotació escrita en el dau de sis cares és «D6». En teologia, els cubs apareixen a les religions abrahàmiques. La Kaaba de la Meca n'és un exemple, ja que significa justament «cub» en àrab. També apareixen al judaisme: teffilin i Nova Jerusalem al Nou Testament són descrits com a cubs. El cub representa simbòlicament la veritat. I s'associava amb Hermes. En espectacles de fira La caixa cúbica "màgica". Cub sòlid i caixa cúbica. En mineralogia Acústica Referències Vegeu també Cub Soma Sòlid platònic Sòlids platònics