text: fou un matemàtic austríac-americà, un lògic profund que va desenvolupar el teorema d'incompletesa, afirmant que qualsevol sistema axiomàtic consistent prou potent per descriure l'aritmètica dels enters permet proposicions (sobre enters) que no es poden demostrar ni refutar. També va provar que la hipòtesi del continu no es pot refutar del conjunt d'axiomes de la teoria de conjunts suposant que aquests axiomes són consistents. Es pot argumentar que Kurt Gödel és el lògic més important del i un dels tres lògics més grans de la història (juntament amb Aristòtil i Gottlob Frege). Biografia Kurt Friedrich Gödel va néixer el 28 d'abril de 1906, a Brno la capital de la Moràvia Austrohongaresa (actualment Brno, República Txeca) en una família d'ètnia alemanya benestant, composta per Rudolf August Gödel, home de negocis i administrador d'una fàbrica de tèxtils, i Marianne Gödel (nascuda Handschuh), una dona educada i culta que va romandre propera a Gödel durant tota la seva vida (tal com es pot observar en l'extensa correspondència entre ambdós). Al moment del seu naixement la seva ciutat tenia la majoria de població de parla alemanya i aquest era l'idioma dels seus pares. Gödel, que no parlava gaire txec, es va convertir automàticament en txecoslovac a l'edat de 12 anys després de la caiguda de l'Imperi Austrohongarès al final de la Primera Guerra Mundial. Posteriorment li va explicar al seu biògraf John W. Dawson que durant aquest temps se sentia com un "exiliat austríac a Txecoslovàquia" ("ein Österreicher im Exil in der Tschechoslowakei"). Va decidir convertir-se en ciutadà austríac a l'edat de 23 anys. Quan l'Alemanya nazi va annexionar Àustria Gödel automàticament es va convertir en ciutadà alemany a l'edat de 32 anys. Després de la Segona Guerra Mundial, a l'edat de 42 anys, es va convertir en ciutadà nord-americà. A casa, al jove Kurt l'anomenaven Herr Warum (Sr. per què) a causa de la seva insaciable curiositat. L'única excepció a una infància sense incidents va ser el que a partir dels quatre anys Kurt va patir defalliments i febres reumàtiques, de les quals es va recuperar completament, però va quedar convençut per la resta de la seva vida que el seu cor havia sofert un dany permanent. Va assistir a l'escola primària i secundària en idioma alemany a Brno de la qual es va graduar amb honors en 1923 i va sobresortir en matemàtiques, idiomes i religió. En el transcurs de la seva adolescència Kurt va estudiar, entre altres matèries, la Teoria dels colors de Goethe, crítiques d'Isaac Newton i l'obra d'Immanuel Kant. A l'edat de 18 anys Kurt es va reunir amb el seu germà major Rudolf (nascut el 1902) i va ingressar a la Universitat de Viena. Llavors ja dominava les matemàtiques en l'àmbit universitari, i encara que al principi va pretendre estudiar física teòrica, també va assistir a cursos de filosofia impartits per Heinrich Gomperz i de matemàtiques. Durant aquest període va adoptar idees de l'empirisme matemàtic, va llegir els Metaphysische Anfangsgründe der Naturwissenschaft (Fonaments metafísics de la ciència natural) de Kant, i encara que ell mateix no va ser un positivista lògic, va participar en reunions del Cercle de Viena amb Moritz Schlick, Hans Hahn i Rudolf Carnap, sent aquests dos últims de qui va aprendre lògica. Després va estudiar també la teoria dels nombres, i va assistir a un seminari dirigit per Schlick, en el qual s'estudiava el llibre Introducció a la lògica matemàtica de Bertrand Russell, el que el va motivar a interessar per la lògica matemàtica. El fet d'assistir a una conferència de Hilbert sobre la completesa i la consistència dels sistemes matemàtics podria haver estat el que va decidir el curs de la seva vida. El 1928 Hilbert i Wilhelm Ackermann van publicar els Grundzüge der theoretischen Logik (Principis de lògica teòrica), una introducció a la lògica de primer ordre en la qual es plantejava el problema de la completesa: "Són suficients els axiomes d'un sistema formal per a derivar cadascuna de les proposicions veritables en tots els models del sistema? " Aquest va ser el tema triat per Gödel per a la seva tesi doctoral. El 1929, a l'edat de 23 anys, va completar la seva dissertació sota la supervisió de Hans Hahn, en la qual Gödel va establir la completesa del càlcul de predicats de primer ordre (aquest resultat es coneix ara com el teorema de completesa de Gödel). El títol de Doctor li va ser concedit el 1930 i la seva tesi, al costat de treball addicional, va ser publicada per l'Acadèmia de Ciències de Viena. Obra a Viena El 1931 Gödel va publicar els seus cèlebres teoremes de la incompletud en "Über formal unentscheidbare Sätze der Principia Mathematica und verwandter Systeme" ("Sobre proposicions formalment indecidibles de Principia Mathematica i sistemes relacionats"). En aquest article va demostrar que per a tot sistema axiomàtic computable que sigui prou poderós per a descriure l'aritmètica dels nombres naturals (els axiomes de Peano), llavors: Si el sistema és consistent, no pot ser complet (això generalment es coneix com el teorema de la incompletud). La consistència dels axiomes no es pot demostrar a l'interior del sistema. Aquests teoremes van finalitzar mig segle d'intents acadèmics (començant amb el treball de Gottlob Frege i culminant en els Principia Mathematica i en el formalisme de Hilbert) per trobar un conjunt d'axiomes suficient per a tota la matemàtica. El teorema de la incompletud implica també que no tota la matemàtica és computable. La idea bàsica del teorema de la incompletud és més aviat simple. Essencialment, Gödel va construir una fórmula que assegura ser no-demostrable per a cert sistema formal. Si fos demostrable, seria falsa, la qual cosa contradiu el fet que en un sistema consistent les proposicions demostrables són sempre veritables. De manera que sempre hi haurà almenys una proposició veritable però no demostrable. És a dir, per a tot conjunt d'axiomes de l'aritmètica construïble per l'home existeix una fórmula que s'obté de l'aritmètica però és indemostrable en aquest sistema. Tanmateix, per a precisar això Gödel necessitava resoldre diverses qüestions tècniques, com ara proposicions de codificació i el concepte mateix de demostrabilitat en la teoria dels nombres naturals. Això últim ho va realitzar mitjançant un procés denominat numeració de Gödel. En el seu assaig de dues pàgines "Zum intuitionistischen Aussagenkalkül" (1932) Gödel va refutar la "valuabilidad" finita de la lògica intuicionista. En la demostració va emprar implícitament el que després es va conèixer com la lògica intermèdia de Gödel-Dummett (o Gödel fuzzy logic). Gödel va rebre la seva habilitació a la Universitat de Viena el 1932, i el 1933 es va convertir en Privatdozent (professor no remunerat). L'ascensió de Hitler a Alemanya el 1933 va afectar poc a Gödel a Viena, ja que tenia poc interès en la política. No obstant això, es va veure molt afectat per l'assassinat de Moritz Schlick (el seu seminari havia despertat el seu interès per la lògica) a mans d'un estudiant pertorbat, incident que va resultar en el seu primer col·lapse nerviós. Visites als Estats Units El 1933 Gödel va viatjar per primera vegada als Estats Units on va conèixer a Albert Einstein, amb qui va estrènyer llaços d'amistat. Va presentar una conferència a la reunió anual de la Societat Americana de Matemàtiques. En el transcurs d'aquest any Gödel també va desenvolupar idees sobre la computabilitat i la funció recursiva al punt que va presentar una conferència sobre aquestes funcions i sobre el concepte de veritat. Posteriorment, aquest treball es va desenvolupar en la teoria dels nombres, emprant la numeració de Gödel. El 1934 Gödel va presentar una sèrie de conferències a l'Institut d'Estudis Avançats de Princeton (IAS) a Princeton, titulada Sobre les proposicions indecidibles dels sistemes matemàtics formals. Stephen Kleene, que acabava de finalitzar el seu doctorat a Princeton, va prendre notes d'aquesta conferència, les quals van ser publicades posteriorment. Gödel visitaria l'IEA novament la tardor de 1935, però els viatges i l'intens treball l'havien extenuat i a l'any següent va caure en una depressió, i no va tornar a la docència fins al 1937. Durant aquest temps es va dedicar a la prova de consistència de l'axioma d'elecció i a la hipòtesi del continu fins a demostrar que aquestes hipòtesis no poden refutar-se des del sistema comú d'axiomes de la teoria de conjunts. Va contreure matrimoni el 20 de setembre de 1938 amb Adele Nimbursky (nascuda Porkert, 1899-1981), la qual coneixia des de feia deu anys. Els pares de Gödel s'oposaven a la relació sobre la base que es tractava d'una ballarina divorciada i sis anys més gran que ell. Mai van tenir fills. Posteriorment va realitzar una altra visita als Estats Units, on va passar la tardor de 1938 a l'IEA i la primavera de 1939 a la Universitat de Notre Dame. Durant les seves vacances de l'IEA, Gödel i la seva dona Adele van passar l'estiu de 1942 a Blue Hill, Maine, estiu durant el qual va descobrir una prova de la independència de l'axioma d'elecció de la teoria finita de tipus. Treball a Princeton Després del Anschluss el 1938, Àustria va passar a formar part de l'Alemanya Nazi. Alemanya va abolir el títol de Privatdozent, de manera que Gödel va haver de concursar a un càrrec diferent en el nou ordre. No obstant això, els seus vincles anteriors amb membres jueus del Cercle de Viena, especialment amb Hahn, pesaven en contra seu. La seva situació es va precipitar quan el van declarar apte per al servei militar, quedant en risc de ser cridat a les files de l'exèrcit alemany, raó per la qual va emigrar cap als Estats Units per assumir un càrrec docent en l'IEA. Ràpidament va reprendre el seu treball en matemàtiques i el 1940 va publicar la seva obra Consistència de l'axioma d'elecció i de la hipòtesi del continu generalitzada amb els axiomes de la teoria de conjunts, la qual constitueix un clàssic de la matemàtica moderna. En aquest treball va introduir l'univers construïble, un model de la teoria de conjunts en el qual els únics conjunts que existeixen són aquells que poden construir-se a partir de conjunts més simples. Gödel va mostrar que tant l'axioma d'elecció (AC) i la hipòtesi del continu generalitzada (HCG) són veritables en l'univers construïble i per tant han de ser consistents amb els axiomes de Zermelo-Fraenkel per a la teoria de conjunts (ZFC). Posteriorment Paul Cohen va construir un model de ZFC en el qual AC i HCG són falsos, en conjunt aquestes demostracions signifiquen que AC i HCG són independents dels axiomes de ZFC per a la teoria de conjunts. A finals dels anys 40, Gödel va demostrar l'existència de solucions paradoxals a les equacions de camp de la relativitat general d'Albert Einstein. Aquests "universos rotatoris" permetrien viatjar en el temps i van provocar dubtes en Einstein sobre la seva pròpia teoria. Les seves solucions es coneixen com la mètrica de Gödel (o l'Univers de Gödel). Durant l'etapa americana, els interessos de Gödel van oscil·lar cap a la filosofia i la física. Va estudiar i admirar les obres de Gottfried Leibniz, però va arribar a la conclusió (sense evidència) que la major part del treball de Leibniz havia estat suprimida. En menor mesura també va estudiar a Kant i a Edmund Husserl. El 1946 Gödel es va convertir en un membre permanent de l'IEA. Al voltant d'aquest període va deixar de publicar, encara que continua treballant. Es va convertir plenament en professor de l'Institut el 1955 i en professor emèrit el 1976. El 1951 Gödel va ser reconegut (juntament amb Julian Schwinger) amb el primer Premi Albert Einstein, i també se li va lliurar la National Medal of Science el 1974. Al principi dels 1970 Gödel va fer circular entre les seves amistats una elaboració de la demostració ontològica de Leibniz sobre l'existència de Déu, la qual es coneix ara com la demostració ontològica de Gödel. Kurt Gödel: My philosophical viewpoint , c. 1960, No publicat. Kurt Gödel: The modern development of the foundations of mathematics in the light of philosophy , 1961, No publicat. Mort En els seus últims anys, Gödel va sofrir períodes d'inestabilitat i malaltia mental. Tenia temors obsessius de ser enverinat, i no menjava llevat que la seva esposa Adele tastés el menjar abans que ell. A finals de 1977, Adele va ser hospitalitzada durant sis mesos i no va poder continuar tastant el menjar de Gödel. En absència d'ella, es va negar a menjar, fins al punt de deixar-se morir de fam. Al moment de la seva mort pesava uns trenta quilos. El certificat de defunció a l'Hospital de Princeton, el 14 de gener de 1978, diu que va morir de "desnutrició i inanició causades per pertorbacions en la personalitat". Publicacions importants En alemany 1930, "Die Vollständigkeit der Axiome des logischen Funktionenkalküls." Monatshefte für Mathematik und Physik 37: 349–60. 1931, "Über formal unentscheidbare Sätze der Principia Mathematica und verwandter Systeme, I." Monatshefte für Mathematik und Physik 38: 173–98. 1932, "Zum intuitionistischen Aussagenkalkül", Anzeiger Akademie der Wissenschaften Wien 69: 65–66. En anglès 1940. The Consistency of the Axiom of Choice and of the Generalized Continuum Hypothesis with the Axioms of Set Theory. Princeton University Press. 1947. "What is Cantor's continuum problem?" The American Mathematical Monthly 54: 515–25. Versió revisada per Paul Benacerraf i Hilary Putnam, eds., 1984 (1964). Philosophy of Mathematics: Selected Readings. Cambridge Univ. Press: 470–85. 1950, "Rotating Universes in General Relativity Theory." Proceedings of the international Congress of Mathematicians in Cambridge, 1: 175–81 Vegeu també Axioma d'elecció Paul Cohen Ernest Nagel Gödel, Escher, Bach Referències Bibliografia Enllaços externs Cercle de Viena Matemàtics estatunidencs Lògics Persones de Brno Alumnes de la Universitat de Viena Doctors honoris causa per la Universitat de Viena Morts a Princeton Professors de la Universitat de Princeton Suïcides alemanys Doctors honoris causa per la Universitat de Princeton Matemàtics txecs Matemàtics austríacs Matemàtics austrohongaresos Filòsofs txecs Filòsofs austríacs Filòsofs alemanys Matemàtics alemanys Suïcides austríacs Suïcides estatunidencs Científics estatunidencs Filòsofs estatunidencs Morts d'inanició Naixements del 1906 Morts el 1978


source: wikipedia

text: Un gènere cinematogràfic és una categoria estilística o temàtica de pel·lícules basades en similituds ja sigui en els elements narratius, l'enfocament estètic o la resposta emocional a la pel·lícula. En cinema és habitual classificar les obres segons aquest tipus de temàtiques o ambients dins dels quals discorre l'acció. Suposen un pacte implícit entre el públic i l'exhibidor, que garanteix l'acomodament entre les expectatives psicològiques de l'espectador i l'obra que visionarà. Segons afirma el crític cinematogràfic José Luis Sánchez Noriega, "El gènere és una guia per al comportament del públic -riure (comèdia), emocionar-se o plorar (drama), espantar-se (terror), sorprendre's (fantàstic), entretenir-se (aventures), etcètera- o per al reconeixement de temes, espais, icones, situacions, objectes, accions... que espera trobar a les pel·lícules." El gènere d'una pel·lícula influirà en l'ús d'estils i tècniques de realització cinematogràfica, com ara l'ús de flashbacks i il·luminació en clau baixa al cinema negre; enquadraments ajustats en pel·lícules de terror; o fonts tipogràfiques que semblen troncs tallats en brut per als títols de westerns. A més, els gèneres tenen associades convencions musicals, com ara exuberants orquestres de corda per a melodrames romàntics o música electrònica per a pel·lícules de ciència-ficció. El gènere també afecta la manera com les pel·lícules s'emeten a la televisió, s'anuncien i s'organitzen a les botigues de lloguer de vídeos. Els gèneres cinematogràfics no són fixos, sinó que canvien i evolucionen amb el temps; alguns, com el melodrama, fins i tot poden desaparèixer en gran manera. El gènere no només fa referència a un tipus de pel·lícula o a la seva categoria, sinó que també tenen un paper clau les expectatives d'un públic sobre una pel·lícula, així com els discursos institucionals que creen estructures genèriques. Amb la proliferació de gèneres concrets, també poden sorgir subgèneres cinematogràfics, que solen ser una barreja de dos gèneres separats; el drama legal, per exemple, és un subgènere de drama que inclou pel·lícules centrades en la sala de judicis i els judicis. Classificació L'actor i dramaturg Alan Williams distingeix tres categories principals de gèneres cinematogràfics: narratiu, d'avantguarda i documental. Tot i així, amb la proliferació de gèneres concrets, també sorgeixen subgèneres cinematogràfics; també es poden fusionar amb altres aparentment no relacionats per formar gèneres híbrids, on les combinacions populars inclouen la comèdia romàntica i la comèdia d'acció. Exemples més amplis inclouen la docuficció i el docudrama, que fusionen les categories bàsiques de ficció i no ficció (documental). Els gèneres també es poden classificar per característiques més inherents (generalment implicades en els seus noms), com ara l'escenari, el tema, l'atmosfera, el públic objectiu o el pressupost/tipus de producció. L'escenari és l'entorn —incloent-hi tant el temps com la ubicació geogràfica— en què transcorre la història i l'acció (p. ex., l'actualitat o període històric; la Terra o l'espai exterior; urbà o rural, etc.) Els gèneres que estan especialment preocupats per aquest element inclouen el drama històric, la pel·lícula de guerra, el western i l'òpera espacial, els noms dels quals denoten escenaris particulars. El tema fa referència a les qüestions o conceptes al voltant dels quals gira la pel·lícula; per exemple, la pel·lícula de ciència-ficció, la pel·lícula d'esports i la pel·lícula de crim. L'atmosfera és el to emocional de la pel·lícula, tal com s'implica en els noms de la pel·lícula de comèdia, la pel·lícula de terror o el melodrama. Els gèneres dirigits a un públic objectiu concret inclouen les pel·lícules per a nens, les pel·lícules per a adolescents, les pel·lícules de dones i les chick flicks. Els gèneres caracteritzats pel tipus de producció inclouen la superproducció, la pel·lícula independent i la pel·lícula de baix pressupost, com ara la pel·lícula de sèrie B (totes elles comercials) o la pel·lícula amateur (no comercial). Els guionistes, en particular, sovint organitzen les seves històries per gèneres, centrant la seva atenció en tres aspectes específics: l'atmosfera, el personatge i la història. L'atmosfera d'una pel·lícula inclou vestuari, attrezzo, ubicacions i les experiències viscerals creades per al públic. Els aspectes del personatge inclouen arquetips, personatges tipus i els objectius i motivacions dels protagonistes. Algunes consideracions de la història per als guionistes, ja que es relacionen amb el gènere, inclouen el tema, les escenes més importants i com el ritme de la perspectiva dels personatges canvia d'una escena a una altra. Evolució Des dels primers temps del cinema al segle XIX el terme "gènere" va ser utilitzat per a organitzar les pel·lícules per tipus. A la dècada del 1950 André Bazin parlava del concepte de "gènere" utilitzant com a exemple els westerns; durant aquesta època, hi va haver un debat sobre la teoria d'autor versus el gènere. A finals de la dècada del 1960 el concepte de gènere es va convertir en una part important de la teoria del cinema. Evolucionats a partir de les teories de la crítica dels gèneres literaris, els gèneres cinematogràfics solen ser delimitats per "convencions, iconografia, escenaris, narracions, personatges i actors". També es poden classificar les pel·lícules pel to, tema, atmosfera, format, públic objectiu o pressupost. Aquestes característiques són més evidents en les pel·lícules de gènere, que són "pel·lícules comercials [que], mitjançant la repetició i la variació, expliquen històries familiars amb personatges i situacions familiars" en un gènere determinat. En les primeres produccions el gènere de les pel·lícules era encotillat, amb característiques molt delimitades que ajudaven l'espectador a comprendre ràpidament la pel·lícula i al fet que l'autor creés el que volgués i l'espectador ho esperés. A Hollywood, entre les dècades del 1920 i del 1950, el sistema industrial estatunidenc va afavorir les pel·lícules de gènere; una raó clau és que en "la manera industrial de producció de Hollywood, les pel·lícules de gènere són productes fiables" per comercialitzar al públic: eren fàcils de produir i era fàcil que el públic entengués una pel·lícula de gènere. A partir d'aquell moment, les pel·lícules de gènere van tenir convencions i iconografia clares, com els abrics pesats que portaven els gàngsters a pel·lícules com Little Caesar (1931). Les convencions de les pel·lícules de gènere permeten als cineastes generar-les d'una manera industrial i a l'estil d'una cadena de muntatge, un enfocament que es pot veure a les pel·lícules d'espionatge de James Bond, que utilitzen totes una fórmula de "molta acció, gadgets de luxe, dona bella i solents pintorescs", tot i que els actors, directors i guionistes canvien. Aproximadament després de la Segona Guerra Mundial els gèneres van començar a barrejar-se o a adulterar-ne la seva essència i a crear diverses produccions de gèneres híbrids i subgèneres. Tot i això, alguns han anat evolucionant des dels inicis del cinema, com ara les comèdies slapstick i de persecucions del període mut, que són l'origen de les comèdies contemporànies, o bé el gènere gàngster, amb exemples tan diferents en estil i contingut com les pel·lícules Brighton Rock (1948) i Lock, Stock and Two Smoking Barrels (1998). En el cas del cinema britànic, el realisme social (tot i no ser exactament un gènere) continua la tradició iniciada en les obres escrites per autors com Charles Dickens i Thomas Hardy. Principals gèneres i subgèneres Els gèneres són sovint concretats per a formar subgèneres, i també poden ser combinats per a formar gèneres híbrids, com ara: colonial eròtic giallo infantil peplum policíac pornogràfic road movie'' de robatoris de sèrie B o de classe B de suspens Notes Referències Vegeu també Gènere literari Gènere musical Gènere de videojoc


text: El gagaús és una llengua turquesa parlada per unes 200.000 persones (gagaüsos) a Moldàvia (on s'ha creat la república autònoma de Gagaúsia), a Bulgària i a Romania principalment. La llengua gagaüsa o gagavuz pertany al grup meridional (oguz) de les parles turques, i és propera al turc osmanlí, a l'àzeri i al turcman, però amb nombrosos préstecs eslaus i romanesos. És considerada per alguns experts un dialecte del turc. Tanmateix, té nombroses característiques fonètiques, la totalitat de la sintaxi i la fraseologia, així com bona part de la morfologia i del lèxic, que la fan ben diferenciada: Iotització de les vocals altes i mitjanes a principi de paraula. Palatalització llarga de les consonants inicials. Ordre de la frase lliure. Presència de vocals llargues secundàries. Diftongació. Aparició dels sufixos del gènere –ka, -yka. Sintaxi fortament eslavitzada. Lèxic amb elements grecs, romanesos i eslaus. Afluixament de les consonants davant les vocals anteriors. Utilitza l'alfabet turc més les lletres ä, ö i ÿ. Antigament havia utilitzat l'alfabet grec. El gagaús és una llengua derivada del turc gagaús balcànic. La lingüística balcànica va ser la primera a veure les conseqüències del contacte lingüístic com a normals en lloc de corruptes. El terme "llengua gagaüsa" i la identificació de la llengua pròpia com a "gagaús" es van establir simultàniament o fins i tot després de la creació de l'autoconsciència nacional. Al voltant de 150.000 gagaüsos residien a Moldàvia el 1986, on vivien dins dels termes de Comrat, Çadır i Valkaneş. Juntament amb la majoria de gagaüsos que viuen a Moldàvia, hi ha altres quatre poblacions de Bulgària on resideixen gagaüsos. Els seus parlants majoritàriament pertanyen a l'Església ortodoxa russa. Escriptura El 1895, Mihail Çakir creà una ortografia per al gagaús basada en l'alfabet ciríl·lic. També es va utilitzar l'alfabet grec o el llatí a l'estil dels romanesos. Entre 1932 i 1957 s'utilitzà sobretot aquest últim. El 1957 s'adoptà una norma ortogràfica basada en l'alfabet ciríl·lic, cosa que permeté que la llengua entrés en el currículum el 1959. Però el 1996 l'abandonaren per a adoptar l'alfabet llatí com els turcs osmanlins. Dialectes El gagaús es divideix en dos dialectes: El del centre o bulbar, al voltant de Comrat i Çadır. El del sud o marítim, al voltant de Valkaneş. Exemple Exemple de gagaús amb traducció al català: Yazı 1 – Insannar hepsi duuêrlar serbest hem birtakım kendi kıymetindä hem haklarında. Onnara verilmiş akıl hem üz da läazım biri-birinä davransınnar kardaslık ruhuna uygun. Article 1 – Tots els éssers humans neixen lliures i iguals en dignitat i en drets. Són dotats de raó i de consciència, i han de comportar-se fraternalment els uns amb els altres. Referències Llengües turqueses Llengües de Rússia Llengües d'Ucraïna Llengües de Romania Llengües de Bulgària Llengües amenaçades d'Europa


text: La Llicència Pública General GNU (GNU GPL, de l'anglès GNU General Public License) és un tipus de llicència per a programari que permet la còpia, distribució (comercial o no) i modificació del codi, sempre que qualsevol modificació es continuï distribuint amb la mateixa llicència GPL. La llicència GPL no permet la distribució de programes executables sense el codi font corresponent o una oferta de com obtenir-lo gratuïtament. És la llicència lliure de programari més utilitzada. Aquesta llicència va ser dissenyada originalment per Richard Stallman i el grup GNU, principalment Eben Moglen, com a alternativa al model de programari propietari predominant. Actualment, Linux és el programa sota llicència GPL amb més difusió. Controvèrsies legals Dins de diferents marcs reguladors i legislatius de països al voltant del món, la inserció i ús de la GPL pot trobar dificultats des del punt de vista de l'aplicació i validesa, a causa de la fermesa o intervencions de lleis i normes en defensa dels drets dels consumidors (ciutadans). Aquests casos generen propostes de canvis i modificacions d'aquests marcs legals que, en general, cauen en favor de la GPL, tot i això són processos de mitjana o llarga durada i moltes vegades el que s'hauria de tractar des d'un punt de vista tècnic es deriva en conflictes polític-empresarials i al revés. Només amb efecte de mostrar els inconvenients, es pot anomenar el Punt 11 de la llicència, recollit en moltes altres llicències. Punt 11. "No garanties" (Sense garanties) diu: "''Com que el programa està lliure de càrrecs, no existeix cap garantia per a ell mateix (...), els propietaris dels drets d'autor proporcionen el programa "tal com és" sense cap garantia de cap tipus, ja sigui implícita o explícita, incloent, però no de manera limitada. Les garanties que implica la venda per a un propòsit particular. Vegeu també GNU Affero General Public License (GNU AGPL) GNU Lesser General Public License (GNU LGPL) GNU Free Documentation License (GNU FDL) Llicència Creative Commons (CC) Referències Enllaços externs Llicència GPL Traducció no oficial de la llicència GPL al català Llicències GNU Llicències de programari lliures


text: Gósol és un municipi de la comarca del Berguedà, Catalunya, pertanyent a la província de Lleida i al partit judicial de Solsona. La vila forma part Pertany del Parc Natural del Cadí-Moixeró i està situat al seu vessant sud, a l’oest del massís del Pedraforca. Geografia Llista de topònims de Gósol (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Ubicació El poble de Gósol no sempre ha estat a la ubicació actual, ja que fa temps estava situat al turó on hi ha les actuals ruïnes del castell de Gósol, del i inclòs dins la ruta del Camí dels Bons Homes. Gósol està situat, actualment, a la vall que porta el seu nom. La vall de Gósol està tancada pels contraforts del Pedraforca i la muntanya dels Cloterons. Està, també, envoltada per la serra del Cadí, que s'alça sobre el coll de Josa. Vies d'accés S'hi pot arribar per la carretera B-400, que parteix del Collet, al quilòmetre 112,9 de la carretera comarcal d'Abrera a Bellver de Cerdanya (eix del Llobregat: antiga C-1411 i actualment C-16/E-9). També es pot arribar a Gósol venint des de Sant Llorenç de Morunys (per La Coma i La Pedra), a través del Port del Comte (venint de Solsona) i venint de la Seu d'Urgell. Per aquestes tres rutes es passa pels pobles de Tuixent i Josa de Cadí. Recentment s'ha asfaltat el tram de carretera comprès entre Tuixent i Gósol (C-563). Hi ha algunes pistes forestals que comuniquen amb diversos municipis: Berga, Tuixent... A peu s'hi pot accedir seguint les rutes antigues, com el Camí dels Bons Homes o la Ruta dels Segadors. Nuclis de població |} El poble de Sorribes (a 2 km de la població) forma part del terme municipal de Gósol. Altres indrets que estan dins el terme municipal són: Collada, la Molí d'en Güell Font Terrers Torrent Senta (naixement del riu de l'Aigua de Valls) Clima Segons els registres, el règim de precipitacions anuals es troba per sobre dels 900 mm. Hi sol haver, sovint, inversió tèrmica. El clima és subalpí. Els mesos són poc secs i amb fortes pluges primaverals a l'abril i al maig. La temperatura mitjana anual és baixa, els estius són força frescos i els hiverns són crus. Cultura En el Museu Municipal de Gósol hi ha una sala dedicada a Pablo Picasso. L'any 1906 l'artista es va instal·lar a la fonda Cal Tampanada, que era propietat de Josep Fontdevila. A Gósol, Picasso va experimentar una transformació; i durant aquest període va canviar de paleta, de traç i de ritme compositiu. Els seus models van ser Fernande Olivier (la seva parella d'aleshores), la vila, la gent de la zona, les vaques i els cavalls. L'any 2006 es va celebrar el centenari de la seva estada a Gósol. El Centre Gósol i Picasso, centre dedicat íntegrament a la figura de Pablo Picasso i inaugurat el 4 de juny de 2011 El doctor Agustí Pedro i Pons va fer llargues estades a Gósol. L'escriptor Josep Maria Ballarín en fou vicari des de 1988, hi visqué fins a la mort i fou enterrat al cementiri del poble. Tradicions Ball de les cosses Les Tres Lliures Caramelles La llegenda diu que la nit de Sant Silvestre (31 de desembre) les bruixes es reuneixen al Pedraforca. Festes i dates de la vila El 15 d'agost és la Festa Major. Hi ha una dansa típica: el Ball de les cosses. També es fan ballar gegants i nans. El 20 de juliol és la festivitat de Santa Margarida, patrona de Gósol. Els gosolans ho celebren fent un aplec a l'ermita de Santa Margarida. La Festa del Segar (habitualment, el segon dissabte del mes d'agost) commemora el treball dels avantpassats de la població (s'hi utilitzen els estris de l'època). El dia 31 d'octubre és la Fira de Tots Sants (hi ha marxants i exposició ramadera). Per Pasqua es canten les caramelles pels carrers de la vila. Des de l'any 1988, el segon diumenge de juliol, es porta a terme la caminada popular de Gósol, amb un èxit de participació de gent d'arreu que sovint arriba als 1.000 participants. Gastronomia La cuina de Gósol és molt extensa i variada. En destaquen, d'entre molts, els següents plats: Isard Pèsols negres Blat de moro escairat Patates emmascarades Allioli típic de matança del porc Vedella amb bolets Senglar Turisme Monuments i llocs d'interès: Monument del Segador, situat a la rotonda de l'entrada del poble. El castell de Gósol, del , està inclòs dins la ruta del Camí dels Bons Homes. Plaça Major, amb l'escultura de la dona dels pans de Picasso. Museu Etnogràfic. Espai Picasso. A Gósol es poden fer moltes activitats esportives: És un punt de sortida excursionista cap al Pedraforca, pel seu vessant oest. Cada any es fa la marxa Gósol-Berga, en bicicleta de muntanya. Anualment, un cap de setmana del mes de juliol, s'organitza una caminada popular pels voltants de la vila. Es coneix com la caminada popular de Gósol. Cada any es fa a peu la Ruta dels Segadors de Gósol (entre Gósol i Bellver de Cerdanya, per la Serra del Cadí). Demografia Vegeu també Puig de Baix Referències Enllaços externs Pàgina web de l'ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Poble de Gósol Un passeig virtual i fotogràfic per Gósol Un passeig fotogràfic en el temps pel poble de Gósol Els entorns de Gósol Programes de la Festa Major, articles, etc.


text: La gramàtica del català és la ciència que estudia i descriu l'estructura de la llengua catalana. Morfologia La morfologia és la branca de la lingüística que estudia les regles que regeixen l'estructura interna dels mots. Morfologia nominal Tant la flexió dels adjectius com la dels noms depenen de dues categories gramaticals: el gènere i el nombre, amb dos possibles valors cadascuna: masculí i femení, singular i plural, respectivament. Però, si bé els adjectius, els determinants i els quantificadors admeten variacions de gènere i nombre per raons de concordança amb el nom, aquest últim normalment té un gènere inherent i, en alguns casos, també un nombre inherent. De les possibles combinacions entre els valors de gènere i de nombre, en sorgeix el paradigma flexiu adjectival: Pel que fa a la morfologia del pronoms, cal diferenciar entre pronoms tònics, o personals, i els àtons. Els primers tenen tres persones gramaticals que varien depenent del nombre i, algunes, del gènere, de la funció sintàctica, de les relacions socials (formes de tractament) i de la varietat dialectal. El paradigma flexiu pronominal tònic és el següent: jo. 1a persona del singular. mi. 1a persona del singular, emprat darrere de preposició. nós. 1a persona del singular, forma arcaica emprada com a plural majestàtic. tu. 2a persona del singular. vós. 2a personal del singular, emprada en casos de diferència d'edat o de posició entre interlocutors o per expressar respecte. vostè. 2a persona del singular, emprat per adreçar-se a desconeguts o persones més grans o per expressar distància. ell. 3a persona del singular masculí. ella. 3a persona del singular femení. si. 3a persona del singular, emprada en casos de reflexivitat i normalment substituïble per ell o ella. nosaltres. 1a persona del plural. vosaltres. 2a persona del plural. vostès. 2a persona del plural, plural de vostè, emprat en els mateixos casos que vostè, quan el receptor és més d'una persona. ells. 3a persona del plural masculí. elles. 3a persona del plural femení. Els pronoms febles o àtons tenen un paradigma flexiu més elaborat, ja que varien depenent de la persona, el gènere, el nombre i la funció sintàctica, però també de la seva posició respecte al verb. Així doncs, un pronom feble que està davant del verb es diu que està en posició proclítica, mentre que un que hi està darrere, es diu que està en posició enclítica. A més, si un pronom està en situació proclítica i davant d'una consonant, es diu que la seva forma és reforçada, però, en canvi, si està davant d'una vocal, la seva forma és elidida; en posició enclítica, si el pronom està situat darrere d'una consonant (o d'una semivocal), es diu que té una forma plena, però, si està darrere d'un verb acabat en vocal, la seva forma és reduïda. El diagrama I mostra totes les formes pronominals àtones. Els pronoms de la columna A s'usen quan el verb comença en consonant i els de la columna B quan el verb comença en vocal. Diagrama I A aquest quadre de pronoms, cal afegir-hi els pronoms en, ho i hi (forma plena). Tant ho com hi són invariables; en canvi, en varia depenent de la seva situació en relació amb el verb. Així, en posició proclítica en forma reforçada, es manté la forma plena en, mentre que en forma elidida, tenim n'. La seva forma plena en posició enclítica és -ne, mentre que la forma elidida en posició proclítica és 'n. Ordre i combinació dels pronoms febles La fórmula general de combinació és: se + 2a p + 1a p + CI (3a p: li, els) + CD (3a p: el, la, els, les, ho) + adverbials (en, hi) Seguint l'ordre de la fórmula, sempre cap a la dreta, qualsevol combinació de dos o més pronoms és possible, exceptuant les combinacions: ho + en (*n'ho), o hi (*ho hi); i la repetició dels pronoms *en + en, *ho + ho o *hi + hi. En la combinació de dos pronoms, l'apòstrof sempre es col·loca al més a la dreta possible: se't, se'ns, se'm, se'n, te'm, te'ls, te'l, te'n, etc. Les combinacions de el i la amb en s'escriuen l'en i la'n, respectivament: No puc traure-l'en (el meu fill, del col·legi) No puc traure-la'n (la meua filla, del col·legi) Vegeu: Combinació de dos pronoms febles Morfologia verbal Segons la gramàtica tradicional, el verb és la paraula que expressa el procés o l'acció que el subjecte realitza o pateix, o bé l'existència o l'estat del subjecte, o la relació entre el predicat nominal i el subjecte. Considerant el verb en si mateix hi podem distingir bàsicament: La conjugació: que és un conjunt ordenat de les formes que pot adoptar un verb en combinar-se l'arrel amb les desinències que donen lloc a les formes de cada paradigma. Els verbs es classifiquen en tres conjugacions segons la terminació de l'infinitiu: Primera conjugació: acabats en -ar (cantar) Segona conjugació: acabats en -re (batre, coure), -er (haver, témer) o -r (dir, dur) Tercera conjugació: acabats en -ir (sentir, patir) El mode: és la categoria que expressa l'actitud que té el parlant respecte a allò que diu. Es distingeixen tres modes: indicatiu, subjuntiu i imperatiu. El temps: és la categoria gramatical que situa cronològicament l'acció verbal en relació amb el moment en què es parla. El temps situa, bàsicament, els fets en el present, el passat o el futur. L'aspecte: és la categoria descriptiva del verb, relativa a la durada, al desenvolupament i a l'acompliment de l'acció descrita. La persona: de la mateixa manera que els pronoms, els verbs varien depenent de la persona gramatical: primera, segona i tercera. El nombre: els verbs, igual que la majoria de categories gramaticals, tenen formes en singular i en plural. Conjugació dels verbs Els verbs regulars segueixen la forma fonològica del radical i de les terminacions dels models de les conjugacions a què pertanyen; els verbs irregulars, en canvi, no les segueixen. Fonologia La fonologia és la branca de la lingüística que estudia el valor funcional dels sons en les llengües i les seves alteracions sistemàtiques. Així, en català existeix un sistema vocàlic i un sistema consonàntic. Aquests dos sistemes diferencien els sons de la llengua en funció de tres factors: la sonoritat (sord/sonor), el punt d'articulació (bilabial, labiodental, dental, alveolar, palatal, velar i labiovelar) i el mode d'articulació (oclusiu, nasal, fricatiu, africat, aproximant, lateral, bategant i vibrant). Vocalisme En català, el sistema vocàlic es compon de vuit vocals que es diferencien pels diferents graus d'obertura de la cavitat oral i pel punt d'articulació oral. El vocalisme àton del català varia depenent de la varietat dialectal. La neutralització, per exemple, és un tret fonològic característic de les varietats orientals: /a/, /e/, /ɛ/ → [ə] /o/, /ɔ/, /u/ → [u] /i/ → [i] En alguns dialectes catalans, aquesta neutralització no es duu a terme seguint la regla general: Alguerès: /a/, /e/, /ɛ/ → [a]. En català occidental: /e/, /ɛ/ → [e] /o/, /ɔ/ → [o]. La neutralització de les vocals és pròpia de tots els parlars de la llengua catalana, però hi ha diferències en els sons resultants. També hi ha fenòmens de contacte vocàlics que alteren la realització fonètica dels conjunts vocàlics. Consonantisme El sistema consonàntic del català no té gaires variacions dialectals, sinó que és un sistema força unitari: En el consonantisme també hi ha fenòmens de contacte consonàntics. Prosòdia L'accent fònic català només pot recaure en les tres últimes síl·labes del mot. Hi ha, doncs, paraules agudes, planes i esdrúixoles. Aquest accent fonètic, d'acord amb les normes d'accentuació catalanes, es pot convertir en un accent gràfic. També hi ha un accent fònic secundari en el radical de l'esquerra en paraules compostes, en les paraules derivades amb prefix tònic i en els adverbis formats amb el sufix -ment. A més, cal tenir en compte que el nucli sil·làbic català és una vocal, per la qual cosa l'accent del mot sempre cau sobre una vocal. Generalment, la prosòdia oracional s'altera depenent de la modalitat oracional: Declaratives: to descendent Interrogatives: to ascendent (interrogatives totals) o descendent (interrogatives parcials) Exclamatives i imperatives: to sostingut amb descens final abrupte. Compostes: to ascendent en el primer element i descendent en el segon. Sintaxi La sintaxi és la branca de la lingüística que estudia les relacions dels mots en una oració i les funcions que hi compleixen. Cal distingir entre categories i funcions. En primer lloc, les categories gramaticals caracteritzen les unitats lèxiques d'acord amb determinades propietats i es manifesten per mitjans lèxics, sintàctics o fonològics. La categoria és, per tant, quelcom inherent en el mot. Per exemple, el nom taula sempre és un nom, independentment de la seva posició dins l'oració. En segon lloc, la funció sintàctica fa referència a la relació gramatical que un element estableix amb uns altres elements d'una oració o d'un sintagma. La l'estructura sintàctica catalana està composta per tot un seguit de sintagmes que giren al voltant del verb, un dels quals, que és un sintagma nominal, fa la funció sintàctica de subjecte. Els altres poden dur a terme les funcions de complements forts (Complement Directe, Complement Indirecte i Complement Preposicional) o bé, de Complements Circumstancials o adjunts. Concordança La concordança és la relació d'un mot amb un altre del qual segueix les variacions pel que fa al gènere, al nombre i a la persona. La concordança (de persona i nombre) amb el verb és la prova sintàctica que permet identificar el subjecte d'una oració. Subjecte i predicat El subjecte i el predicat són dues funcions gramaticals oracionals bàsiques de l'oració. El subjecte està format per un sintagma nominal d'estructura i extensió variables que concorda en persona i nombre amb el nucli del predicat, el verb. Aquest últim pot regir o no complements (complements forts) i pot portar circumstancials (anomenats també adjunts). En general, l'oració catalana té un subjecte (hi ha algunes excepcions) i un predicat, tots dos formats, com a mínim, per un nucli: un nom i un verb, respectivament. També pot portar adjunts oracionals. Tipus d'oracions La sintaxi catalana inclou quatre tipus de frases, d'acord amb la seva estructura gramatical: Predicatives: tenen un subjecte, un verb i els complements d'ambdós. La Júlia va comprar una poma per a la seva mare. En Joan balla una cançó. Atributives: es formen amb un subjecte, un verb i un atribut. Aquestes estovalles són de fil. La biblioteca estava buida. La clau semblava rovellada. Impersonals: no admeten subjecte per restriccions semàntiques del verb; només tenen, per tant, un verb i els seus complements Neva. Plou molt. Inacusatives: es formen mitjançant un verb i un sintagma nominal postverbal que fa una funció mixta de subjecte i complement directe. Avui s'han publicat tres notícies sobre terratrèmols. Ordre oracional L'ordre del subjecte i el predicat dins l'estructura oracional varia, en català, segons el tipus d'oració. Predicatives: subjecte - verb - complements del verb Atributives: subjecte - verb - atribut Impersonals: verb - complements del verb Inacusatives: verb - subjecte / complement directe Oracions compostes Tota oració que contingui més d'un verb és una oració composta. Hi ha dos tipus d'oracions compostes: les coordinades i les subordinades. En el primer cas, les dues oracions són oracions principals i estan al mateix nivell, superior, de l'estructura sintàctica. Són oracions que podrien construir-se autònomament (Jo vaig anar a comprar i la Maria va anar a classe). Aquestes oracions independents estan unides per un nexe que és el que expressa la relació entre ambdues (en l'exemple, el nexe és i, i per tant tenim una oració copulativa). En el segon cas, la subordinació, un dels predicats té una relació de dependència en relació amb l'oració principal. L'oració subordinada no té, doncs, autonomia, ja que forma part de l'oració principal (Vaig veure la noia que t'agradava). L'estructura d'una oració subordinada és la mateixa que la d'una oració principal. Un dels nexes subordinants més freqüents que. Pronoms febles La riquesa del sistema de pronoms febles és una de les característiques sintàctiques més singulars del català. Aquesta riquesa s'ha relacionat sovint amb la possibilitat que té de modificar l'ordre no marcat de l'oració (descrit més amunt) per mitjà de tematitzacions, que permeten distribuir els elements més o menys informatius d'acord amb les motivacions pragmàtiques del parlant. Referències Vegeu també Els numerals en català Els substantius numerals cardinals Els adjectius numerals ordinals Enllaços externs Gramàtica essencial de la llengua catalana, de l'IEC. Gramàtica Bàsica de Parla Catalana. Gramatica y apología de la llengua cathalana, per Josep Pau Ballot i Torres - Estampa de Joan Francesc Piferrer - Barcelona, 1814 Gramatica de la Lengua Catalana, per Antoni de Bofarull - Espasa Hermanos, Editores - Barcelona, 1867 Gramàtica Catalana, per Pompeu Fabra i Poch - Institut d'Estudis Catalans - Barcelona, 1933


text: Santuari de Gresolet és un santuari de la Mare de Déu del municipi de Saldes (Berguedà). Està situat al fons de la vall del torrent de Gresolet, un espai dominat pel vessant nord del Pedraforca, entre planells de pastures voltades de bosc i rocam i molt proper al bosc de Gresolet. Per accedir-hi cal desviar-se de la carretera B-400 just abans del pont de Saldes i prendre la pista forestal durant uns 8 kilòmetres. El nom de Gresolet procedeix de grèvol, arbust molt abundant a la zona. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Gran casal que integra l'església i l'hostatgeria, cobert a dues aigües amb teula àrab. Edificacions annexes. Parets de pedra en aparell descurat arrebossades en algun pany. Diversos cossos d'obra posen en evidència successives modificacions. A principis del hi ha un hostal obert. L'església és d'una sola nau, amb capçalera recta i capelles laterals, coberta amb volta de canó. Es conserva la decoració policromada de les parets d'estil neoclàssic, però no hi ha imatges antigues. La imatge de la Mare de Déu de Gresolet és una talla gòtica dels segles XIV-XVI, traslladada durant molts anys a l'església parroquial de Sant Martí de Saldes. Fa 55 cm d'alt. El 1936 es va aconseguir salvar la imatge de la Marededéu. Es va substituir la imatge romànica per una altra antiga que hi havia a la sagristia i l'original es va amagar en un buc d'abelles ubicat entre d'altres. Més tard es va treure i es va embolicar amb mantes, fet que va provocar que es malmetés la policromia, tal com explica Mn. Josep M. Montanyà, rector de Saldes. El juny de 1939 es va tornar a posar la imatge al santuari, però vint anys més tard la talla és traslladada a l'església parroquial de Sant Martí de Saldes. Festivitat Segons la tradició, la imatge de la Marededéu de Gresolet va ser trobada per un jove pastor que guardava una vacada. Un bou d'aquesta s'extravià, el pastor el cercà i el va trobar adorant la imatge, la qual estava sota una gran roca balmada, que avui encara es conserva a poca distància de l'actual santuari marià. Admirat el pastor va posar la imatge al seu sarró per portar-la a l'església del castell de Saldes, però en arribar la imatge no hi era. Tornant al lloc d'origen, a Gresolet, tornà a trobar la imatge en el seu lloc d'origen, davant el miracle hi varen construir la primera capella. El dia 8 de setembre, celebració de les Marededéus Trobades, coincidint amb la davallada dels ramats als prats que es fa anualment amb la baixada dels ramats dels camps de pastura d'estiu, a les Costes, cap a l'entorn del santuari, es fa una celebració eucarística i la gent aprofita per fer un àpat a l'aire lliure. L'origen de l'aplec es troba inicialment en la trobada dels habitants de les cases que esperaven les vaques que baixaven dels prats d'estiu a les Costes per portar-se cadascú les seves a casa. El 21 de maig de 1888 es va celebrar la festa de la benedicció de l'església que s'havia restaurat, amb assistència de gent dels pobles de l'entorn, Bagà, Gósol, Josa, l'Espà, Saldes, Maçaners, Gisclareny i Vallcebre. La premsa de l'època se'n va fer ampli ressò, tant per l'èxit d'assistència i el lluïment assolit, com perquè no va tenir caràcter polític com generalment passava amb altres festes. La combinació de la tradició ramadera local, junt amb l'èxit de la benedicció és, probablement, el germen de l'actual aplec. Història És citat el 1165, en una notícia històrica del "feu de l'honor i castell de Gresolet". El document és una escriptura de propietat de la família Còdol de Bagà, successors directes dels senyors de Faia, que tenien infeudada la vall de Gresolet. A finals del Berenguer de Faia concedia a Guillem Domènec poder reedificar el molí al torrent de Gresolet, al lloc on era, i agafar aigua a l'indret que cregués convenient. Això significa que s'establí una comunitat de donats. El 1326 Jaume Ponç s'alliberà de Berenguer de Faia, del que era home propi i prenia Galceran de Pinós com a senyor, prestant jurament de boca i mans. El 1326 tots els homes de Gresolet eren penyorats per no haver acudit al so emès des del Castell de Saldes, essent després absolts perquè juraren no haver sentit res. La major part de les famílies eren remences i es conserva documentació sobre les seves redempcions. El 1337 Pere I Galceran de Pinós reedificà l'església i la casa. Al llarg del els batlles de Gresolet arrendaren els rèdits del lloc als Còdol, tot i que els litigis eren constants pels drets de pastura. Durant el la vall de Gresolet estava molt poblada, igual que la resta del territori, sota el domini dels senyors de Faia i dels seus hereus, els senyors de la Badia durant el . Les referències documentals són freqüents en aquesta època, mostrant l'habitatge de diferents masies a la zona. El 1499 l'església i el poble de Gresolet van quedar totalment arruïnats a causa d'uns terratrèmols i va ser reedificat el santuari i la casa del masover, edificant-los els saldencs per recuperar el dret d'empriu de les pastures. Es conserva una notícia històrica del 1531 i una altra del 1642. El 1660 hi fou creada una confraria i germandat de sacerdots. El santuari de Gresolet restà a cura d'uns ermitans durant quasi tres segles, fins al 1959 any en què la imatge de la Mare de Déu fou traslladada a Saldes. El 1709 ja existia el temple actual, que constava de nau central i dues capelles laterals. El 1843 es va acordar concedir les terres en emfiteusi als saldencs. L'actual edifici és de finals del i el retaule, que va ser destruït el 1936, era del . Entre 1887 i 1889 es va fer l'última restauració general del santuari a càrrec de Joan Ros Santmiquel. Es va restaurar el retaule, decorar les parets la volta i el cambril a càrrec del pintor i decorador de Berga, Joan Fígols. Aquest retaule i altres elements decoratius es van perdre durant la Guerra Civil del 1936. A partir del setembre de 2014 l'ajuntament de Saldes i el rector de la seva parròquia recomanen que ningú entri al Santuari de Gresolet perquè té una gran esquerda que s'ha ampliat amb els moviments sísmics i que fa que l'edifici estigui en perill d'esfondrament. Això fa que el santuari necessiti urgentment mesures per tal de solucionar aquest problema perquè continui d'empeus. A més a més també està en perill d'esfondrament una part de l'antic monestir del que fa uns anys en van caure dues bigues i s'ha inclinat. Referències Bibliografia Gresolet Patrimoni monumental de Saldes Esglésies de Saldes


text: La gamma és la tercera lletra de l'alfabet grec. S'escriu en majúscula: Γ; en minúscula: γ. Té un valor numèric de 3. Matemàtiques: Funció gamma. Distribució gamma. Física: en minúscula: símbol del fotó. en minúscula, fotó d'ona molt curta, produït en les desintegracions radioactives dels àtoms. en majúscula, Manuel Castañs i J. A. Beñincón postulen la constant dinàmica Γ que relaciona la força amb el canvi del moment lineal. 1 gamma és una unitat de la densitat de flux magnètic. 1 gamma=10−9 tesla o 1 nanotesla. en minúscula, representa el pes específic d'una substància. Rajos gamma Les ones Gamma cerebrals: Són un tipus d'electroencefalografia que se situa al voltant dels 40 hertzs. Enginyeria: en majúscula: símbol del parell motor Fotografia: La correcció gamma en fotografia, televisió i pantalles d'ordinador. Gamma és l'exponent en una relació entre valors de video o píxels i la il·luminació que mostra. En fotografia és el pendent de la corba de la densitat de la pel·lícula fotografica (log(opacitat)) amb el log de l'exposició (corba de Hurter-Driffield), en la secció recta de la corba característica. En L'AFI representa el so d'una fricativa velar sonora Lletres gregues


text: Gentoo és una Meta-distribució de programari GNU/Linux basada en un motor inspirat en el ports de FreeBSD en la qual tot el programari es compila per tal d'obtenir la màxima optimització. El nom Gentoo prové del nom en anglès del pingüí papua (de nom científic Pygoscelis papua), tenint en compte que la mascota de Linux és un pingüí. Característiques Portage La pedra angular de Gentoo és Portage, un sistema de distribució de programari basat en Ports de BSD. Portage consisteix en un arbre local, que conté les descripcions dels paquets de programari, així com els scripts necessaris per instal·lar-los. Aquest arbre es pot sincronitzar amb un servidor remot mitjançant una ordre: emerge --sync Quan un paquet de programari és seleccionat per instal·lar, Portage descarrega els arxius amb el codi font i els compila al moment, generant els arxius executables i documentació corresponent. És possible especificar les optimitzacions a usar a la compilació, així com usar un paràmetre anomenat USE. Aquest paràmetre serveix per indicar la compatibilitat amb altres programes que es desitja aplicar al que s'està compilant, i en conseqüència, s'instal·laran automàticament els paquets que proporcionen aquesta compatibilitat. La possibilitat d'indicar les optimitzacions junt amb el paràmetre USE, permeten crear una distribució a mida, segons l'ús que s'hagi de donar a l'ordinador. De totes maneres, Portage també suporta la instal·lació de binaris sense problemes, ja siguin paquets precompilats pel mateix sistema o paquets que es troben exclusivament en format binari. Portage permet mantenir el programari actualitzat i controlar les versions que es troben instal·lades, proporcionant unes possibilitats similars a les de l'APT de Debian - excepte que APT usa per defecte binaris precompilats. Així, per exemple, amb només una ordre: emerge --update world s'actualitzaran tots els paquets a l'última versió estable sense necessitar cap intervenció de l'usuari. Binaris Una avantatge de Gentoo és que les versions de programari s'actualitzen de forma contínua, a diferència d'altres distribucions on tots els paquets es passen mesos sense comprovar. Això permet tenir un sistema amb les últimes versions de tot el programari - ideal per l'escriptori. Però tot el contrari, tot i que és poc habitual, a vegades l'ús de versions de programari poc provades dona com a resultat bugs que poden suposar un risc pels servidors de producció. Un altre desavantatge d'aquest sistema és que posar en marxa un sistema complet, o actualitzar un sistema que ha estat desatès durant una temporada pot requerir una gran quantitat de temps (hores o dies si l'ordinador és antic), mentre es baixen i compilen tots els paquets nous. Tot i així, Gentoo permet per regla general una actualització sense problemes, a diferència d'altres distribucions on pot ser difícil. Aquesta actualització també és possible a partir de binaris precompilats, la qual cosa necessita menys temps. Distribucions basades en Gentoo Sabayon Linux Flash Linux Gentoox Knopperdisk Pardus Pentoo RR4/RR64 SystemRescue Ututo Vidalinux Enllaços externs Web Oficial de Gentoo Linux Web amb l'actualitat del portage


text: El gravitó és bosó intermediari hipotètic, una partícula elemental que permetria de quantitzar la força gravitatòria de la mateixa manera que els fotons ho fan amb l'electromagnètica, els bosons W i Z per a la nuclear feble, i els gluons per a la nuclear forta. Es tracta d'una partícula de massa nul·la o quasi nul·la, per la qual cosa pot viatjar o a la velocitat de la llum o a una velocitat propera, càrrega elèctrica zero i espín 2. Teoria quàntica de la gravetat La teoria de la relativitat general fou presentada el 1915 pel físic teòric alemany Albert Einstein (1879-1955) i la mecànica quàntica el 1926 amb els treballs d'Erwin Schrödinger (1887-1961), Paul Dirac (1902-1984), Max Born (1882-1970), Werner Heisenberg (1901-1976), Niels Bohr (1885-1962), Wolfgang Pauli (1900-1958) i d'altres. Uns anys més tard, cap al 1930, Born, Jordan i Dirac ja foren capaços de formalitzar les propietats quàntiques del camp electromagnètic. Però ja el 1916, Einstein assenyalà que els efectes quàntics havien de conduir a modificacions en la seva teoria de la relativitat general. A principis dels anys trenta, el físic belga Léon Rosenfeld (1904-1974) publicà els primers articles tècnics sobre la gravetat quàntica. La relació amb un camp quàntic d'espín 2 aparegué aviat en els treballs de Fierz i Pauli, i el quàntum d'espín 2 del camp gravitatori ja era una noció familiar en els anys trenta. El seu nom, «gravitó», començà a emprar-se el 1934, quan aparegué en un article dels físics soviètics Dmitri I. Blokhintsev (1908-1979) i F.M. Gal'perin (publicat a la revista ideològica Sota la Bandera del Marxisme). Bohr considerà la idea d'identificar el neutrí i el gravitó, com havien proposat Blokhintsev i Gal'perin. El bosó intermediari de la gravetat Els gravitons són partícules hipotètiques que transmeten la interacció gravitacional en el marc de la teoria quàntica de camps, se simbolitzen per G. Encara que no han estat descoberts es pot deduir que la seva massa ha de ser nul·la, ja que la gravitació és una força de llarg abast. La seva càrrega elèctrica ha de ser també nul·la i el seu espín, enter (són, per tant, bosons). Segons la teoria de la relativitat general d'Albert Einstein, la gravetat és una propietat inherent de l'espai-temps que es manifesta com una curvatura causada per la presència de massa i energia. No obstant això, en la teoria quàntica, que descriu les interaccions a escala de partícules elementals, cal postular una partícula portadora de la força gravitatòria, similar als altres camps de forces coneguts, com l'electromagnetisme (amb el fotó) o la força nuclear feble (amb els bosons W i Z). Té un espín igual a 2 unitats, i això el diferencia dels altres bosons coneguts, que tenen spins diferents (0 o 1). Ja que sembla que els gravitons serien idèntics a les seves antipartícules, la noció d'antigravetat és qüestionable. La massa del gravitó Una característica comuna en diverses alternatives teòriques a la teoria de la relativitat general és que el gravitó té una massa diferent de zero. Aquestes teories es poden descriure com a teories de gravetat massives. Malgrat les nombroses complexitats teòriques d'aquestes teories, des d'un punt de vista fenomenològic les implicacions de la gravetat massiva s'han utilitzat àmpliament per establir límits per a la massa del gravitó. Una de les implicacions genèriques de dotar de massa al gravitó és que el potencial gravitatori disminuirà de manera similar a una caiguda del tipus potencial de Yukawa. Aprofitant aquesta característica de les teories de gravetat massives s'ha investigat la massa del gravitó fent servir els objectes més grans lligats gravitacionalment, és a dir, els cúmuls de galàxies. Les observacions fetes des del 2016 han establert el límit més estricte per a la massa del gravitó, la qual és inferior a 6 × 10−32 eV. Per altra banda, l'equip de LIGO/Virgo el 2016 estimà la massa relativista per a ones gravitacionals observades a partir de la fusió d'un forat negre binari en aproximadament 1,22 × 10−22 eV/c2, citant les incerteses en la longitud d'ona de Compton mesurada de l'ona. L'energia d'una partícula és expressada per l'equació: on: és la massa en repòs de la partícula, en aquest cas del gravitó, c la velocitat de la llum, el moment lineal o quantitat de moviment de la partícula. Els càlculs teòrics preveuen que tengui un massa d'1,353 64 × 10−22 eV/c2, valor molt proper a l'obtingut pels descobridors de les ones gravitacionals, d'on s'obté una massa en repòs de 4,66 × 10−24 eV/c2. Referències Partícules hipotètiques Bosons


text: Portades de la Viquipèdia