text: Tot seguit hi ha una llista d'autors destacats en llengua catalana, en ordre cronològic, per any de naixement. Segle XIII Pere Ribera de Perpinyà (Pere Ribera de Perpejà; ) Jaume I (Montpeller, 1208 - Alzira, 1276) Ramon Llull (Ciutat de Mallorca, 1232/1233 - 1315/1316) Arnau de Vilanova (lloc desconegut, ca. 1240 - Gènova o el mar prop d'allí, 1311) Ramon Muntaner (Peralada, 1265 - Eivissa, 1336) Bernat Desclot (vescomtat de Castellnou?, el Vallespir, segona meitat del ) Segle XIV Guillem de Copons ( - ) Bernat de So i de Vilaragut (Conflent?, ca. 1315 - ?, 1385) Francesc Eiximenis (ca. 1327 - 1409) Pere March (València, nascut entre 1336 i 1338 - Balaguer, 1413) Bernat Metge (1340/1346 - 1413) Antoni Canals (1352 - 1419) Anselm Turmeda (mitjan - primer quart ) Ramon de Perellós (mitjan - principis del ) Nicolau de Pacs (abans de 1373 - després de 1419) Joan Eixemeno (ca. 1350-1420) Andreu Febrer (Vic, 1375/1380 - ?, 1437/1444) Gilabert de Próixita (dates incertes, documentat entre 1392 i 1405) Gabriel Mòger (ca. 1380 - 1438) Segle XV Ausiàs March (1400 - 1459) Pere Torroella (la Bisbal d'Empordà, ca. 1420 - 1492/1495) Jordi de Sant Jordi (? - 1424) Ferrando Valentí ( - 1476) Jaume Roig (començaments del - 1478) Joanot Martorell (1405/1410 - 1468) Bernat Hug de Rocabertí i d'Erill (1415/1420 - 1485) Isabel de Villena (1430 - 1490) Joan Roís de Corella (1433/1443/1435 - 1497) Pere Miquel Carbonell i Soler (Barcelona, 1434 - 1517). Bernat Fenollar (ca. 1438 - 1516) Joan Ferrandis d'Herèdia i Dies de Calataiud (País Valencià, 1480/1485 - 1549) Joan Boscà i Almogàver (1487/1492 - 1542?) Joan Lluís Vives i March (València, 1492 - Bruges, 1540) Pere Antoni Beuter (València, 1490/95 - 1554) Jaume Gassull () Joan Moreno () Baltasar Portell ( - ) Narcís Vinyoles ( - ) Miquel Comalada ( - ) Francesc de Castellví i de Vic (Francí de Castellví; - 1506) Francesc Prats (Mallorca, - 1496) Segle XVI Estefania de Requesens i Roís de Liori (? - Barcelona, 1549) Pere Serafí («Lo Grec»; Xipre?, 1505/1510 - Barcelona, 1567) Cristòfor Despuig (Tortosa, 1510 - 1561/1580) Joan Timoneda (València, 1518/1520 - 1583) Joan Binimelis i Garcia (Manacor, 1538/1539 - Palma, 1616) Miquel Ferrando de la Càrcel (Ciutat de Mallorca, 1576/1577 - 1652) Francesc Vicent Garcia i Ferrandis (El Rector de Vallfogona; Tortosa, Baix Ebre, 1579 - Vallfogona de Riucorb, Conca de Barberà, 1623) Joan Pujol (Mataró?, ca. 1583 - després de 1603) Jeroni Ferrer, canonge (?, ca. 1590 - Guissona, 1641) Segle XVII Francesc Fontanella i Garraver (Barcelona, 1610/1620 - Perpinyà, 1680/1685) Francesc Mulet (Sant Mateu, Baix Maestrat, 1624 - València, 1675) Josep Romaguera (Barcelona, 1642 - ?, 1723) Joan Onofre Dassió i Boïl d'Arenós (València, ) Manuel Mas i Soldevila (Barcelona, ? - 1748) Josep de Rocabertí i de Llupià (Barcelona, 1674-1716) Baltasar de Riquer (Lleida, 1675-1751) Francesc Mercadal (Menorca, finals del ) Segle XVIII Vegeu també l'article Llista d'escriptors menorquins en català del segle XVIII Pere Màrtir Castells i Badia (primer meitat del ) Pau Puig (Catalunya, 1722/1723 - Barcelona, 1798) Lluís Galiana i Cervera (Ontinyent, Vall d'Albaida, 1740 - Ontinyent, Vall d'Albaida, 1771) Baró de Maldà (Rafael d'Amat i de Cortada i de Senjust; Barcelona, 1746-1818) Joan Ramis i Ramis (Maó, Menorca, 1746-1819) Joan Roca i Vinent (Maó, Menorca, 1747-1826) Pere Ramis i Ramis (Maó, Menorca, 1748-1816) Bartomeu Ramis i Ramis (Maó, Menorca, 1751-1837) Joan Soler i Sans (Maó, Menorca, 1754 - Madrid, 1809) Antoni Febrer i Cardona (Maó, Menorca, 1761-1841) Tomàs Aguiló i Cortès (Palma, 1775-1856) Josep Sanxo i Sanxo (Maó, Menorca, 1776-1847) Josep Robrenyo i Tort (Barcelona, 1783 - Les Antilles, 1838) Vicenç Albertí i Vidal (Maó, Menorca, 1786-1859) Bonaventura Carles Aribau i Farriols (Barcelona, 1798-1862) Miquel Anton Martí i Cortada (Barcelona, finals del segle xviii-1864) Segle XIX Isabel de Villamartín i Thomas (Galícia, ? - La Garriga, 1877) Josep Bernat i Baldoví (Sueca, 1809-1864) Maria Josepa Massanés i Dalmau (Tarragona, 1811 - Barcelona, 1887) Tomàs Aguiló i Forteza (Ciutat de Mallorca, 1812-1884) Francesc Camprodon i Lafont (Vic, 1816 - l'Havana, 1870) Joan Miquel Aymar (Dorres, 1818 - Vilallonga de la Salanca, 1894) Joaquim Rubió i Ors, (Barcelona, 1818-1899) Antoni de Bofarull i de Brocà (Reus, 1821 - Barcelona, 1892) Pere d'Alcàntara Penya i Nicolau (Ciutat de Mallorca, 1823-1906) Víctor Balaguer i Cirera (Barcelona, 1824 – Madrid, 1901) Marià Aguiló i Fuster (Ciutat de Mallorca, 1825 - Barcelona, 1897) Jeroni Rosselló Ribera (Ciutat de Mallorca, 1827-1902) Victòria Peña i Nicolau (Ciutat de Mallorca, 1827 - Barcelona, 1898) Justí Pepratx (Ceret, 1828 - Perpinyà, 1901) Josep Maria Arnau i Pascual (Arenys de Mar, 1831/32 - 1913) Marçal Busquets i Torroja (Reus, 1832 - Barcelona, 1872) Eduard Escalante i Mateu (el Cabanyal, 1834-1895) Vicent Wenceslau Querol i Campos (València, 1837 - Bétera, 1889) Tomàs Forteza i Cortès (Ciutat de Mallorca, 1838-1898) Frederic Soler i Hubert (Serafí Pitarra) (Barcelona, 1839-1895) Maria de Bell-lloch (Barcelona, 1841-1907) Albert Saisset (Perpinyà, 1842-1894) Josep Pin i Soler (Tarragona, 1842-1927) Gabriel Maura i Muntaner (Palma, 1842-1907) Àngel Guimerà (Santa Cruz de Tenerife, 1845 - Barcelona, 1924) Dolors Monserdà i Vidal (Barcelona, 1845-1919) Jacint Verdaguer i Santaló (Folgueroles, Osona, 1845 - Vallvidrera, 1902) Josep Feliu i Codina (Barcelona, 1845 - Madrid, 1897) Narcís Oller i Moragas (Valls, 1846 - Barcelona, 1930) Jaume Collell i Bancells (Vic, 1846-1932) Lluís Salvador d'Àustria-Toscana (Florència, 1847 - Brandýs nad Labem, Bohèmia, Txèquia, 1915) Ramon Picó i Campamar (Pollença 1848 - Barcelona, 1916) Constantí Llombart (Campanar 1848-1893) Esteve Caseponce (Ceret, Vallespir, 1850-1932) Agnès Armengol i Altayó (Sabadell, 1852-1934) Marià Vayreda i Vila (Olot, 1853-1903) Joan Alcover i Maspons (Ciutat de Mallorca, 1854-1926) Josep Bonafont (1854-1935) Miquel Costa i Llobera (Pollença, 1854 - Ciutat de Mallorca, 1922) Antoni Maria Alcover (Manacor, 1854 - Ciutat de Mallorca, 1926) Apel·les Mestres i Oñós (Barcelona, 1854-1936) Agna de Valldaura (Barcelona 1854-1930) Raimon Casellas i Dou (Barcelona, 1855 - Sant Joan de les Abadesses, 1910) Joaquim Ruyra (Girona, 1858 - Barcelona, 1939) Enric Danoy i Bru (1859-1928) Joan Maragall i Gorina (1860-1911) Tomàs Bellpuig (1860-1936) Santiago Rusiñol i Prats (Barcelona, 1861 - Aranjuez, 1931) Emili Boix (1862-1922) Maurici Fius i Palà (Manresa, 1864-1920) Joan Serra i Constansó (Igualada, 1864 - Barcelona, 1924) Carme Karr i Alfonsetti (Barcelona, 1865-1943) Pau Berga (1866-1947) Joaquim Garcia Girona (Benassal, 1867 - Baeza, 1928) Jaume Brossa i Roger (Sant Andreu de Palomar, 1868, 1869 o 1875 - Barcelona, 1919) Caterina Albert i Paradís (Víctor Català) (l'Escala, 1869-1966) Maria Antònia Salvà i Ripoll (Ciutat de Mallorca, 1869 - Llucmajor, 1958) Adrià Gual i Queralt (Barcelona, 1872 - 1943) Josep Pous i Pagès (Figueres (Alt Empordà), 1873 - Barcelona, 1952) Gustau Violet (1873-1952) Gabriel Alomar i Villalonga (1873-1941) Juli Vallmitjana i Colomines (1873-1937) Manuel Folch i Torres (Barcelona, 1877 - 1928) Frederic Pujulà i Vallès (Palamós, 1877 – Barjamon, Provença, 1963) Joan Amade (Ceret, 1878-1949) Guerau de Liost (Olot, 1878 - Barcelona, 1933) Lluís Folch i Torres (Barcelona, 1878-1946) Joan Moreira i Ramos (Lleida, 1878 – Tortosa, 1951) Rafael Nogueras Oller (1880-1949) Josep Maria Folch i Torres (Barcelona, 1880-1950) Eugeni d'Ors (1881-1954) Llorenç Riber i Campins (1881-1951) Francesc Pujols i Morgades (1882-1962) Josep Carner (Barcelona, 1884 - Brussel·les, 1970) Ignasi Folch i Torres (Barcelona, 1884-1927) Joan Baptista Manyà Alcoverro (Gandesa, 1884 - Tortosa, 1976) Francesc Francís (1886-1973) Josep Maria López-Picó (Barcelona 1886 - 1959) Josep Sebastià Pons (Illa, 1886-1962) Josep Maria Junoy i Muns (Barcelona 1887 - 1955) Albert Janicot (1889-1956) Carles Grandó (1889-1975) Clementina Arderiu i Voltas (Barcelona, 1889-1976) Anna Rebeca Mezquita Almer (Onda, 1890 - San Cristóbal de la Laguna, Tenerife, 1970) Nicolau Rubió i Tudurí (Maó, 1891 - Barcelona, 1981) Aurora Bertrana i Salazar (Girona, 1892 – Berga, 1974) Roser Matheu i Sadó (Barcelona, 1892-1986) Carles Soldevila i Zubiburu (1892-1967) Carme Montoriol i Puig (1892-1966) Lola Anglada (1892-1984) Edmond Brazès (Ceret, 1893-1980) Carles Salvador i Gimeno (València, 1893 - València, 1955) J.V. Foix (Sarrià, 1893 - Barcelona, 1987) Jaume Rosquellas i Alessán (Barcelona, 1897 - Barcelona, 1978) Bonaventura Gassol i Rovira (la Selva del Camp, 1893 - Tarragona, 1980) Joaquim Folguera i Poal (Colònia Güell, Santa Coloma de Cervelló, 1893 - Barcelona, 1919) Carles Riba i Bracons (Barcelona, 1893-1959) Josep Maria de Sagarra i de Castellarnau (Barcelona, 1894-1961) Miquel Llor i Forcada (1894-1966) Joan Salvat-Papasseit (1894-1924) Josep Maria Millàs-Raurell (Barcelona 1896 - 1971) Joan Crexells i Vallhonrat (1896-1926) Josep Pla (Palafrugell, 1897 - Llofriu, 1981) Llorenç Villalonga (Ciutat de Mallorca, 1897-1980) Simona Gay (Illa, 1898 - 1969) Marià Manent i Cisa (Barcelona, 1898 - 1988) Francesc de Sales Aguiló i Forteza (Ciutat de Mallorca, 1899 - Bogotà, 1956) Noel Clarasó i Serrat (Barcelona, 1899-1985) Joan Oliver i Sallarès (Pere Quart) (Sabadell, 1899 - Barcelona, 1986) Cèlia Suñol i Pla (Barcelona, 1899-1986) Segle XX Carles Sindreu i Pons (Barcelona, 1900 - la Garriga, 1974) Maria Perpinyà i Sais (Verges, 1901 - Banyoles, 1994) Carles Fages de Climent (Figueres, 1902 - Figueres, 1968) Sebastià Juan Arbó (la Ràpita, 1902 - Barcelona 1984) Vicenç Riera i Llorca (Barcelona, 1903 - Pineda de Mar, 1991) Salvador Dalí i Domènech (Figueres, 1904 - Figueres, 1989) Anna Murià i Romaní (Barcelona, 1904 - Terrassa, 2002) Cecília Alonso i Bozzo (Barcelona 1905 - Barcelona, 1974) Anna Maria de Saavedra i Macià (Vilafranca del Penedès, 1905 - Barcelona, 2001) Adela Maria Trepat i Massó (Barcelona, 1905 - Barcelona, 1964) Artur Bladé i Desumvila (Benissanet, 1907 - Barcelona, 1995) Maria Teresa Vernet i Real (Barcelona, 1907 - Barcelona, 1974) Agustí Bartra i Lleonart (Barcelona, 1908 - Terrassa, 1982) Anna Maria Dalí i Domènech (Figueres, 1908 - Cadaqués, 1989) Mercè Rodoreda i Gurgui (Barcelona, 1908 - Girona, 1983) Pasqual Scanu (l'Alguer, 1908 - Sàsser, 1978) Rosa Maria Arquimbau i Cardil (Barcelona, 1910 - Barcelona, 1991) Rosa Leveroni i Valls (Barcelona, 1910 - Cadaqués, 1985) Jaume Vicens i Vives (Girona, 1910 - Lió, 1960) Lluís Ferran de Pol (Arenys de Mar 1911 - l'Hospitalet de Llobregat, 1995) Enric Valor i Vives (Castalla, 1911 - València, 2000) Manuel Sanchis i Guarner (València, 1911 - València, 1981) Pere Calders i Rossinyol (Barcelona, 1912 - Barcelona, 1994) Miquel Dolç i Dolç (Santa Maria del Camí, 1912 - Madrid, 1994) Matilde González Palau (Almansa, 1912 - València, 2002) Joan Sales i Vallès (Barcelona, 1912 - Barcelona, 1983) Joaquim Amat-Piniella (Manresa, 1913 - l'Hospitalet de Llobregat, 1974) Ignasi Agustí i Peypoch (Lliçà d'Avall, 1913 - Barcelona, 1974) Salvador Espriu i Castelló (Santa Coloma de Farners, 1913 - Barcelona, 1985) Joana Raspall i Juanola (Barcelona, 1913 - Sant Feliu de Llobregat, 2013) Bartomeu Rosselló-Pòrcel (Ciutat de Mallorca, 1913- el Brull, 1938) Alexandre Cirici i Pellicer (Barcelona, 1914 - Barcelona, 1983) Beatriu Civera (València, 1914 - València, 1995) Joan Vinyoli i Pladevall (Barcelona, 1914 - Barcelona, 1984) Francesc Xavier Casp i Verger (Carlet, 1915 - València, 2004) Josep Palau i Fabre (Barcelona, 1917 - Barcelona, 2008) Joan Valls i Jordà (Alcoi, 1917 - Alcoi, 1989) Montserrat Abelló i Soler (Tarragona, 1918) - Barcelona, 2014 Maria Aurèlia Capmany i Farnés (Barcelona, 1918 - Barcelona, 1991) Manuel de Pedrolo i Molina (l'Aranyó, 1918 - Barcelona, 1990) Joan Brossa (Barcelona, 1919 - Barcelona, 1998) Teresa Pàmies i Bertran (Balaguer, 1919) - Granada, 2012) Alfred Giner i Sorolla (Vinaròs, 1919 - Vinaròs, 2005) Jordi Carbonell i Tries (Perpinyà, 1920 - Perpinyà, 2013) Jordi Pere Cerdà (Sallagosa, 1920 - Perpinyà, 2011) Joan Perucho i Gutiérrez (Barcelona, 1920 - Barcelona, 2003) Joan Vilacasas (Sabadell, 1920 - Barcelona, 2007) Felícia Fuster i Viladecans (Barcelona, 1921 - París, 2012) Carmelina Sánchez-Cutillas (Madrid, 1921 - València, 2009) Joan Fuster i Ortells (Sueca, 1922 - Sueca, 1992) Nèstor Luján i Fernández (Mataró, 1922 - Barcelona, 1995) Rossend Marsol Clua (Artesa de Segre, 1922 - Andorra la Vella, 2006) Guillem Viladot i Puig (Agramunt, 1922 - Barcelona, 1999) Xavier Amorós i Solà (Reus, 1923) Albert Ràfols-Casamada (Barcelona, 1923 - Barcelona, 2009) Jaume Vidal Alcover (Manacor, 1923 - Barcelona, 1991) Vicent Andrés Estellés (Burjassot, 1924 - València, 1993) Jordi Sarsanedas i Vives (Barcelona, 1924 - Barcelona, 2006) Montserrat Vayreda i Trullol (Lledó d'Empordà, 1924 - Figueres, 2006) Maria Beneyto Cuñat (València, 1925 - València, 2011) Josep Maria Llompart de la Peña (Ciutat de Mallorca, 1925 - Ciutat de Mallorca, 1993) Blai Bonet Rigo (Santanyí, 1926 - Santanyí, 1997) Ramon Folch i Camarasa (Barcelona, 1926 - Mollet del Vallès, 2019) Manuel Pérez Bonfill (Tortosa, 1926 - Tortosa, 2018). Estanislau Torres i Mestres (Barcelona, 1926 - Barcelona, 2021) Josep Maria Espinàs (Barcelona, 1927) Lluïsa Forrellad (Sabadell, 1927 - Bellaterra, 2018) Renada Laura Portet (Sant Pau de Fenollet, 1927 - Elna, 2021) Carme Guasch i Darné (Figueres, 1928 - Badalona, 1998) Màrius Sampere i Passarell (Barcelona, 1928 - Barcelona, 2018) Francesc Català i Duran (Jóc, 1929 - Vinçà, 1988) Guillem Fullana i Hada d'Efak (Mbini, Guinea Equatorial, 1929 - Ciutat de Mallorca, 1995) Miquel Martí i Pol (Roda de Ter, 1929 - Roda de Ter, 2003) Pere Verdaguer i Juanola (Banyoles, 1929 - Perpinyà, 2017) Núria Albó i Corrons (La Garriga, 1930) Maria Àngels Anglada i d'Abadal (Vic, 1930 - Figueres, 1999) Miquel Àngel Riera Nadal (Manacor, 1930 - Ciutat de Mallorca, 1996) Maria Lluïsa Borràs i González (Barcelona, 1931 - Palafrugell, 2010) Eugeni Cortade (Cotlliure, 1931 - Arles, 2001) Víctor Mora i Pujadas (Barcelona, 1931 - Barcelona, 2016) Gerard Vergés i Príncep (Tortosa, 1931 - Tortosa, 2014) Joaquim Carbó i Masllorens (Caldes de Malavella, 1932) Francesc Garriga i Barata (Sabadell, 1932 - Sant Cugat del Vallès, 2015) Manuel de Seabra (Lisbona, 1932 - Barcelona, 2017) Lluís Maria Xirinacs i Damians (Barcelona, 1932 - Ogassa, 2007) Jep Gouzy i Anrich (Montalieu-Vercieu, l'Isèra, Delfinat, 1933 - Pau, Occitània, 2018) Emili Teixidor i Viladecàs (Roda de Ter, 1933 - Barcelona, 2012) Rosa Regàs i Pagès (Barcelona, 1933) Joan Agut i Rico (Barcelona, 1934 - Caldes de Montbui, 2011) Quima Jaume (Cadaqués, 1934 - Cadaqués, 1993) Ricard Salvat i Ferré (Tortosa, 1934 - Barcelona, 2009) Olga Xirinacs i Díaz (Tarragona, 1936) Desideri Lombarte i Arrufat (Pena-roja, 1937 - Barcelona, 1989) Baltasar Porcel i Pujol (Andratx, 1937 - Barcelona, 2009) Lluís Alpera i Leiva (València, 1938 - València, 2018) Carles Andreu i Sancho (Sant Feliu de Llobregat, 1938) Jordi Pàmias i Grau (Guissona, 1938) Jaume Pérez Montaner (l'Alfàs del Pi, 1938) Pius Pujades (Girona, 1938) Josep Palàcios i Martínez (Sueca, 1938) Joan Francesc Mira i Casterà (València, 1939) Jesús Tuson Valls (València, 1939 - Barcelona, 2017) Ramon Barnils i Folguera (Sabadell, 1940 - Reus, 2001) Miquel Bauçà Rosselló (Felanitx, 1940 - Barcelona, 2004) Josep Maria Benet i Jornet (Barcelona, 1940 - Lleida, 2020) Josefa Contijoch i Pratdesaba (Manlleu, 1940) Carles Hac Mor (Lleida, 1940 - Sant Feliu de Guíxols, 2016) Gabriel Janer Manila (Algaida, 1940) Emili Rodríguez-Bernabeu (Alacant, 1940) Robert Saladrigas i Riera (Barcelona, 1940 - Barcelona, 2018) Jesús Moncada i Estruga (Mequinensa, 1941 - Mequinensa, 2005) Antoni Morell i Mora (Barcelona, 1941 - Andorra la Vella, 2020) Marta Pessarrodona i Artigues (Terrassa, 1941) Jaume Queralt i Prats (Barran, Occitània, 1941 - Perpinyà, 2020) Tilbert Dídac Stegmann (Barcelona, 1941) Antònia Vicens i Picornell (Santanyí, 1941) Jordi Domènech Soteras (Sabadell, 1941 - Sabadell, 2003) Pau Roure (Perpinyà, ? - Perpinyà, 1995) Terenci Moix (Barcelona, 1942 - Barcelona, 2003) Isabel-Clara Simó i Monllor (Alcoi, 1943 - Barcelona, 2020) Assumpció Cantalozella i Mas (Santa Coloma de Farners, 1943) Joan Rendé i Masdéu (Barcelona, 1943) Joan Guasp i Vidal (Consell, 1943) Sílvia Alcàntara i Ribolleda (Puig-reig, 1944) Francesc Parcerisas i Vázquez (Begues, 1944) Josep Albanell i Tortades (Vic, 1945) Hilari de Cara i Casaleiz (Melilla, 1945) Guillem Frontera i Pascual (Ariany, 1945) Jaume Fuster i Guillemó (Barcelona, 1945 - Barcelona, 1998) Pere Gimferrer i Torrens (Barcelona, 1945) Angela Jackson (Regne Unit, 1946) Antoni Prats i Gràcia (Sueca, 1946) Maria Antònia Oliver i Cabrer (Manacor, 1946 - Sencelles, 2022) Montserrat Roig i Fransitorra (Barcelona, 1946 - Barcelona, 1991) Mercé Viana Martínez (Alfafar, 1946) Jaume Cabré i Fabré (Barcelona, 1947) Assumpció Forcada i Florensa (Sudanell, 1947) Biel Mesquida Amengual (Castelló de la Plana, 1947) Josep Piera i Rubió (Beniopa, 1947) Josep Maria Sala-Valldaura (Gironella, 1947) Antoni Clapés i Flaqué (Sabadell, 1948) Carme Riera Guilera (Ciutat de Mallorca, 1948) Maria Barbal i Farré (Tremp, 1949) Pep Coll i Martí (Pessonada, 1949) Pau Faner i Coll (Ciutadella de Menorca, 1949) Enric Lluch i Girbés (Algemesí, 1949) Andreu Martín i Farrero (Barcelona, 1949) Víctor Alexandre i Benet (Barcelona, 1950) Joan Casas i Fuster (l'Hospitalet de Llobregat, 1950) Lluís Maria Todó (Barcelona, 1950) Ramon Solsona Sancho (Barcelona, 1950) Andreu Sotorra (Reus, 1950) Àngels Cardona Palmer (Ciutat de Mallorca, 1951) Enric Casasses i Figueres (Barcelona, 1951) Gemma Lienas i Massot (Barcelona, 1951) Albert Salvadó i Miras (Andorra la Vella, 1951 - Andorra la Vella, 2020) Ferran Torrent (Sedaví, 1951) Shaudin Melgar-Foraster (Barcelona, 1951) Sam Abrams (Beckley, Virgínia Occidental, EUA, 1952) Joan Barril i Cuixart (Barcelona, 1952 - Barcelona, 2014) Xavier de Bru de Sala i Castells (Barcelona, 1952) Patrícia Gabancho (Buenos Aires, 1952 - Barcelona, 2017) Patrick Gifreu (Perpinyà, 1952) Maria Mercè Marçal i Serra (Barcelona, 1952 - Barcelona, 1998) Quim Monzó (Barcelona, 1952) Teresa Pascual i Soler (Gandia, 1952) Tònia Passola i Vidal (Barcelona, 1952) Jean Serra (El-Biar, Algèria, 1952) Margarida Aritzeta i Abad (Valls, 1953) Marc Granell i Rodríguez (València, 1953) Jordi Barba i Pérez (Barcelona, 1953 - Barcelona, 2008) Jaume Ribera (Sabadell, 1953) Vicenç Altaió (Mogoda, 1954) Emili Piera i Cardó (Sueca, 1954) Manel Ollé Albiol (Ulldecona, 1954) Vinyet Panyella i Balcells (Sitges, 1954) Cèlia Sànchez-Mústich (Barcelona, 1954) Rafael Nadal i Farreras (Girona, 1954) Aleix Renyé (Lleida, 1955) Pius Alibek Hermez (Ainkawa, Kurdistan, 1955) Joan Barceló i Cullerés (Menàrguens, 1955 - Barcelona, 1980) Josep Franco i Martínez (Sueca, 1955) Gerard Jacquet (Sant Feliu d'Amunt, 1955) Joan Olivares i Alfonso (Otos, 1956) Josep Gòrriz i Verdú (Sabadell, 1956) Mercè Canela i Garayoa (Sant Guim de Freixenet, 1956) Dolors Garcia i Cornellà (Girona, 1956) Carme Torras i Genís (Barcelona, 1956) Andreu Carranza i Font (Ascó, 1957) Pere Jaume Borrell i Guinart (Sant Pol de Mar, 1957) Agustí Alcoberro i Pericay (Pals, 1958) Maria Carme Arnau i Orts (Alfara del Patriarca, 1958) Lluís-Anton Baulenas i Setó (Barcelona, 1958) Jaume Benavente i Cassanyes (Barcelona, 1958) Hèctor Moret i Coso (Mequinensa, 1958) Maria Mercè Roca i Perich (Portbou, 1958) Matthew Tree (Londres, 1958) Toni Cucarella (Xàtiva, 1959) Josep Maria Fonalleras i Codony (Girona, 1959) Imma Monsó i Fornell (Lleida, 1959) Xulio Ricardo Trigo (Betanzos, Galícia, 1959) Ricard Ripoll i Villanueva (Sueca, 1959) Encarna Sant-Celoni i Verger (Tavernes de la Valldigna, 1959) Pep Castellano Puchol (Albocàsser, 1960) Dolors Miquel i Abellà (Lleida, 1960) Sergi Pàmies i López (París, 1960) Ester Xargay Melero (Sant Feliu de Guíxols, 1960) Emili Bayo i Juan (Lleida, 1961) David Castillo i Buïls (Barcelona, 1961) Lluïsa Cunillé Salgado (Badalona, 1961) Núria Perpinyà i Filella (Lleida, 1961) Antoni Albalat Salanova (Castelló de la Plana, 1961) Jordi Cussà i Balaguer (Berga, 1961 - Berga, 2021) Sílvia Soler i Guasch (Barcelona, 1961) Anna Aguilar-Amat (Figueres, 1962) Manuel Garcia i Grau (Benicarló, 1962 - Castelló de la Plana, 2006) Joan Carreras i Goicoechea (Barcelona, 1962) Marisol González Felip (Nules, 1962) Jordi de Manuel i Barrabín (Barcelona, 1962) Anna Dodas i Noguer (Folgueroles, 1962 - Briçac, Occitània, 1986) Pasqual Alapont Ramon (Catarroja, 1963) Toni Arencón Arias (el Prat de Llobregat, 1963) Manuel Baixauli Mateu (Sueca, 1963) Lluís Calvo i Guardiola (Saragossa, 1963) Màrius Serra i Roig (Barcelona, 1963) Flàvia Company Navau (Buenos Aires, 1963) Joan-Lluís Lluís (Perpinyà, 1963) Joan-Daniel Bezsonoff i Montalat (Perpinyà, 1963) Lluís Bosch Albert (Barcelona, 1964) Esperança Camps Barber (Ciutadella de Menorca, 1964) Toni Ibàñez i Ros (Lleida, 1964) Jesús Maria Tibau i Tarragó (Cornudella de Montsant, 1964) Albert Sánchez Piñol (Barcelona, 1965) Josep Igual i Febrer (Benicarló, 1966) Lluís Llort Carceller (Barcelona, 1966) Empar Moliner i Ballesteros (Santa Eulàlia de Ronçana, 1966) Maria de la Pau Janer i Mulet (Ciutat de Mallorca, 1966) Josep Pastells Mascort (Quart, 1966) Margalida Pons i Jaume (Ciutat de Mallorca, 1966) Pau Joan Hernández de Fuenmayor (Barcelona, 1967) Joan de Déu Prats i Pijoan (Barcelona, 1967) Emigdi Subirats i Sebastià (Campredó, 1967). Emili Rosales i Castellà (la Ràpita, 1968) Joan Elies Adell i Pitarch (Vinaròs, 1968) Simona Škrabec (Ljubljana, Eslovènia, 1968) Alexandra Cuadrat i Capdevila (Alcoletge, 1968) Montse Barderi Palau (Sabadell, 1969) Xavier Aliaga i Víllora (Xàtiva, 1970) Lolita Bosch Sans (Barcelona, 1970) Núria Cadenes i Alabèrnia (Barcelona, 1970) Salvador Macip i Maresma (Blanes, 1970) Xavier Mínguez López (València, 1970) Jordi Valls i Pozo (Barcelona, 1970) Sebastià Alzamora i Martín (Llucmajor, 1972) Francesc Serés i Guillén (Saidí, 1972) Núria Añó i Bautista (Lleida, 1973) Hèctor López Bofill (Badalona, 1973) Xavier Gual i Vadillo (Barcelona, 1973) Teresa Colom i Pich (la Seu d'Urgell, 1973) Meritxell Cucurella-Jorba (els Hostalets de Pierola, 1973) Jordi Cabré i Trias (Barcelona, 1974) Marta Rojals i del Álamo (la Palma d'Ebre, 1975) Abel Cutillas i Alberich (Vinaixa, 1976) Mònica Batet Boada (el Pont d'Armentera, 1976) Sebastià Bennasar i Llobera (Ciutat de Mallorca, 1976) Carlota Gurt i Daví (Barcelona, 1976) Pau Gener Galin (Sant Celoni, 1977) Llucia Ramis i Laloux (Ciutat de Mallorca, 1977) Carles Rebassa i Giménez (Ciutat de Mallorca, 1977) Joan Todó Cortiella (la Sénia, 1977) Najat El Hachmi (Nador, Marroc, 1979) Josep Pedrals i Urdàniz (Barcelona, 1979) Esteve Plantada i Hermoso (Granollers, 1979) Pere Antoni Pons i Tortella (Campanet, 1980) Melcior Comes i Cladera (sa Pobla, 1980) Borja Bagunyà i Costes (Barcelona, 1982) Laia Noguera i Clofent (Calella, 1983) Marc Artigau i Queralt (Barcelona, 1984) Irene Solà Sàez (Malla, 1990) Irene Pujadas i Farré (Sant Just Desvern, 1990) Núria Bendicho Giró (Barcelona, 1995) Anna Gas i Serra (Barcelona, 1996) Pol Guasch i Arcas (Tarragona, 1997) Referències Vegeu també Literatura catalana Segle d'or valencià Renaixença valenciana Renaixença catalana Literatura andorrana :Categoria:Escriptors en català Història de la llengua catalana Bibliografia Nou diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Edicions 62, 2000. Història de la literatura catalana, d'Antoni Comas (1964). "Les escriptores catalanes vuitcentistes i la traducció", de Ramon Pinyol i Torrents, a Quaderns, Revista de traducció No. 13, 2006, pàgines 67-75. Antologia de poetes catalans. Un mil·lenni de literatura. Barcelona: Galàxia Gutenberg / Cercle de Lectors, 1997. 4 volums: Època medieval(a cura de Martí de Riquer), Del a Verdaguer (a cura de Giuseppe Grilli), De Maragall als nostres dies (2 volums a cura de Giuseppe E. Sansone). Poesia eròtica i burlesca dels segles XV i XVI, 2 volums, a cura de Vicent Pitarch i Lluís Gimeno. València: Edicions 3i4 / Eliseu Climent, Editor, 1982. Poetàrium. Contemporary Catalan Poetry. Barcelona: Institut Ramon Llull, 2009. Terres d'aigua. Poemari de les Terres de l'Ebre, a cura de Núria Grau. Valls: Cossetània Edicions, 2004. Eròtiques i despentinades. Un recorregut de cent anys per la poesia catalana amb veu de dona, pròleg, recerca i selecció a cura d'Encarna Sant-Celoni i Verger. Tarragona: Arola Editors, 2008. Segle 21. Vint-i-una i una poetes per al segle vint-i-u, a cura d'Alícia Beltran i Pere Perelló. Mallorca: Centre cultural Capaltard, 2001. Les veus de la medusa. Vint-i-una poetes valencianes. València: La Forest d'Arana, 1991. Homenatge a la paraula. Vint-i-cinc anys de poesia al País Valencià, a cura de Lluïsa Julià i Teresa Pascual. Gandia: CEIC Alfons el Vell, Ajuntament de Gandia, 1999. Pedra foguera. Antologia de poesia jove dels Països Catalans. Palma: Edicions Documenta Balear, 2008. Quàntiques! 10 poetes joves en diferencial femení, a cura de QUARKpoesia. Bellaterra: UAB Servei de Publicacions, 2008. Els altres mons de la literatura catalana. Antologia de narrativa fantàstica i especulativa, a cura de Víctor Martínez-Gil. Barcelona: Galàxia Gutenberg / Cercle de Lectors, 2004. Narrativa catalana de l'exili, a cura de Julià Guillamon. Barcelona: Galàxia Gutenberg / Cercle de Lectors, 2005. Enllaços externs Repertori Informatitzat de la Literatura Catalana Antiga (poesia, segles XIV i XV) (Universitat de Nàpols Frederic II, en col·laboració amb la UAB i de la Universitat de Girona). Biblioteca virtual Joan Lluís Vives, Universitat d'Alacant i la xarxa d'universitats de l'Institut Joan Lluís Vives. Qui és qui a les lletres catalanes , GenCat. Associació d'Escriptors en Llengua Catalana, AELC. lletrA. La literatura catalana a internet, UOC. Diccionari biogràfic de dones , GenCat, Consell de Mallorca, Xarxa Vives d'Universitats. PEN Català. Escriptores , PEN Català. Traces: base de dades bibliogràfica sobre llengua i literatura catalanes, UAB, GELCC et al. Projecte TRACES, UAB, GELCC et al. QUARKpoesia, Corpus . Poetàrium, LlullTV , Institut Ramon Llull, selecció de 33 poetes catalans contemporanis. Literatura valenciana actual (1968-1998) . Universitat d'Alacant. Institució de les Lletres Catalanes, GenCat. Escriptors en llengua catalana


source: wikipedia

text: LEtna, també conegut localment com a Mungibeddu (el Montgibell en català medieval), és un volcà de la costa est de Sicília, entre les províncies de Messina i Catània. És el volcà actiu més gran d'Europa i la muntanya més alta d'Itàlia (3.357 metres) fora dels Alps. Durant un període de sis mesos el 2021, l'Etna va fer erupció tant de material volcànic que la seva alçada va augmentar aproximadament uns 100 m, i el cràter sud-est és ara la part més alta del volcà. La seva prominència té el mateix valor que la seva altura, ja que és la muntanya més alta de l'illa. L'Etna cobreix una àrea de 1.570 km2. L'aparició de l'Etna està datada en 300.000 anys, cosa que fa que sigui un volcà recent segons el temps geològic. L'Etna ocupa una superfície de 1190 km2 amb una circumferència basal de 140 km. Això el converteix, amb diferència, en el més gran dels tres volcans actius d'Itàlia, sent aproximadament dues vegades i mitja l'alçada del següent més gran, el mont Vesuvi. Només el Teide a Tenerife, a les illes Canàries, el supera a tota la regió europeu-nordafricana a l'oest del mar Negre. Està constituït per una massa de materials de projecció i per lava. A més del cràter principal i d'un parell més de grans dimensions, també presenta una gran quantitat de petits cràters adventicis. L'activitat hi és gairebé constant, i les erupcions posen sovint en perill gent, cases i conreus. L'erupció del 1669, que va destruir una bona part de Catània, ha estat la més catastròfica. Durant el la seva altura ha variat sovint en uns 100 metres amunt o avall en funció de les seves erupcions de lava. L'erupció més recent va ser el dijous 10 de febrer de 2022. La seva altitud elevada implica que hi hagi al seu entorn un microclima humit que contrasta amb el clima de la regió siciliana: és terra d'agricultura fèrtil, hi ha estacions d'esquí, etc. A causa de la seva història d'activitat recent i població propera, l'Etna ha estat designat Volcà de la dècada per les Nacions Unides. El juny de 2013, va ser afegit a la llista de Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO. Mitologia El nom d'Etna prové del mot grec αίθω ('cremar') o del fenici attano. Etna (Aetna) és també el nom d'una nimfa siciliana filla d'Urà. Una altra visió és que el nom deriva de la paraula fenícia que significa "forn" o "xemeneia". En grec clàssic, s'anomena (Aítnē), nom donat també a Catània i a la ciutat coneguda originalment com Inessa. En llatí es diu Aetna. En àrab, s'anomena ('la muntanya de foc'). En el transcurs de la gigantomàquia, el gegant Encèlad deserta del camp de batalla; la deessa Atena el castiga tirant-li al damunt l'illa de Sicília, sota la qual continua estant empresonat. El seu alè de foc surt de l'Etna i provoca sismes quan es mou. Segons la mitologia grega, les fargues del déu Hefest es troben sota l'Etna. És aquí que fabricava les armes dels déus de l'Olimp: el trident de Posidó, el llamp de Zeus, etc. Va ser ajudat pels ciclops ferrers, que no s'han de confondre amb els ciclops pastors, com Polifem, que vivia també a Sicília. Els sorolls sords que s'escapen del volcà són el martelleig de les eines sobre les encluses. Els romans pensaven que Vulcà es trobava a l'illa del mateix nom, al nord de Sicília. Segons el poeta grec Píndar, Zeus combaté i després tancà el monstre Tifó sota l'Etna, que causa les erupcions. És guardat per Hefest. Tifó portava ales d'àliga i tenia cent caps de drac, els ulls dels quals llençaven flames. Era el pare de Cèrber i de Quimera. Píndar designa l'Etna com la «columna del cel» a les Poètiques. Avui, el nom Mongibello s'utilitza per a la zona de l'Etna que conté els dos cràters centrals, i els cràters situats al sud-est i al nord-est del con volcànic. El nom Mongibel es troba en el romanç artúric, com el nom del castell (o regne) de l’altre món de Morgana i el seu mig germà, el rei Artús, localitzat a l'Etna, segons les tradicions que els concerneixen derivades de les històries explicades pels bretons que acompanyaven els ocupants normands de Sicília. El que originàriament eren concepcions gal·leses sobre un rei nan d'un paradisíac, l’inframón celta es va unir a la figura quasi històrica d'Artús com a "governant de les antípodes" i després van ser trasplantats a un entorn sicilià, per bretons impressionats per les associacions ja d'altre món de la gran muntanya volcànica de la seva nova llar. El medievalista Roger Sherman Loomis cita passatges de les obres de Gervasi de Tilbury i Cessari d'Heisterbach (datant de finals del segle XII) que inclouen relats del retorn d'Artús dalt d'un cavall perdut que s'havia desviat al seu regne subterrani sota l'Etna. Cesari cita com a autoritat per a la història un cert canonge Godescalcus de Bonn, que ho va considerar com un fet històric de l'època de la conquesta de Sicília per part de l'emperador Enric cap al 1194. Cesari fa servir en el seu relat la frase llatina in monte Gyber ("dins de l'Etna") per descriure la ubicació del regne d'Artús. La Fada de Gibel delcastell de Gibaldar (fada de l'Etna) apareix a Jaufré, l'únic romanç artúric en llengua occitana que es conserva, la composició del qual està datada entre 1180 i 1230. No obstant això, a Jaufré, si bé pel seu nom queda clar que la reina de les fades en qüestió és Morgana, s'accedeix al ric regne subterràni del qual és la mestressa, no per una gruta de foc als vessants de l'Etna, sinó per una "font": una circumstància més d'acord amb les associacions originals d'aigua, més que de foc, de Morgan, abans de la seva incorporació al folklore de Sicília. Per a una altra concepció siciliana del regne de les fades o castell de Morgan le Fay - vegeu Fata Morgana (miratge), un fenomen òptic comú a l’estret de Messina. Història L'origen del vulcanisme que alimenta l'Etna, així com el de les illes Eòlies situades al nord de Sicília o el de les Cíclades a Grècia, encara es discuteix i podria ser causat ja sigui per la presència d'un punt calent, o per la subducció de la placa africana sota la placa eurasiàtica. L'Etna actual, anomenat Mongibello per distingir-lo d'altres fases de formació, és el resultat d'una construcció que es va dur a terme en quatre fases repartides al llarg de 500.000 anys: el període " pre-etneu », amb activitat essencialment submarina, va començar fa uns al sud-est de l'actual Etna i va donar lloc als esculls d'Acicastello compostos per lava de coixí; la frase" Antic Etna ", iniciada fa uns , produeix erupcions localitzades com la de Paternò (sud-sud-oest) i potser és l'origen del primer edifici al lloc de l'Etna; la frase" Trifoglietto II ", iniciat , es caracteritza per la construcció de diversos estratovolcans construïts per apilament successiu; la frase" Mongibello, iniciat i que encara no està acabat, va veure la construcció de l'actual cim en tres etapes, Mongibello antiga, recent i moderna, definida per importants esfondramants. La Vall de la vedella, la caldera de cinc quilòmetres d'amplada per deu quilòmetres de llarg orientada a l'est, es va formar arran de l'esfondramant d'una altra caldera durant la fase " Trifoglietto II" però la seva forma final es deuria a un col·lapse que data d'aproximadament . El creixement del cim actual de l'Etna es va interrompre fa uns per l'enfonsament de la Caldera del Piano en un rar esdeveniment explosiu plinià l'any 122 aC. Aquesta caldera de dos quilòmetres i mig de diàmetre encara és visible i la seva vora culmina a sobre el nivell del mar. L'any 2012, el cim de l'Etna està ocupat per cinc cràters de cim: el cràter nord-est va aparèixer el 1911, el Voragine el 1947, el Bocca Nuova el 1968, el cràter sud-est el 1971 i el nou cràter sud-est va aparèixer el 2007 al peu est de l'antic, i regularment actiu des de llavors. La primera ascensió registrada del volcà la va fer el filòsof grec Empèdocles entre els anys 490 i 430 aC.; s'hi hauria llançat per suïcidar-se i les seves sandàlies de bronze es van trobar a la vora del cràter. El geògraf grec Estrabó (mort cap al 23) és un dels primers a descriure seriosament l'aparició de l'Etna. En el seu treball titulat Geografia. Indica que la part superior canvia de forma amb freqüència i descriu que la part superior té una forma circular de vint estadi de circumferència (uns . L’emperador Adrià va pujar al cim de l'Etna l'any 125. Santa Àgata, patrona de la ciutat de Catània situada als peus de l'Etna, va ser martiritzada per les autoritats de l’Imperi Romà l'any 251. La seva mort va anar acompanyada d'un terratrèmol que va sacsejar tota la ciutat. Un any després d'aquests fets, l'Etna va esclatar, abocant un flux de lava cap a Catània. Els habitants es van apoderar del vel que cobria la tomba de Santa Àgata i el van posar davant de la lava que es va aturar de seguida, salvant així la ciutat. Des d'aleshores, Santa Àgata ha estat invocada per la gent de Catània per protegir-se dels terratrèmols, les erupcions volcàniques o els incendis provocats per l'Etna. Història de les erupcions volcàniques Les erupcions de l'Etna segueixen múltiples patrons. La majoria es produeixen al cim, on hi ha cinc cràters diferents: el cràter del nord-est, el Voragine, el Bocca Nuova i dos al complex del cràter del sud-est. Altres erupcions es produeixen als flancs, que tenen més de 300 orificis de ventilació que van des de petits forats al sòl fins a grans cràters de centenars de metres de diàmetre. Les erupcions del cim poden ser molt explosives i espectaculars, però poques vegades amenacen les zones habitades al voltant del volcà. En canvi, les erupcions de flanc es poden produir fins a uns quants centenars de metres d'altitud, a prop o fins i tot dins de les zones habitades. Nombrosos pobles i pobles petits es troben al voltant o sobre els cons d'erupcions de flancs anteriors. Des de l'any dC 1600, s'han produït almenys 60 erupcions de flancs i innombrables erupcions de cims; gairebé la meitat d'aquests s'han produït des de principis del . La darrera erupció més important es produí en el marc del seguit d'erupcions produïdes entre el 1991 i el 1993: el 23 de maig de 1992 una explosió va destruir el tub de lava de 7 km pel que havia anat circulant, obligant-la a desviar-se. L'erupció fou coneguda pels esforços per salvar la localitat de Zafferana Etnea utilitzant d'explosius. Des de l'any 2000, l'Etna ha tingut cinc erupcions de flanc: el 2001, el 2002–2003, el 2004–2005 i el 2008–2009. Les erupcions del cim es van produir el 2006, 2007-2008, gener-abril de 2012, juliol-octubre de 2012, desembre de 2018, febrer de 2021, febrer de 2022 (cràter del sud-est), maig de 2022 (un col·lapse al cràter del sud-est va provocar una fractura al flanc nord) i l'agost del 2023. Límits geopolítics Les fronteres de deu municipis (Adrano, Biancavilla, Belpasso, Bronte (des de dos costats), Castiglione di Sicilia, Maletto, Nicolosi, Randazzo, Sant'Alfio, Zafferana Etnea) es troben al cim de l'Etna. Instal·lacions L'Etna és una de les principals atraccions turístiques de Sicília, amb milers de visitants cada any. La ruta més habitual és per la carretera que porta a l'estació d'esquí del Refugi de Sapienza, situada al sud del cràter a l'altura de 1910. m. Des del Refugi, un telefèric va pujant fins a una cota de 2500 m, des d'on la zona del cràter a 2920 m és accessible. Ferrovia Circumetnea - ferrocarril Round-Etna - és un ferrocarril de via estreta construït entre 1889 i 1895. Recorre el volcà en un semicercle de 110 km de llarg que comença a Catània i acaba a Riposto 28. km al nord de Catània. A l'Etna hi ha dues estacions d'esquí: una al Refugi de Sapienza, amb telecadira i tres remuntadors, i una altra més petita al nord, a Piano Provenzana, prop de Linguaglossa, amb tres remuntadors i un telecadira. Sapienza Refuge va ser l'arribada de la 9a etapa del Giro d'Itàlia de 2011 i la 4a etapa del Giro 2017. Referències Muntanyes d'Itàlia Volcans d'Europa Geografia de Sicília Tresmils Patrimoni de la Humanitat a Itàlia Llocs de la mitologia grega


text: Els eumetazous (Eumetazoa, gr. 'animals autèntics') són un grup format per tots els animals tret de les esponges, els placozous i altres animals poc coneguts. Es caracteritzen per la cooperació entre cèl·lules, ja que permet parlar de manera inequívoca d'individus proveïts de teixits, i d'un embrió que passa per una fase de gastrulació. Aquest clade conté els ctenòfors, els cnidaris i els bilaterals. La pertinença dels mesozous i els placozous està encara en qüestió. S'han especulat que les esponges i els eumetazous evolucionaren separadament d'organismes unicel·lulars, cosa que voldria dir que el regne animal no forma un clade (un grup d'organismes que comparteixen un ancestre comú). No obstant això, estudis genètics i algunes característiques morfològiques, com la presència comuna de coanocits, dona suport a un origen comú. Els eumetazous són el grup més gran d'animals de la classificació en cinc regnes de Lynn Margulis i K. V. Schwartz, la qual inclou els radiats i els bilaterals, és a dir, tots els animals tret de les esponges, els placozous i els mesozous. Quan es tracta Eumetazoa formalment com un tàxon, generalment rep el rang de subregne. El nom Metazoa també ha estat utilitzat per a referir-se a aquest grup, encara que es refereix més aviat a tot el regne animal. Moltes classificacions no inclouen el subregne Eumetazoa. Taxonomia Durant l'última dècada, els avenços en biologia evolutiva i filogènia molecular han donat lloc a noves idees sobre les relacions dels bilaterals. La hipòtesi més acceptada actualment, basada en dades moleculars (principalment les seqüències de rRNA 18S), divideix els bilaterals en els quatre grups següents: deuteròstoms, ecdisozous, lofotrocozous i platizous (de vegades inclosos dins dels lofotrocozous). Els tres últims grups són coneguts conjuntament com a protòstoms. No obstant això, molts escèptics destaquen les dificultats i les inconsistències associades a les noves dades. Claus Nielsen, professor d'embriologia evolutiva d'invertebrats de la Universitat de Copenhaguen, encapçala un dels punts de vista alternatius més importants basats en l'evidència morfològica. En l'obra Animal Evolution: Interrelationships of the Living Phyla (2001), manté les divisions tradicionals de protòstoms i deuteròstoms. Orígens evolutius S'ha suggerit que un tipus de rellotge molecular i una aproximació a la interpretació del registre fòssil situen els orígens evolutius dels eumetazous en l'Ediacarià. No obstant això, és probable que els primers eumetazous no deixessin una empremta fòssil, i altres interpretacions dels rellotges moleculars suggereixen la possibilitat d'un origen anterior. Els descobridors de Vernanimalcula el descriuen com un fòssil d'un bilateral triblàstic que va sorgir a l'acabament de la glaciació Marinoana, abans del període Ediacarià, cosa que implica un origen fins i tot anterior dels eumetazous. Filogènia Aquesta és la filogènia d'acord amb les anàlisis genètiques: Subdivisions Embrancament Ctenophora Embrancament Placozoa Clade Planulozoa Embrancament Cnidaria Clade Bilateria Embrancament Xenacoelomorpha Clade Nephrozoa Superembrancament Deuterostomia Embrancament Chordata Embrancament Echinodermata Embrancament Hemichordata Embrancament Vetulicolia † Clade Protostomia Superembrancament Ecdysozoa Clade Cycloneuralia Clade Nematoida Embrancament Nematoda Embrancament Nematomorpha Clade Scalidophora Embrancament Acoelomorpha Embrancament Kinorhyncha Embrancament Loricifera Embrancament Priapulida Clade Panarthropoda Embrancament Arthropoda Embrancament Lobopodia † Embrancament Onychophora Embrancament Tardigrada Superembrancament Lophotrochozoa Embrancament Annelida Embrancament Brachiopoda Embrancament Bryozoa Embrancament Entoprocta Embrancament Hyolitha † Embrancament Mollusca Embrancament Nemertea Embrancament Phoronida Embrancament Sipuncula Embrancament Cycliophora Superembrancament Platyzoa Embrancament Gastrotricha Embrancament Platyhelminthes Clade Gnathifera Embrancament Chaetognatha Embrancament Acanthocephala Embrancament Gnathostomulida Embrancament Micrognathozoa Embrancament Rotifera Referències


text: Un element pesant és un element de massa atòmica més gran que un cert valor llindar (que pot variar segons el context). En química, no hi ha un llindar concret per a definir un àtom pesant. En química orgànica, se solen considerar elements pesants els del quart període de la taula periòdica, o superior. En física, se solen considerar com a elements pesants els actínids o superiors, que solen ser elements radioactius, i generats artificialment en la majoria de casos. En astronomia i astrofísica, els elements pesants són els de massa igual o superior al carboni, que només es poden formar per fusió nuclear en estrelles massives. Referències Elements químics


text: L'epistemologia (del grec "epistêmé" ('coneixement, ciència'), i "logos" ('paraula, discurs', de forma derivada 'raonament'), també anomenada gnoseologia i en certs contextos teoria del coneixement, és la disciplina de la filosofia que s'ocupa del coneixement i de les seves limitacions. Abast En particular, intenta respondre a les preguntes següents: "Què és el coneixement?", "Com adquirim el coneixement?", "Què sap la gent?", "Com sabem que sabem alguna cosa?", "Per què sabem que sabem alguna cosa?" Gran part del debat en aquest camp s'ha centrat a analitzar la naturalesa del coneixement i com es relaciona amb nocions similars, com ara veritat, creença i justificació. També tracta amb les formes de produir el coneixement, així com de l'escepticisme cap al coneixement. Tipus de coneixement: Un dels temes clau de l'epistemologia és destriar el coneixement autèntic del que no ho és, és a dir, establir criteris de veritat sobre les afirmacions sobre la realitat de manera que es puguin diferenciar les proposicions veritables de les falses. Aquests criteris serveixen per a establir graus i tipus de coneixement: des de la simple opinió al saber, passant per la creença i la hipòtesi raonable. Aquesta qüestió es lliga a la discussió sobre si hi ha una única veritat o grau màxim o, per contra, diverses alternatives poden conviure en pla d'igualtat (relativisme). Fins i tot hi ha qui nega la possibilitat d'assolir qualsevol coneixement (escepticisme). Origen del coneixement: Una altra qüestió clau per a l'epistemologia és l'origen del coneixement, o d'on s'obtenen les dades que permeten articular el saber. La polèmica entre racionalisme i empirisme o l'idealisme s'han d'emmarcar dins aquest debat, ja que alguns pensadors sostenen que l'únic coneixement autèntic s'adquireix amb la raó; d'altres creuen que tot allò que no estigui validat per l'experiència no té sentit i alguns postulen diversos camins explicatius, uns de racionals però d'altres basats en el mite, en l'emoció o l'espiritualitat. Aquests darrers critiquen el paper de la ciència moderna, que s'afirma com l'única via segura per a transmetre la veritat, assegurant que cau en el dogmatisme que en altres èpoques havia tingut la religió o l'autoritat política. Detecció del coneixement: La gnoseologia també estudia els criteris per reconèixer i estar segurs de la veritat, principalment l'evidència, el sentiment de seguretat sobre la certesa d'una proposició; un altre criteri, la intersubjectivitat, es defineix com la idea que una creença ha de ser acceptable per qualsevol subjecte racional per a ser admesa com a veritable coneixement. Doctrines Davant la possibilitat del coneixement hi ha diferents actituds: El dogmatisme és una doctrina filosòfica segons la qual podem adquirir coneixements segurs i universals, i tenir absoluta certesa d'això. L'escepticisme és una teoria filosòfica oposada al dogmatisme, la qual dubta que sigui possible un coneixement ferm i segur. Aquesta postura va ser defensada per Pirró d'Elis. El criticisme és una doctrina filosòfica intermèdia entre el dogmatisme i l'escepticisme, que admet la possibilitat de trobar la veritat, però sense que aquesta veritat sigui definitiva, sinó una veritat criticable. Aquesta doctrina va ser defensada per Immanuel Kant. El relativisme és un corrent de pensament filosòfic, defensat pels sofistes, que nega l'existència d'una veritat absoluta i defensa la idea que cada individu té la seva pròpia veritat, la qual depèn de l'espai i el temps. El perspectivisme és una doctrina filosòfica que defensa l'existència d'una veritat absoluta, però pensa que ningú de nosaltres podem arribar a aquesta, sinó que n'arribem a una petita part. Cada ésser humà té una visió de la veritat. Aquesta actitud va ser defensada per José Ortega y Gasset. El racionalisme de René Descartes proposava que els éssers humans naixien amb idees, tals com la idea de Déu, i que el coneixement prové del raonament. L'empirisme va ser desenvolupat pels filòsofs anglesos John Locke, George Berkeley i David Hume, els quals sostenen que tot coneixement prové de l'experiència, i que l'ésser humà és en néixer una "tabula rasa", és a dir, com una taula llisa, sense cap idea preconcebuda i en la qual les experiències van deixant la seva marca, al contrari del que sostenia Descartes. El constructivisme és una doctrina filosòfica segons la qual el subjecte "construeix" estructures que representen la realitat dins de si mateix, a partir de la seva interacció amb els objectes, de manera que no és només l'experiència pura el que crea el coneixement, sinó la transformació de les estructures pel subjecte (vegeu estructuralisme). Jean Piaget va desenvolupar la seva teoria del constructivisme genètic, amb la qual buscava dilucidar la "gènesi" de les estructures en l'individu, a partir de l'observació de nens des del seu naixement fins a l'adolescència. Els principis d'aquesta construcció d'estructures són l'assimilació i l'acomodació, conceptes que Piaget va prendre de la biologia. El materialisme dialèctic és una postura filosòfica, desenvolupada per Karl Marx i Friedrich Engels, segons la qual el coneixement és un "reflex" de la realitat en el subjecte que coneix. El coneixement es produeix de manera social, si bé el realitzen els individus concrets, per mitjà de la seva activitat, en el procés de transformar la realitat. Lenin també va contribuir a aquest corrent, amb la seva obra Materialisme i empiriocriticisme. Història de la teoria del coneixement En l'antiguitat clàssica, s'inicia la recerca sistemàtica del coneixement, especialment en el diàleg platònic Teetet, encara que també en La República (VI). Aristòtil posa nom a aquesta teoria i dedica part del De Anima a explicar el coneixement "empíric", que s'obté amb els sentits, i en la Metafísica dedica el llibre IV (Γ), especialment cap. 4, a discutir qüestions com la prova d'"el principi" (o els fonaments) i el relativisme. En els Segons analítics, es presenta el que pot considerar-se com la seva epistemologia. En l'època hel·lenística (), escriu el pirrònic Sext Empíric, a qui devem la millor expressió de l'escepticisme antic. Al , l'anglès Francis Bacon escriu Advancement of knowledge i Novum Organum, en què reclama el suport de la monarquia per impulsar el coneixement de tipus empíric. Poc després, el francès René Descartes escriu el Discurs del mètode i les Meditacions metafísiques, obres bàsicament dedicades a plantejar i resoldre els problemes fonamentals de la teoria del coneixement. A partir de Hegel, generalment, es considera que amb aquest autor (i amb el seu clar èmfasi en els problemes epistemològics) s'inicia la filosofia moderna. John Locke, filòsof anglès de finals del , també es va ocupar d'aquestes qüestions en la seva obra Assaig sobre l'enteniment humà. L'alemany Gottfried Leibniz discuteix aquesta obra en els seus Nous assaigs sobre l'enteniment humà. Berkeley segueix parcialment Locke en el seu Tractat sobre els principis del coneixement humà (1710). David Hume, que potser podria considerar-se com el principal filòsof de llengua anglesa, va fer el mateix en la primera part del seu Tractat de la naturalesa humana i en la seva Investigació sobre l'enteniment humà. Una mica més tard, l'alemany Emmanuel Kant publica el 1781 el seu monumental i molt influent Crítica de la raó pura. Des de mitjans del , potser començant amb les reflexions metodològiques de l'astrònom britànic William Whewell, com al llarg del , molts esforços es dediquen a l'estudi del coneixement científic. Sorgeix així la filosofia de la ciència, que en realitat és una branca de l'epistemologia tradicional (teoria del coneixement). Aquest tipus d'estudis aviat es veuen complementats amb d'altres sobre història de les ciències, i més tard, sobre sociologia de la ciència. Les investigacions contemporànies distingeixen dos tipus principals de coneixement: el saber-que, coneixement proposicional, és a dir, el saber que alguna cosa és el cas; saber que la Lluna orbita al voltant de la Terra, que el text que tenim davant dels ulls està en català, o que patim de mal de queixal són exemples de saber-que. Tenen notables diferències entre si, però tenen un aspecte comú: que un determinat fet o regla és el cas. el saber-com, coneixement operatiu procedimental, és a dir, bàsicament tenir les destreses que permetrien dur a terme una acció, de comptar amb els mitjans apropiats; saber com redactar una carta comercial, com alletar un nen o com anar amb bicicleta són exemples de saber-com. A diferència del saber-que, el saber-com no es correspon amb la identificació del que és el cas sinó amb les regles per produir el cas. És freqüent la suposició que la major part de la teoria del coneixement "clàssica", és a dir, aquella anterior al , s'ocupa principalment del saber-que. Tanmateix, el problema del saber pràctic (τεχνή en grec, o ars en llatí) gaudeix d'una extensa història en la filosofia occidental. La filosofia predominant en aquest camp, que segueix la tradició analítica, restringeix l'anàlisi del coneixement al coneixement proposicional. En època contemporània ha aparegut l'epistemologia feminista que té en compte aspectes de gènere en la definició de problemes científics i la seva conceptualització. Justificació Un dels problemes centrals de la teoria del coneixement és l'anomenat problema de la justificació, la determinació d'en quines circumstàncies una creença, és a dir, un determinat judici o proposició a la qual assentar, pot anomenar-se realment coneixement. El plantejament clàssic d'aquesta qüestió es troba en un diàleg de Plató, el Teetet; en aquest, Sòcrates defensa que la denominació de "coneixement" ha de restringir-se a les creences veritables i justificades. D'acord amb aquesta definició, no n'hi ha prou amb dir alguna cosa veritable per considerar que això constitueix coneixement; les raons per les quals s'afirma han de ser fundades i suficients. Quan no es disposa d'una justificació semblant, es parla de fe, opinió o convicció, però no de coneixement en sentit estricte. Per la seva banda, l'exigència que només es pot considerar que és coneixement un conjunt de creences estrictament veritables, ha estat qüestionada. En la seva Lògica de la investigació científica, Karl Popper va difondre el fal·libilisme, segons el qual fins i tot la millor classe de ciència empírica és fal·lible. Una posició semblant pot rastrejar-se ja en René Descartes. Si partint de l'anomenada "definició platònica" s'accepta el punt de vista de la fal·libilitat, s'arriba a la idea que el concepte que designa la característica central del coneixement (i la ciència), és el de l'(adequada) justificació o prova. Aquesta idea ha estat defensada pel filòsof mexicà Luis Villoro, en Creure, saber, conèixer, esp. caps. 7 i 8. Teoria de la justificació La teoria de la justificació és la part de la teoria del coneixement que s'ocupa del suport que seria raonable atribuir, ja a una proposició o creença, ja a un conjunt d'aquestes, com en el cas d'una teoria científica, potser també el d'un "punt de vista". Altres nocions emparentades amb la justificació epistèmica són les de demostració o prova, fonamentació, raó, garantia o aval (warrant) del coneixement, i d'altres de semblants. La vasta majoria dels estudiosos coincideixen que disposar d'una justificació adequada és un requisit indispensable perquè les creences o teories constitueixin coneixement legítim, és a dir, perquè puguin considerar-se vàlides o correctes. Això es deu a la influència de la definició del coneixement com a "creença vertadera i justificada", posició inicialment formulada per Plató en el diàleg Teetet. (aquí "creença" s'ha d'entendre com qualsevol pretensió, correcta o equivocada, de saber alguna cosa). Alguns autors, tal com Luis Villoro, atribueixen a les raons un pes no sols decisiu sinó exclusiu, en destriar quines creences mereixen considerar-se com a coneixement. Això no implica negar la importància de la veritat, sinó que les raons funcionen, segons aquest autor, com a únic "criteri de veritat". S'ha al·legat que la majoria dels filòsofs clàssics i contemporanis, i alguns d'actuals, excepte un grup d'empiristes radicals, acceptarien que, per a seleccionar la interpretació adequada de dades empíriques o el valor cognitiu de l'experiència en general i dels testimonis, ens és indispensable el raonament; és a dir, justificacions racionals de tipus discursiu (generalment, en sistemes formals). Específicament, una manera comuna i reconeguda (si no universalment utilitzada) de posar a prova la validesa de determinades raons, i, en conseqüència, que resulten acceptables les teories i interpretacions a les quals aquelles pretenen donar suport, és intentar la seva defensa sota el criticisme més informat i intel·ligent possible. En conseqüència, s'ha adduït que la justificació epistèmica es refereix principalment a les raons per les quals es pot considerar apropiat o legítim acceptar una creença o teoria com a "verdadera". Això sembla donar al concepte un contingut fortament valoratiu. No obstant això, no tot el que un individu ofereix o fins i tot admet com a raons, en efecte, són bones raons per a un tercer. Consegüentment, el terme "raons" pot ser objecte de confusió. Luis Villoro, per exemple, li dona un sentit molt ampli, que aixopluga tot gènere de respostes articulades a una pregunta: "per què?". Contra el que faria esperar l'ús més específic de la paraula (dins, per exemple, d'un sistema de lògica formal), Villoro admet que una creença pot estar basada en raons empíriques, com la presumpta percepció de certes dades empíriques, cosa que no en tot cas resulta d'un argument o raciocini. D'altra banda, en moltes situacions, la paraula s'usa sense contingut valoratiu. Per exemple, algú pot, de fet, donar com a "raons" motius seus no compartibles o d'expressió difícil, com succeeix amb molts afectes i certes experiències personals. (Els afectes poden ser assenyalats com a raons molt ateses per qui els té, sense que un tercer les reconegui com a tals, i sense que hagi de compartir-ho o fins i tot acceptar-ho en algun sentit. Vegeu subjectivitat). A més, les raons adduïdes poden ser errònies. Així, la paraula "raons" de vegades designa per què algú té apropiadament o no alguna creença, o una història o narrativa de com la va adquirir (el suposat cop de poma que, segons la llegenda, li va caure a Newton de cap forma justifica la teoria de la gravetat, per exemple). En aquests casos, el contingut normatiu de la veu pot ser vigent per al parlant, mentre que un tercer es limita a reconèixer que s'ha expressat una pretensió de validesa davant la qual ell mateix conserva certa distància; tal com p. ex., resultarà indispensable mantenir en algun grau enfront de qui vulgui suggerir una explicació temptativa, com sovint és indispensable tant en les ciències com en la vida corrent. Qualsevol pot, doncs, donar o rebre raó d'un judici sense que estigui obligat a prejutjar que les raons esgrimides són "bones" i suficients, vàlides, encara que sigui ell mateix qui les hagi donades. Segueix que justificació no necessàriament equival a demostració. Moltes vegades, es considera que una demostració, en presentar un raonament de tipus purament deductiu (generalment, a més, expressat en un sistema formal), és el tipus més fort de justificació. Tanmateix, és possible tenir raons suficients per creure quelcom legítimament (tenir una justificació objectiva o vàlida), sense per això ser capaç de demostrar que aquesta creença és correcta. En conseqüència, pot haver-hi justificacions genuïnes amb molt diferents graus de rigor i força. Més encara, Perelman recorda com, en les disciplines acadèmiques en què es donen demostracions (matemàtiques i lògica), aquestes parteixen de principis que no és necessari acceptar, de manera que les conclusions o teoremes només tenen validesa condicional (valen a condició que prèviament s'accepti una premissa o un sistema axiomàtic, cosa que diverses vegades en els segles XIX i XX es va convertir en objecte d'una polèmica o debat, argumentació que certament no és en si mateixa de tipus deductiu. D'aquesta manera, l'enaltiment freqüent de la deducció i els formalismes és qüestionable, ja que les formes precises en què són socialment acceptats responen a un altre tipus d'arguments (vegeu dialèctica). Tenint en compte l'anterior, es pot suggerir que la demostració seria només el tipus més sòlid de "justificació discursiva" al nostre abast. La classe més important de justificacions epistèmiques són les que estan integrades per elements que, en principi, són intersubjectivament accessibles, com per una banda ho són els raonaments, i per l'altre, experiències que un altre qualsevol pot tenir sota circumstàncies apropiades. Un altre tipus de justificacions (a les quals molts autors preferirien negar tot valor epistèmic) estarien fundades en elements intransferibles, com la fe religiosa o una suposada intuïció personal. En el segon cas, com a màxim, hauria d'al·legar-se un coneixement personal incomunicat i no objectiu. Així, cal distingir en la justificació epistèmica els motius personals o generals que poden portar a algú a aferrar-se a determinades creences, o de l'interès particular que algú pot tenir a fer determinades afirmacions. És possible que, p. ex., a una persona li resulti extraordinàriament difícil acceptar certs fets, per ben establerts que estiguin, a causa de l'angoixa que li causen. Igualment és possible que moltes persones acceptin com a vàlids arguments basats en prejudicis o errors generals o comuns. Si bé aquests casos cauen dins de l'àrea general d'estudi d'una teoria de la justificació (en què constitueixen un tipus d'explicació de com o per què un individu o grup arriba a adoptar certes creences), en general, no serien considerades com a justificacions racionalment satisfactòries. En general, es pot dir que la teoria de la justificació estudia no sols les raons vàlides per a tenir una creença, sinó qualsevol raó o argument, buscant al mateix temps establir regles generals que permetin diferenciar-les entre si. Moltes coses poden ser objecte d'una justificació: actes individuals, emocions, peticions, lleis, etc. Com a subcamps de la teoria del coneixement, la teoria de la justificació no s'ocupa d'aquestes, sinó que es refereix només a creences (o opinions) i a proposicions (o teories). Més tècnicament, les teories de la justificació estudien les temptatives o estratègies a les quals pot acudir-se per provar o sostenir de manera no coercitiva, qualsevol tipus de declaració, proposició o enunciat. Una manera d'aclarir el tema que tracten les teories de la justificació diria que una creença justificada és aquella que "tenim dret" a mantenir. El dret en qüestió no és ni polític ni moral, sinó intel·lectual. En cert sentit, cadascú és responsable del que creu. Les creences no es formen o s'adquireixen totalment a l'atzar sinó que, per contra, depenen, almenys en part, de les nostres accions, o d'experiències que podem procurar. Es pot argumentar aleshores que, per tant, tenim una responsabilitat intel·lectual o obligació deontològica (i per descomptat, un interès) a acceptar la veritat i de rebutjar el que és fals. Així, la justificació és un acte o noció normativa. La definició més comuna en aquest sentit és que un acte és normatiu, molt en general, si depèn o s'efectua en relació amb regles, obligacions i permisos relacionats amb l'acció humana. Segueix que la justificació és un acte normatiu perquè es defineix com un concepte que es relaciona amb les regles del coneixement humà. Teories de la justificació Hi ha diverses visions en relació a què constitueix una justificació, generalment a partir de la pregunta: Com necessitem estar de segurs que les nostres creences corresponen al món real? Diferents versions de la teoria demanen diferents "quantitats" i diferents tipus de raons o criteris (per exemple, l'evidència) a aplicar per tal que una creença pugui ser considerada justificada. Les principals teories de la justificació, en l'actualitat, inclouen: Fundacionalisme - les creences bàsiques evidents justifiquen altres creences que no són evidents. (Vegeu axiomes). Coherentisme - les creences són justificades si són coherents amb la totalitat del sistema de creences que té una persona. Internalisme - la creença ha de ser justificada per mitjà del coneixement intern: tot el necessari per a proporcionar justificació a una creença es troba immediatament disponible en la consciència. Externalisme - existeixen fonts externes que poden ser utilitzades per tal de justificar una creença. Escepticisme filosòfic - una varietat de posicions que qüestionen la possibilitat del coneixement cert. Justificadors Si una creença és justificada, és perquè hi ha alguna cosa que l'avala: els justificadors. Per tal que es pugui argumentar que una creença és justificada, ha de tenir almenys un justificador, per exemple, alguna evidència. Suposem, per exemple, que una dona sap que el seu marit va anar a un viatge de negocis i, a la seva tornada, olora perfum en la seva camisa i hi nota algunes taques de colorant de llavis. Tant l'olor com les taques poden ser adduïdes com a "evidència" per justificar una creença que l'home ha tingut o té una relació amb alguna altra dona. No tots els justificadors tenen el que es considera evidència pròpiament com a tal. Existeixen tipus substancialment diferents de justificadors disponibles; però, qualsevol que aquests siguin, una creença necessita, per a ser justificada, almenys un justificador. Tot l'anterior aixeca una qüestió: què es pot considerar, legítimament, com un justificador? Com s'ha suggerit anteriorment, diferents posicions accepten diferents tipus o categories de fenòmens com a tals. Els tres bàsics són: Altres creences. Creences al costat d'altres estats de consciència. Creences, estats de consciència i altres fets tant interns com en el medi ambient (als quals pot o no que tinguem accés conscient). Si més no ocasionalment, la justificació per a una creença n'és una altra. Tornant a l'exemple anterior, la creença de la dona que el seu marit ha tingut una aventura. Estrictament, la creença d'ella no es basa en l'evidència física, sinó en la seva creença sobre el que la taca i el perfum signifiquen (qui i com les utilitza, per exemple). Podria ser el cas que ella no cregués que només les dones es pinten els llavis i usen perfum (què succeeix, per exemple, si el treball del marit consisteix a crear, demostrar o vendre perfums i articles de bellesa?). Podria ser que ella consideri que aquestes "evidències" han estat posades deliberadament pel marit o algú altre (sigui per produir gelosia o causar problemes en la seva relació matrimonial), etc. En tots aquests casos, la justificació de la creença no depèn només dels fets, sinó de la seva interpretació, és a dir, d'altres creences. Consideri's el cas d'algú que cregui que hi ha vida intel·ligent a Mart i base aquesta creença en una altra creença: que en la superfície d'aquest planeta hi ha un tret distintiu (la cara de Mart) que només pot ser producte de l'acció d'éssers intel·ligents. En aquest cas, el justificador és la creença que certs trets només poden ser el resultat d'actes intencionals, i el justificat és la creença que hi ha vida intel·ligent al planeta Mart. Però, suposem que aquesta creença justificadora fóra, al seu torn, injustificada. Tornant a l'exemple anterior, suposem que aquests trets en general o aquell tret en particular pogués resultar no sols d'accions intencionals o que, almenys, no s'hagi justificat la creença que aquest tret o característica només pot ser el resultat d'actes intencionals. En aquest cas, seria injustificable mantenir que (el o) els trets impliquen acció intel·ligent. No seria el dret de ningú mantenir tal cosa a menys que el que s'al·lega com a justificador sigui justificable i hagi estat justificat. En general, si una creença està justificada, llavors aquesta pot, al seu torn, justificar altres creences. Si una creença no està justificada, no pot servir de justificadora ni a una altra ni a la seva negació: si P no és justificada, no pot justificar ni Q ni la negació de Q. Són justificadors d'ús corrent: Mètode científic Navalla d'Occam Empirisme Inferència Pragmatisme Teoria de la probabilitat Raonament abductiu Metodologia Es refereix als mètodes d'investigació que se segueixen per aconseguir una gamma d'objectius en una ciència. Tot i que el terme pot ser aplicat a les arts quan és necessari fer una observació o anàlisi més rigorosa o explicar una forma d'interpretar l'obra d'art. En resum, són el conjunt de mètodes que es regeixen en una investigació científica o en una exposició doctrinal. Mètode és el procediment per a assolir els objectius i la metodologia és l'estudi del mètode. A diferència del que succeeix amb l'epistemològic, el metodològic no posa en dubte el coneixement ja obtingut i acceptat per la comunitat científica. El seu problema se centra en la recerca d'estratègies vàlides per a incrementar el coneixement. Per això, la metodologia s'entendrà aquí com la part del procés d'investigació (mètode científic), que segueix la propedèutica, i permet sistematitzar els mètodes i les tècniques necessàries per dur-la a terme. "Els mètodes", diu Martínez Miguélez (1999), "són vies que faciliten el descobriment de coneixements segurs i fiables per a solucionar els problemes que la vida ens planteja". La metodologia, com a etapa específica que dimana d'una posició teòrica i epistemològica, dona peu a la selecció de tècniques concretes de recerca. La postura filosòfica sobre la ciència de la qual parteix l'investigador orientarà la seva elecció metodològica, és a dir, el guiarà a l'hora de resoldre: com investigar el problema de recerca, amb bases racionalistes, empíriques, pragmàtiques, constructivistes, amb un sentit crític, escèptic o dogmàtic, amb un enfocament positivista o dialèctic hermenèutic; és el subjecte un ens passiu, o constructor del coneixement? La metodologia dependrà, d'aquesta manera, dels postulats que l'investigador consideri com a vàlids, d'allò que consideri objecte de la ciència i coneixement científic, car serà amb l'acció metodològica com recol·lecti, ordeni i analitzi la realitat estudiada. No existeix una metodologia que sigui la panacea absoluta, de manera que apareixen moltes vegades barrejades les unes amb les altres en relació simbiòtica. La validesa atorgada a l'ús d'un mètode o a un altre serà atesa en el marc dels paradigmes de la ciència. Teoria evolutiva del coneixement Diversos són els autors que estableixen una analogia propera entre el mètode emprat per la ciència experimental, i el procés de l'evolució per selecció natural, ja que en ambdós casos s'utilitza el mètode d'assaig i error. Fins i tot van més enllà, ja que l'analogia no sols s'aplicaria a la ciència, sinó al mateix coneixement. D'aquí el sorgiment de les teories evolutives del coneixement. Konrad Lorenz va expressar: "La vida és un procés d'adquisició de coneixements". Mentre que la selecció natural rebutja les variacions poc favorables per a la vida i accepta les que millor s'adapten al medi, l'experimentació rebutja les teories científiques que no són compatibles amb la realitat i accepta les que concorden properes amb aquesta. Tant l'evolució per selecció natural com el coneixement, són processos adaptatius, que poden ser descrits com a processos realimentats negativament, i l'assaig i l'error són parts inherents a aquest tipus de sistema. Crítiques i Detractors L'autor fonamental de l'Epistemología és una sola persona: Aristòtil, d'on es pot extreure el raonament basat en casos, una fal·làcia Secundum quid Aquest personatge, després de ser deixeble de L'Academia de Plató, va decidir que ja sabia tot el que un ésser humà podia saber i va fundar l'Escola Peripatètica. L'error de base de tota aquesta disciplina és considerar que el fi justifica els mitjans. Per desmuntar aquesta afirmació, es pot comprovar si "El fi" i "els mitjans" formen part del mateix concepte. Si no és així, el fi s'anul·la per si mateix. És un subtipus de fal·làcia Non sequitur. Lògicament seria: Tenint que: - A és C - B és C o D Obtenim que: B és C Les dues fal·làcies, Secundum Quid i Non Sequitur semblen estar concatenades, tot i que no és una concatenació real. Es pot extreure que s'intenta buscar la veritat a partir de 2 fal·làcies. Referències Vegeu també Pensament complex De la certesa Epistemologia feminista Enllaços externs Dossier Teoria del Coneixement al web del Dr. Ramon Alcoberro. Article sobre la teoria del coneixement en Filoxarxa.


text: Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), genèricament anomenat Esquerra Republicana, és un partit polític català fundat el març de 1931, que es defineix com a socialdemòcrata i és partidari de la independència dels Països Catalans. En l'actualitat, el nom fundacional només representa la federació a Catalunya del partit, ja que està implantat a tots els Països Catalans i té tres federacions: la del Principat de Catalunya (ERC), la del País Valencià (ERPV) i la de les Illes Balears i Pitiüses (ERIB). La seva branca juvenil són les Joventuts d'Esquerra Republicana de Catalunya (Jovent Republicà) i la seva publicació és la revista Esquerra Nacional. El setembre de 2019 tenia prop de 10.000 militants. Història La fundació Els dies 17, 18 i 19 de març de l'any 1931 se celebrà al Foment Republicà de Sants (barri de Sants de Barcelona) la Conferència d'Esquerres, on es va fundar com a partit polític l'Esquerra Republicana de Catalunya, de la unió de les organitzacions Estat Català de Francesc Macià, el Partit Republicà Català de Lluís Companys i el grup L'Opinió de Joan Lluhí, a més de diverses associacions comarcals i locals. El primer president de la nova organització política va ésser Francesc Macià, escollit per unanimitat. Els principis més importants van ser: el reconeixement de la identitat de Catalunya com a nació, la defensa dels drets individuals de l'home i la redistribució de la riquesa, mentre que el programa social s'estructurà damunt la plena llibertat sindical, el dret de vaga, la defensa del salari mínim, la jornada de vuit hores, vacances obligatòries, assegurances i jubilacions i escoles de treball. L'hegemonia republicana Amb Francesc Macià com a líder, ERC va esdevenir el partit més votat a les eleccions municipals d'abril de 1931. Després de la victòria Macià va proclamar la República Catalana, però aquest acte no va ser una proclamació d'independència de Catalunya sinó la proclamació de la República, com va passar a altres ciutats d'Espanya, i del nou règim català donat que un dels punts del pacte de Sant Sebastià (1930) era l'autogovern per a Catalunya. Així es va redactar un Estatut d'Autonomia que suposava el restabliment de la Generalitat de Catalunya, institució que Macià dirigiria inicialment. L'agost del mateix any, s'aprova en referèndum l'Estatut d'Autonomia de Catalunya, com a marc legal a partir del qual el Principat recuperava competències d'autogovern per primera vegada des de la derrota a la Guerra de Successió (1700-1715). Aquest Estatut, tot i ser esmenat pel Congrés dels Diputats, va entrar en vigor el setembre de 1932. ERC, a partir d'aquell moment, i en el marc de la II República Espanyola (1931-1939), guanya totes les eleccions que es van celebrant, tant les municipals com les del Parlament i les legislatives. És en aquest context polític que el desembre de 1933 mor Francesc Macià. Lluís Companys el succeeix com a President de la Generalitat. El 1934, Lluís Companys tornà a declarar una República Catalana. L'intent era una resposta contra el successos d'Astúries i un acte de protesta contra el govern conservador, al que acusaven d'haver trencat els valors de la República. Companys detingut i empresonat, i el govern suspès, en el que històricament s'ha anomenat els Fets del sis d'octubre. La creació, el 1934, a Castelló de la Plana, d'Esquerra Republicana del País Valencià (ERPV), encapçalada per Gaetà Huguet i Segarra, va ser dins el marc de la Izquierda Republicana de Manuel Azaña. Posteriorment Huguet donà suport a un procés de convergència amb Esquerra Valenciana. Guerra civil El 1936, Esquerra va formar part del Front popular que va guanyar les eleccions. Lluís Companys va tornar a assumir el govern de la Generalitat. Aviat sorgiren dificultats, en primer lloc, en considerar ERC massa regionalista, es produí la sortida pràcticament en bloc dels militants d'ERC del sector fins aleshores autònom d'Estat Català que incloïa la pràctica totalitat de les joventuts del partit (Joventuts d'Esquerra Republicana-Estat Català JEREC). En segon lloc, pel juliol, amb l'alçament militar que va desembocar en la Guerra Civil espanyola. A més, el govern català també es va veure pressionat internament pels diversos grups que li donaven suport: anarquistes, comunistes i trotskistes. El 17 de juliol de 1936 els militars espanyols es revolten contra la legitimitat democràtica que representava la Segona República Espanyola. El cop d'estat del 18 de juliol és reprimit amb èxit a Catalunya en 48 hores, però no a altres zones d'Espanya. Esclata la Guerra Civil espanyola, conflicte que s'estendrà al llarg de tres anys i que serà interpretat com l'assaig general de les grans potències previ a la Segona Guerra Mundial. Durant tota la guerra ERC retingué la presidència de la Generalitat, la Conselleria Primera, la Conselleria de Governació i, des del setembre de 1936, la de Finances. La Guerra Civil acabà oficialment l'abril del 1939 amb el triomf del bàndol nacional liderat pel general Francisco Franco Bahamonde. Postguerra i franquisme S'inicia aleshores una obscura època de repressió política i social que es perllongarà durant 36 anys de dictadura, el franquisme (1939-1975). Dels més de 70.000 militants d'ERC, la meitat s'exilien i una quarta part són empresonats, executats o han mort a la guerra. El president Lluís Companys és lliurat per la Gestapo al govern espanyol, que l'afusella al Castell de Montjuïc el 15 d'octubre de 1940, esdevenint l'únic president elegit democràticament a Europa que ha sigut afusellat. L'any 1945, el Congrés d'ERC, reunit a l'exili a Tolosa, nomena l'exconseller Josep Tarradellas secretari general, càrrec que abandona el 1954 quan és elegit president de la Generalitat a l'exili en substitució de Josep Irla. La Secretaria General d'ERC passa aleshores a mans de Joan Sauret. Des del 1939 ERC passa a la clandestinitat i s'organitza a l'interior com a resistència antifranquista, al voltant de Manuel Juliachs i Jaume Serra. Al final de la Segona Guerra Mundial, en vista d'un possible derrocament del feixisme espanyol per l'entrada de les forces aliades, la direcció d'ERC a l'exili envia a l'interior Pere Puig, i després Joan Rodriguez-Papasseit. Durant aquests anys ERC és present al Consell de la Democràcia Catalana i al Consell de Forces Democràtiques. El 1952 Heribert Barrera torna a l'interior i assumeix de facto la direcció del partit, que havia quedat molt malmesa des de les detencions de 1946 i 1947, quan estava articulada al voltant de Miquel Ferrer, Manuel Juliachs, Pere Puig, Pau Ris, Joan Rodríguez, Jaume Serra i Josep Subirats. L'Onze de Setembre de 1964, coincidint amb la Diada Nacional de Catalunya, ERC i altres grups organitzen la primera manifestació antifranquista des de la fi de la guerra. ERC participa successivament al Consell Català del Moviment Europeu, al Secretariat de la Democràcia Social Catalana, a la Coordinadora de Forces Polítiques, a l'Assemblea de Catalunya, al Consell de Forces Polítiques i a qualsevol iniciativa que s'enfronti al franquisme. Transició política espanyola Mort el general Franco (1975), ERC celebra el juliol de 1976 el 8è Congrés Nacional, en què Barrera es confirma com a líder. A les eleccions a Corts Constituents de 1977 ERC hi va en coalició, atès que encara no estava legalitzada per la seva condició de partit republicà. ERC havia sol·licitat la inscripció al registre de partits polític el 14 de març d'aquell any, però el ministeri de Governació —un mes després dels comicis— va respondre: «La denominació proposada per l'entitat, al referir-se a un sistema polític incompatible amb el vigent legalment a Espanya, pot representar un supòsit d'inadmissibilitat». El partit va intentar una coalició amb Front d'Esquerres o amb Convergència Democràtica, encara que finalment es va aliar amb el Partit del Treball d'Espanya. El nom de la coalició electoral va ser Esquerra de Catalunya-Front Electoral Democràtic. L'aliança va aconseguir un diputat, l'escó d'Heribert Barrera. Algunes de les promeses electorals van ser l'Estatut d'Autonomia o un referèndum sobre la monarquia. Esquerra Republicana de Catalunya va ser finalment legalitzada pel nou govern el 2 d'agost de 1977. El mateix 1977, i en el marc del 9è Congrés, Heribert Barrera és escollit nou secretari general. En la discussió del text de la nova Constitució espanyola, ERC és l'únic partit català que defensa els principis republicans i el dret a l'autodeterminació dels pobles, idees a les quals la majoria d'espanyols evidentment no donen suport, per la qual cosa ERC defensa el no en el referèndum constitucional celebrat el 6 de desembre de 1978. Durant aquests mesos d'incertesa política, ERC utilitza la nomenclatura «Estudis i Recerques Contemporanis, E.R.C.» en la seu del partit al Carrer Ausiàs Marc, per tal d'evitar problemes amb la policia espanyola. L'octubre de 1977 torna el president Tarradellas i es restaura la Generalitat. Es redacta un nou text de l'Estatut, al qual ERC s'oposa perquè no garanteix un autogovern mínim. En el referèndum per a la seva aprovació, el 1979, ERC demana el sí, car l'única alternativa a la minsa autonomia oferta a l'Estatut era el no-res. En les eleccions al Parlament de Catalunya, el 1980, ERC obté 14 escons —d'un total de 135—, que porten Barrera a la Presidència del Parlament de Catalunya. El 1984, però, ERC només aconsegueix 5 diputats, i comença un breu període de declivi, que continua el 1986 amb la pèrdua de la presència parlamentària a les Corts de Madrid. La vertebració de la nova ERC El 1987 es produeix la Crida Nacional a ERC, manifest signat per un centenar de personalitats de la vida pública catalana, encapçalades per Àngel Colom i per Josep-Lluís Carod-Rovira, que volen que ERC aglutini la nova generació independentista sorgida arran del desencís de la Transició espanyola. L'entrada d'aquesta gent jove dinamitza el partit, i a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1988 s'obtenen 6 escons. Al 16è Congrés Nacional, celebrat a Lleida el 18 i 19 de novembre de 1989, s'escull una nova direcció que assumeix la independència de tot Catalunya, com a objectiu polític. Fruit d'aquesta nova orientació, el 1990, el Front Nacional de Catalunya, històrica organització de resistència fundada a l'exili als anys quaranta, s'integra a ERC i s'inicia així el procés d'unitat de l'independentisme. El 1991, arran de l'evolució i clarificació del panorama polític, l'organització Terra Lliure es planteja la seva estratègia, i abandona la lluita armada, on alguns dels seus militants s'incorporen i bona part dels que formaven Catalunya Lliure s'incorporen a ERC. Aquests dos fets converteixen ERC, de facto, en la casa comuna de l'esquerra independentista, tot i que un grup de militants encapçalats per Joan Hortalà s'escindí formant Esquerra Catalana. Els resultats obtinguts a les eleccions al Parlament de Catalunya el 15 de març de 1992 situen ERC com a tercera força política del Principat, amb el suport de més de 210.000 electors i l'obtenció d'11 diputats, després d'una campanya en què, per primer cop d'ençà de la Transició, un partit que es presentava com a independentista rebia un ampli suport popular. El 18è Congrés Nacional d'ERC, celebrat el juny de 1992, aprova la reforma dels seus Estatuts davant el creixement electoral, de militància i de presència territorial al Principat, a les Illes Balears i Pitiüses, al País Valencià i a la Catalunya Nord. ERC propugna en el seu primer article estatutari la unitat territorial i la independència de la nació catalana, mitjançant la construcció d'un estat propi en el marc europeu i juntament amb un posicionament ideològic d'esquerres que pren com a referents la democràcia i la defensa del medi ambient, dels drets humans i dels pobles, i fonamenta la seva ideologia i acció política en el progrés social i la solidaritat nacional. Aquest posicionament queda referendat pel 19è Congrés Nacional, el desembre del 1993, amb l'aprovació de la Declaració Ideològica. En les eleccions legislatives de 1993, ERC recupera la seva presència al Congrés dels Diputats espanyol. Durant aquest any s'incorporen a ERC Jordi Carbonell i Avel·lí Artís i Gener, Tísner, al capdavant del reagrupament dels Nacionalistes d'Esquerra. Les eleccions municipals del 28 de maig de 1995 representen un important salt quantitatiu i qualitatiu de la presència institucional del partit. ERC recupera la presència a molts ajuntaments del Principat en aconseguir més de 550 càrrecs electes i 32 alcaldies, i esdevé així la tercera força política en implantació municipal. A les eleccions al Parlament de Catalunya, ERC obté el millor resultat en nombre absolut de vots des de la República; més de 305.000 votants i 13 diputats. El bon resultat fa que un centenar de membres de l'Assemblea d'Unitat Popular, hereva del Moviment de Defensa de la Terra, s'incorporin a ERC. El 1996 després d'una greu crisi interna, Àngel Colom, juntament amb Pilar Rahola abandonaren el partit i fundaren el Partit per la Independència. Aquest partit, però, tingué una vida curta. En les eleccions municipals del 1999 obtingueren resultats pobres i Pilar Rahola que es presentava com a cap de llista a la ciutat de Barcelona no aconseguí l'acta de regidora. Després d'això la formació es dissolgué. En les eleccions al Parlament de Catalunya de 1999, ERC obté 12 escons amb Josep-Lluís Carod-Rovira com a cap de llista. Aquell mateix any, s'havien celebrat eleccions europees i municipals, a les quals ERC hi participà amb una aliança amb Els Verds - CEC; pel que fa a les eleccions europees, també formen part de la Coalició Nacionalista - Europa dels Pobles amb el PNB, Eusko Alkartasuna, Unió Mallorquina, que li aportà un eurodiputat durant la segona part de la legislatura (2001-2004). Els governs tripartits (2003-2010) En les eleccions al Parlament de Catalunya de 2003, en les que va concórrer amb independents de Catalunya 2003 malgrat que Convergència i Unió, amb Artur Mas al capdavant, va aconseguir el màxim nombre d'escons per a la seva formació, no va obtenir la majoria necessària per formar govern i es produeix un acord, anomenat Pacte del Tinell, per formar un Govern Catalanista i d'Esquerres entre el Partit dels Socialistes de Catalunya-Ciutadans pel Canvi (PSC-CpC), Esquerra Republicana de Catalunya i Iniciativa per Catalunya Verds-Esquerra Unida i Alternativa (ICV-EUiA). Esquerra acaba sent expulsada del govern, però el reedita en 2007, fent de nou president de la Generalitat a un socialista, José Montilla, que substituïa Pasqual Maragall. D'ençà del congrés de Barcelona de 2008 el president del partit és Joan Puigcercós i el secretari general és Joan Ridao. El partit disposa de 10 diputats al Parlament de Catalunya, 1 al Parlament europeu, 3 al Congrés dels Diputats espanyol i 1 regidor a l'Ajuntament de Barcelona. La formació està en una fase de caiguda de suport dels seus votants des de l'any 2006. Les eleccions a les Corts Generals de 2008 han suposat la pèrdua del grup parlamentari que havia aconseguit el 2004 amb 638.902 vots (15,89%), passant a obtenir menys de la meitat de suport amb 289.927 vots (7,86%). Aquest esquema s'ha repetit en les eleccions al Parlament de Catalunya de 2006 en les que va perdre una quarta part dels votants, i en les municipals, en les que ha perdut un de cada cinc votants, i en les eleccions al Parlament de Catalunya de 2010, en les que de nou va perdre gairebé la meitat dels vots de 2006. El 16 de novembre de 2007 va ésser presentada al Col·legi de Periodistes de Catalunya la Crida Nacional a Esquerra Republicana de Catalunya, una iniciativa que tenia com a objectiu la consolidació d'una força política majoritària que desplegués una estratègia de construcció d'un estat català propi. Aquesta iniciativa va estar encapçalada per Hèctor López Bofill i Diego Arcos. Entre les persones que van donar suport a la Crida Nacional hi havia Miquel de Palol, Pilar Dellunde, Antoni Abad, Gemma Rubí, Julià Cufí i Sebastià Alzamora. En 2007 van néixer els corrents interns Reagrupament, que el 2009 se'n va escindir, i Esquerra Independentista, que ho feu en 2010 davant la creació de la candidatura Solidaritat Catalana per la Independència i la integració en ell del seu líder Uriel Bertran i d'alguns caps visibles del corrent, tot i que la major part dels adherits van continuar militant dins d'Esquerra Republicana de Catalunya. Crisi de 2010 – 2011 Per a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2010, la formació engegà una precampanya electoral sota el nom de "Catalunya Decideix", iniciada el 8 de gener i finalitzada el 24 d'octubre de 2010 al Teatre Grec de Barcelona. El projecte tingué per objectiu recollir l'opinió de fins a cent quaranta mil ciutadans sobre quines haurien d'ésser les condicions per a formar pacte de govern després de les eleccions. La direcció del partit, fruit de la caiguda constant de votants i els pèssims resultats a les eleccions municipals espanyoles de 2011, va dimitir en bloc el 23 de maig, i el seu anterior president, Josep-Lluís Carod-Rovira, es va donar de baixa del partit el 3 de juny de 2011. En aquelles eleccions municipals, ERC arribà a acords electorals amb Els Verds - Esquerra Ecologista en alguns municipis. L'etapa de Junqueras El 17 de setembre de 2011, en el context del 26è congrés nacional, la militància va escollir Oriol Junqueras com a president i Marta Rovira com a secretària nacional. Sota la nova direcció executiva del partit, Esquerra Republicana va aconseguir revertir la dinàmica electoral negativa en la qual estava immersa. En les eleccions espanyoles de 2011, ERC, en coalició amb Reagrupament de Joan Carretero i Catalunya Sí, va treure 3 escons, els mateixos que ICV-EUiA. El candidat va ésser Alfred Bosch i també hi destacà Teresa Jordà. En les eleccions al Parlament de Catalunya del 25 de novembre de 2012, Esquerra Republicana va aconseguir arribar a ser la segona força política de Catalunya en aconseguir 21 diputats, superant així al PSC en nombre d'escons i fent que Junqueras esdevingués el primer cap de l'oposició republicà. El 2014, Esquerra Republicana va guanyar les eleccions europees a Catalunya amb el 23,6% dels vots, un fet que no havia succeït des dels temps de la Segona República. El 2015, sota les eleccions al Parlament, ERC, CDC, i les entitats sobiranistes (Assemblea Nacional Catalana, Òmnium Cultural, Associació de Municipis per la Independència i Súmate) i altres partits com (Moviment d'Esquerres i Demòcrates de Catalunya), s'uneixen per un objectiu comú, bastir una candidatura transversal per poder guanyar les eleccions al Parlament de Catalunya del 2015, en les quals ells mateixos les defineixen com un plebiscit sobre la independència, i així començar el procés formal d'independència: Junts pel Sí. Finalment la CUP, no s'hi uneix, ja que per les seves diferències ideològiques se n'acaben distanciant. Finalment, a les eleccions generals espanyoles de 2015, Esquerra Republicana va obtenir els millors resultats de la seva història, aconseguint 9 diputats dels 47 diputats catalans que hi han al Congrés dels Diputats. Van obtenir 599.289 vots, un 15,98% del vot total de Catalunya. Amb aquests resultats, el president d'ERC Oriol Junqueras i el tàndem Gabriel Rufián-Joan Tardà van superar els millors resultats d'ERC en unes generals (fins ara amb els resultats més bons per als republicans van ser les de les eleccions generals espanyoles de 2004 amb Josep-Lluís Carod-Rovira al capdavant. Amb la repetició de les eleccions, Esquerra va aconseguir millorar els seus resultats respecte les anteriors eleccions, i va obtenir 629.294 vots i un 18,17% de vot a Catalunya; amb això, ERC va esdevenir primera força en 474 municipis. Després del referèndum de l'1 d'octubre de 2017 i l'aplicació de l'article 155, Esquerra Republicana va concórrer en solitari a les eleccions al Parlament de Catalunya del 21 de desembre d'aquell any, malgrat que incorporà a les seves llistes a Demòcrates de Catalunya, formació democrata-cristiana i independensitsta escindida d'Unió Democràtica de Catalunya, i, també a les formacions provinents del PSC, Avancem i MES. La candidatura liderada per Oriol Junqueras va ser la tercera més votada, per darrere de Ciutadans i Junts per Catalunya. De cara a les eleccions generals espanyoles de 2019, convocades anticipadament per Pedro Sánchez, ERC va firmar un acord de coalició amb Sobiranistes, un partit escindit de Catalunya en Comú-Podem, amb el lideratge de Joan Josep Nuet i Comunistes de Catalunya. En canvi, a les eleccions municipals de Barcelona ERC arribà a un acord amb el grup d'Elisena Alamany, que formà un petit partit amb el nom de Nova, també provinent dels comuns. El 2021 va confiar en Pere Aragonès i Garcia, llavors vicepresident del govern Torra, com a cap de llista per a les eleccions al Parlament de Catalunya, que es va convertir en el 132è President de la Generalitat de Catalunya el 21 de maig de 2021. Líders Presidència |- |- |- |- |- |- |- |- |- |} Secretaria general |- |- |- |- |- |- |- |- |- |- |- |} Imatge corporativa Logotip Entre el 14 i el 21 de març de 2013 militants, simpatitzants, i amics del partit van sotmetre a votació electrònica l'alternativa a triar com a nou logotip, després que un 52,79% dels votants es va mostrar favorable a renovar-lo en el darrer Congrés Nacional del partit abans de les eleccions al Parlament de Catalunya de 2012. Fou així que l'opció presentada per l'equip Nou Barons, integrada per Carles Grau i Pau Casals, i votada per un 65,82% dels participants va resultar escollida. Organització interna Els òrgans nacionals de direcció política són: el Congrés Nacional, òrgan sobirà de caràcter assembleari, ja que hi pot participar tota la militància; i el Consell Nacional i l'Executiva Nacional, òrgans de gestió del partit. Organigrama El president és el líder o màxim representant del partit. L'actual president és Oriol Junqueras i Vies, des del 17 de setembre de 2011. El secretari general és la segona persona amb més poder a l'organigrama del partit. De vegades ha estat el candidat del partit a la Presidència de la Generalitat. Actualment el càrrec l'ocupa Marta Rovira i Vergés, des de l'1 d'octubre de 2011. Desplegament territorial L'organització territorial d'Esquerra Republicana és d'estructura federativa i s'organitza en àmbits territorials, federacions territorials i seccions locals. Els àmbits territorials són: Catalunya: Esquerra Republicana de Catalunya. País Valencià: Esquerra Republicana del País Valencià. Illes Balears i Pitiüses: Esquerra Republicana. Vall d'Aran: Esquèrra Republicana Occitana. Les federacions regionals de Catalunya són: Federació de la regió metropolitana de Barcelona. Federació de la regió de Girona. Federació de la regió del Camp de Tarragona. Federació de la regió de l'Ebre. Federació de la regió de la Catalunya Central. Federació de la regió de Lleida. Federació de la regió de l'Alt Pirineu-Aran. Federació de la regió de la ciutat de Barcelona. Federació de la regió del Penedès. Federació de la Catalunya Nord. Moviments interns Entre els corrents i moviments a l'òrbita del partit s'hi troben: Col·lectiu Primer d'Octubre, moviment creat l'any 2019 i impulsat per Joan Puig i Xavier Martínez. Nova Crida Nacional a ERC, manifest fet públic el 2018 i impulsat per Josep Andreu, Xavier Martínez i Enric Pujol. Catalunya Sí, associació presidida per Vicenç Pedret i Lluís Danés. Resultats electorals Parlament de Catalunya Congrés dels diputats Parlament Europeu Ajuntaments Posició envers els referèndums 1931: Referèndum estatutari a Catalunya de 1931. Demana el "Sí". 1976: Referèndum sobre la Llei per a la Reforma Política. Demana el "Sí", però no va poder participar en la campanya electoral al no estar encara legalitzat el partit. 1978: Referèndum per a la ratificació de la Constitució Espanyola de 1978. Demana el "No". 1979: Referèndum sobre el Estatut d'Autonomia de Catalunya de 1979. Demana el "Sí". 1986: Referèndum sobre la permanència d'Espanya a l'OTAN. Demana el "No". 2005: Referèndum sobre la Constitució Europea a Espanya. Demana el "No". 2006: Referèndum estatutari a Catalunya de 2006. Demana el "No". 2017: Referèndum sobre la independència de Catalunya. Demana el "Sí". Referències Vegeu també La Humanitat President d'Esquerra Republicana de Catalunya Secretari General d'Esquerra Republicana de Catalunya Joventuts d'Esquerra Republicana de Catalunya (JERC) Esquerra Republicana del País Valencià (ERPV) Enllaços externs Esquerra Republicana de Catalunya Joventuts d'Esquerra Republicana de Catalunya El naixement d'Esquerra Republicana de Catalunya a l 'En Guàrdia! de Catalunya Ràdio Comitè de Milícies Antifeixistes Moviments d'alliberament nacional europeus


text: Matemàticament, un escalar és un nombre real, complex o racional. Formalment, un escalar és un tensor de rang zero. Un escalar és una quantitat que es pot descriure amb un sol nombre, tant si és adimensional, com si s'expressa en relació a alguna quantitat física. Els escalars tenen magnitud, però no direcció, cosa que els distingeix dels vectors. Formalment, els escalars són quantitats que són invariants respecte a rotacions de coordenades (o transformacions de Lorentz, en relativitat). En física, i astrofísica, els escalars són partícules que es poden associar a un camp escalar, és a dir, a un camp especificat a cada punt de l'espai per un nombre solament. Són bosons d'espín nul. Entre aquestes partícules hi ha els pions, vehicles de la força nuclear que mantenen units els nucleons en el nucli atòmic. Els nucleons es poden desintegrar, segons la seva càrrega, en muons, electrons, neutrins, i fotons. Un d'aquests escalars, el bosó de Higgs encara no ha estat detectat. Escalars com a components vectorials D'acord amb el teorema fonamental de l'àlgebra lineal, cada espai vectorial té una base. Es dedueix que cada espai vectorial sobre un camp escalar K és isomorf a un espai vectorial de coordenades, on les coordenades són elements de K. Per exemple, cada espai vectorial real de dimensió n és isomorf a l'espai real de n dimensions Rn. Producte escalar L'espai del producte escalar és un espai vectorial V amb una operació addicional de producte escalar (o producte intern) que permet a dos vector produir un nombre. El resultat normalment està definit com un component del camp vectorial V. Vom el producte intern d'un vector amb ell mateix ha de ser positiu. Un espai del producte escalar només es pot definir sobre camps que suportin el signe. Això exclou als camps finits, per exemple. L'existència del producte escalar fa possible tenir intuïció geomètrica en un espai euclidià mitjançant una noció ben definida de l'angle entre dos vectors, i particularment una manera d'expressar quan dos vectors són ortogonals. La majoria dels espais de productes escalars es poden considerar un espai vectorial d'una manera natural. Quantitats escalars (no relativistes) Alguns exemples de quantitats escalars no relativistes son la càrrega elèctrica, distància, energia, massa, potència, velocitat, temperatura, temps i volum. Referències Vegeu també Cos (matemàtiques) Espai vectorial Vector (matemàtiques) Nombres