text: L'ecologia, com a disciplina científica abasta àrees com l'estudi de: processos globals (dalt), hàbitats marins i terrestres (centre) i interaccions interespecífiques (depredació i pol·linització) (baix). És la part de la biologia que estudia les interaccions dels éssers vius entre ells i amb llur medi; és la biologia dels ecosistemes. També es pot definir com l'estudi científic de les distribucions, l'abundància i les relacions dels organismes i les seves interaccions amb el medi ambient. El 1866 Ernst Häckel va introduir el concepte d'ecologia, terme compost de les paraules gregues οικος (oikos: casa, habitatge, llar) i λόγος (logos: coneixement, ciència, raó). En un principi, Häckel entenia per ecologia la ciència que estudia les relacions dels éssers vius amb el seu medi ambient, però més tard va ampliar aquesta definició a l'estudi de les característiques del medi, que també inclou el transport de matèria i energia i la seva transformació en les comunitats biològiques. Entren dins el camp de l'ecologia l'estudi de les poblacions de plantes i animals, de les comunitats de plantes i animals i dels ecosistemes. Un ecosistema representa la xarxa de relacions entre els organismes a diferents nivells d'organització i els diferents serveis que es realitzen. Els ecòlegs s'interessen per qualsevol forma de biodiversitat, des del paper dels bacteris en el reciclatge dels nutrients als efectes de la selva tropical en la dinàmica de l'atmosfera terrestre. La disciplina de l'ecologia va emergir de les ciències naturals durant el . L'ecologia no és sinònim de medi ambient o d'ecologisme, i també es diferencia de les ciències ambientals. L'ecologia també està estretament relacionada amb disciplines com la fisiologia, l'evolució, la genètica i l'etologia. Hi ha moltes aplicacions pràctiques de l'ecologia dins el camp de la biologia de la conservació, el control dels aiguamolls, la gestió dels recursos naturals (agricultura, silvicultura, pesca), la planificació de ciutats sostenibles (ecologia urbana), la salut pública, l'economia, i en general, les ciències bàsiques i aplicades; proporciona un marc conceptual per a la comprensió i la investigació de la interacció social humana (ecologia humana). Objecte d'estudi de l'ecologia L'ecologia estudia els éssers vius, el seu medi i les relacions que estableixen entre ells; això representa: les proteïnes i àcids nucleics (bioquímica i biologia molecular), les cèl·lules (biologia cel·lular), els teixits (histologia), els individus (botànica, zoologia, fisiologia, bacteriologia, virologia, micologia i altres) i, en el nivell més global, les poblacions, comunitats, ecosistemes i la biosfera en general. Aquests darrers, però, són els subjectes d'estudi propis de l'ecologia. L'ecologia és una ciència multidisciplinària. A causa del seu enfocament en els nivells més alts de l'organització de la vida a la terra i en interrelacions entre els organismes i el seu ambient, l'ecologia utilitza moltes altres branques de ciència com la geologia i geografia, la meteorologia, la pedologia, la química i la física. Així, es diu que l'ecologia és una ciència holística. Un concepte important en ecologia és el d'ecosistema, el conjunt d'éssers vius (comunitat ecològica o biocenosi), el medi físic on viuen (biòtop) i les relacions que s'estableixen entre ells. Igual que moltes branques de les ciències naturals, es pot trobar una millor comprensió conceptual de l'ecologia en els detalls més ampli d'estudi, detalls que comprenen: La durada dels processos que expliquen les adaptacions. La distribució i abundància dels organismes. El moviment de materials i energia a través de les comunitats que viuen. Els processos de successió vegetal dels ecosistemes. L'abundància i distribució de la biodiversitat en el context del medi ambient. L'ecologia estudia també com les propietats dels éssers vius són afectades per la interacció amb el seu ambient. Aquest ambient inclou les propietats físiques que poden ser descrites com la suma de factors abiòtics locals, com el clima i la geologia, i els altres organismes que comparteixen aquest hàbitat (factors biòtics). La visió integradora de l'ecologia planteja l'estudi científic dels processos que influencien la distribució i abundància dels organismes, les interaccions entre els organismes, així com les interaccions entre els organismes i la transformació dels fluxos d'energia i matèria. Els treballs d'investigació en aquesta disciplina es diferencien respecte de la majoria dels treballs d'altres branques de la biologia per un ús més important d'eines matemàtiques, com l'estadística i determinats models matemàtics. Temps, complexitat i biodiversitat L'escala i la dinàmica tant del temps com de l'espai s'han de considerar acuradament alhora de descriure els fenòmens ecològics. Pel que fa al temps, la maduració dels processos ecològics pot trigar milers d'anys. Per exemple, la vida útil d'un arbre pot passar per diferents etapes de successió que conduirà finalment al desenvolupament de boscos madurs. El procés ecològic s'estén encara més lluny en el temps si considerem que els arbres cauen, es van desintegrant i proporcionen un hàbitat adequat per a moltes espècies. En relació a l'espai, l'àrea d'un ecosistema pot variar molt. Per exemple, un sol arbre és menys rellevant si considerem un ecosistema forestal, però té importància per als organismes més petits. Diverses generacions d'una població de pugons, per exemple, podrien existir en una sola fulla. Dins de cada un dels àfids hi viuen diverses comunitats de bacteris. El creixement d'arbres, al seu torn, tenen relació amb les variables locals, com ara el tipus de sòl, el contingut d'humitat, el pendent del terreny, i el tancament que produeix el dosser del bosc. També s'han de considerar els factors globals més complexos, com el clima, necessaris per a la comprensió dels processos que condueixen a conformar un paisatge forestal d'unes determinades característiques. Els patrons mundials de diversitat biològica són complexos. Aquesta biocomplexitat condiciona la interacció que esdevé en els processos ecològics. La complexitat ecològica és, almenys, de sis tipus diferents, en relació a: espai, temps, estructura, procés, comportament i geometria." Hi ha diferents opinions sobre el que constitueix la complexitat. Una perspectiva és que la complexitat en les ciències de la vida pot ser entesa com a sistemes emergents autoorganitzats amb múltiples resultats possibles i que és dirigida per accidents produïts a l'atzar al llarg de la història. Els patrons de petita escala no necessàriament expliquen els fenòmens a gran escala, afirmació que estaria d'acord amb l'expressió «la suma és major que les parts". Els especialistes han identificat propietats emergents i que serien fenòmens d'autoorganització que actuen amb diferents graus d'influència sobre el medi ambient, que van des del nivell molecular al planetari, i que requereixen diferents explicacions científiques. Els estudis ecològics a llarg termini proporcionen proves importants que permeten comprendre millor la complexitat dels ecosistemes de períodes temporals llargs i amb grans escales espacials. L'International Long Term Ecological Network (Organisme Internacional de la Xarxa Ecològica) gestiona i intercanvia informació científica, a llarg termini, entre centres de recerca. L'experiment més destacat és el Park Grass Experiment (Hertfordshire, Anglaterra), una recerca que es va iniciar l'any 1856. Un altre exemple és l'estudi de Hubbard Brook, a les White Mountains, a Nou Hampshire, en funcionament des de 1960. Per estructurar l'estudi de l'ecologia en un marc clar, s'organitza el món biològic en un entramat jeràrquic que va des del nivell genètic (gens), a les cèl·lules, els teixits, els òrgans, els organismes, les espècies i així fins al nivell de la biosfera. Els ecosistemes són el centre de les investigacions al voltant fonamentalment dels tres nivells bàsics, que són els organismes, les poblacions i les comunitats. Els ecòlegs estudien els ecosistemes a partir d'una mostra d'individus que són representatius d'una població. Els ecosistemes estan formats per comunitats que interaccionen entre si i amb el medi ambient. En ecologia, les comunitats es creen per la interacció de poblacions de diferents espècies que convieuen en una àrea. La biodiversitat, un terme que és una abreviatura de diversitat biològica, descriu totes les varietats de la vida, des dels gens als ecosistemes i abasta tots els nivells d'organització biològica. Hi ha molts tipus d'índex, de mesures que representen la biodiversitat. La biodiversitat inclou la diversitat d'espècies, d'ecosistemes, la diversitat genètica i la complexitat de processos que operen en i entre aquests nivells respectius. La diversitat biològica té un paper important en la salut ecològica tant com ho és per a la salut humana. Prevenir o donar prioritat a les espècies en perill d'extinció és una forma de preservar la biodiversitat; les prioritats de conservació i tècniques de gestió requereixen diferents enfocaments per fer front a cada situació. L'estudi de les poblacions i la migració d'espècies, per exemple, són indicadors més sensibles de l'estat dels ecosistemes que són el capital natural, base del benestar de la humanitat. Nínxol ecològic i l'hàbitat Hi ha moltes definicions de nínxol ecològic, definicions que es remunten ja al 1917, però el 1957, George Evelyn Hutchinson va introduir la definició que actualment és més acceptada: El nínxol és el conjunt de condicions biòtiques i abiòtiques en les quals una espècie és capaç de subsistir i mantenir les mides d'una població estable. El nínxol ecològic és un concepte central en l'ecologia dels organismes. L'hàbitat d'una espècie és un concepte relacionat amb el de nínxol, i descriu el medi ambient sobre el qual es coneix la presència d'una espècie i el tipus de comunitat que es forma a conseqüència d'això. Més concretament, els hàbitats poden ser definits com a regions del medi ambient que es componen de múltiples dimensions, cadascuna representant una variable de l'entorn biòtic o abiòtic, és a dir, qualsevol component o característica del medi ambient relacionada directament –com, per exemple, la biomassa o la qualitat del farratge– o indirectament – com, per exemple, altitud–, per a la localització d'un animal. Per exemple, l'hàbitat pot referir-se a un medi aquàtic o terrestre que alhora pot classificar-se com un ecosistema de muntanya o alpí. Els patrons biogeogràfics i els tipus de distribucions s'expliquen o es poden preveure a través del coneixement i la comprensió de les característiques d'una espècie i les necessitats del lloc. Les espècies tenen característiques funcionals que són adaptades al nínxol ecològic. Un tret és una propietat mesurable d'un organisme que influeix en el seu rendiment. Les característiques de cada espècie s'adapten específicament al seu nínxol ecològic. Això significa que les espècies residents es troben en un avantatge i tenen la possibilitat d'excloure de manera competitiva a altres espècies adaptades de manera similar amb un interval de superposició geogràfica. Això es coneix com el principi d'exclusió competitiva. Els organismes estan subjectes a les pressions ambientals, però també són modificadors dels seus hàbitats. Els comentaris de reglamentació entre els organismes i el seu medi ambient pot modificar les condicions del lloc (per exemple, un estany) a escala mundial (hipòtesi Gaia), al llarg del temps i fins i tot després de la mort, com és el cas de troncs en descomposició o dipòsits d'esquelets de sílice d'organismes marins. El procés i el concepte d'enginyeria dels ecosistemes també ha estat denominat "construcció de nínxols". Els enginyers de l'ecosistema es defineixen com: "... els organismes que directament o indirectament modulen la disponibilitat de recursos per a altres espècies, provocant canvis en l'estat físic en materials biòtics o abiòtics. En fer-ho, modifiquen, mantenen i creen hàbitats." El concepte d'enginyeria d'ecosistemes ha fet replantejar el pes que tenen els organismes dins els ecosistemes i en el mateix procés evolutiu. La construcció de nínxols termes utilitzats amb més freqüència en referència al mecanisme de retroalimentació en virtut apreciada de la selecció natural impartint forces en el nínxol abiòtic. Un exemple de selecció natural a través d'enginyeria d'ecosistemes es produeix en els nius dels insectes socials, com les formigues, abelles, vespes i tèrmits. Hi ha una homeòstasi emergent en l'estructura del niu que regula, manté i defensa la fisiologia de tota la colònia. monticles de tèrmits, per exemple, mantenir una temperatura interna constant a través del disseny de les xemeneies d'aire condicionat. L'estructura dels nius per si subjectes a les forces de la selecció natural. D'altra banda, el niu pot sobreviure en generacions successives, el que significa que els ancestres donen com herència als descendents tant material genètic com un nínxol llegat que es va construir abans. Les diatomees en la Badia de Fundy, Canadà, constitueix un altre exemple d'un enginyer dels ecosistemes. diatomees bentòniques que viuen en els sediments de l'estuari secreten exsudats hidrats de carboni que s'uneixen a la sorra i s'estabilitza en el medi ambient. Les diatomees provocar un canvi d'estat físic en les propietats de la sorra que permet que altres organismes per colonitzar la zona. El concepte d'enginyeria dels ecosistemes porta noves implicacions conceptuals de la disciplina de la biologia de la conservació. Poblacions La població és la unitat d'anàlisi en ecologia de poblacions. Una població composta d'individus de la mateixa espècie que viuen, interaccionen i migren a través d'aquest nínxol i l'hàbitat. Una llei fonamental de l'ecologia de poblacions és el model de creixement maltusià. Aquesta premissa malthusiana proporciona la base per a la formulació de teories i anàlisi predictiva que segueixen models simplificats de la població general, comencen amb quatre variables, inclosa la mort, el naixement, la immigració i l'emigració. Els models matemàtics s'utilitzen per calcular els canvis en la demografia de la població que utilitza un model nul. Un model nul s'utilitza com a hipòtesi nul·la per a les proves estadístiques. La hipòtesi nul·la estableix que els processos aleatoris són els responsables de crear els patrons observats. Per altra banda els patrons difereixen significativament del model aleatori i requereixen una explicació més detallada. Els models poden ser matemàticament complexos perquè en ells competeixen diverses hipòtesis que "... són confrontades a les dades al mateix temps ." Un exemple d'un model de població introductori descriu una població tancada, com seria en una illa, on la immigració i l'emigració no es produeix. En aquests models "illa" les taxes de canvi per capita es descriuen com: , on N és el nombre total d'individus de la població, B és el nombre de naixements, D és el nombre de morts, b i d són les taxes per capita de naixement i mort, respectivament, i r és la taxa de canvi en la població, per capita. Aquesta fórmula pot ser llegida com la taxa de canvi en la població (dN / dt) és igual als naixements menys morts (B - D). Amb l'ús d'aquests models, el principi de Malthus de creixement de la població es va transformar després en un model conegut com l'equació logística: , on N és el nombre d'individus mesurats com la densitat de la biomassa, un tipus és el màxim per capita de canvi, i K és la capacitat de càrrega de la població. La fórmula es pot llegir de la manera següent: la taxa de canvi en la població (dN / dt) és igual al creixement (aN) que està limitada per la capacitat de càrrega (1 - N / K). La disciplina de l'ecologia de la població es basa en aquests models d'introducció per comprendre millor els processos demogràfics en les poblacions d'estudi real i realitzar proves estadístiques. El camp de l'ecologia de la població utilitza sovint les dades sobre la història de la vida i àlgebra de matrius per desenvolupar matrius de projecció en la fecunditat i la supervivència. Aquesta informació s'utilitza per gestionar les poblacions de vida silvestre i l'establiment de quotes de la collita. Ecosistemes El concepte d'ecosistema va ser introduït per primera vegada el 1935 per descriure els hàbitats dins biomes que formen un tot integrat i un sistema de resposta dinàmica amb els complexos físics i biològics. Dins d'un ecosistema hi ha llaços inseparables que els organismes relació als components físics i biològics del seu medi ambient a què estan adaptades. Els ecosistemes són sistemes adaptatius complexos on la interacció dels processos vitals formar patrons d'autoorganització en diferents escales de temps i l'espai. Aquesta secció presenta les àrees clau de l'ecologia d'ecosistemes que s'utilitzen per investigar, comprendre i explicar els patrons de la biodiversitat i observat funció dels ecosistemes en diferents escales d'organització. Comunitats L'ecologia de comunitats és una subdisciplina de l'ecologia que estudia la distribució, abundància, demografia, i les interaccions entre les poblacions coexistents. Un exemple d'un estudi en ecologia de comunitats pot mesurar la producció primària en un aiguamoll en relació a la descomposició i les taxes de consum. Això requereix una comprensió de les connexions entre les plantes de la comunitat (és a dir, els productors primaris) i els descomponedors (per exemple, els fongs i bacteris) o l'anàlisi de la dinàmica depredador-presa que afecten la biomassa d'amfibis. Les xarxes alimentàries i nivells tròfics són dos molt utilitzat models conceptuals per explicar els vincles entre les espècies. Xarxes tròfiques Una xarxa tròfica o cadena alimentària és la xarxa ecològica arquetípica. Són un tipus de mapa conceptual que il·lustren les rutes dels fluxos d'energia en una comunitat ecològica, en general a partir de l'energia solar s'utilitza per les plantes durant la fotosíntesi. Com les plantes creixen, s'acumulen hidrats de carboni i són menjades per herbívors. Pas a pas o les línies es dibuixen les relacions fins que un teixit de la vida apareix il·lustrat. Hi ha diferents dimensions ecològiques que es poden assignar per crear xarxes d'alimentació més complicades, com ara: composició de les espècies (tipus d'espècies), la riquesa (nombre d'espècies), la biomassa (pes sec de plantes i animals), la productivitat (les taxes de conversió d'energia i nutrients en el creixement), i l'estabilitat (xarxes alimentàries en el temps). Un diagrama de xarxa d'aliments que il·lustra la composició d'espècies mostra com el canvi en una sola espècie pot directament i indirectament influeixen en molts altres. Microcosmos estudis s'utilitzen per simplificar la investigació de la cadena alimentària en unitats semiaïllades, com ara petits brolladors, la decadència dels registres, i els experiments de laboratori amb organismes que es reprodueixen ràpidament, com l'alimentació Daphnia d'algues cultivades en ambients controlats en els flascons d'aigua. Principis obtinguys d'estudis alimentaris microcosmos web es fan servir per extrapolar més petits conceptes dinàmics per a sistemes més grans. Les xarxes alimentàries són limitades, ja perquè es circumscriuen a un hàbitat específic, com una cova o un estany. La il·lustració xarxa alimentària (a la dreta) només mostra una petita part de la complexitat de connectar el sistema aquàtic de la terra terrestres adjacents. Moltes d'aquestes espècies migren cap a altres hàbitats per distribuir els seus efectes a una escala major. En altres paraules, les xarxes alimentàries són incomplets, però de totes maneres un valuós instrument per comprendre els ecosistemes de la comunitat. La longitud de la cadena alimentària és una altra forma de descriure les xarxes alimentàries com una mesura del nombre d'espècies trobades com l'energia o nutrients es mouen des de les plantes als principals depredadors. Hi ha diferents maneres de calcular la longitud de la cadena alimentària en funció de quins paràmetres de dinàmica de la cadena tròfica s'estan considerant: connectance, l'energia, o la interacció. En un exemple senzill depredador-presa, un cérvol és un pas allunyat de les plantes que menja (longitud de la cadena = 1) i un llop que es menja el cérvol és a poca distància a peu eliminats (longitud de la cadena = 2). La quantitat relativa o la força d'influència que aquests paràmetres tenen en la direcció de la cadena alimentària preguntes sobre: La identitat o l'existència d'unes poques espècies dominants (anomenat interactors forts o clau d'espècies). El nombre total d'espècies i la longitud de la cadena alimentària (inclosos molts interactors feble). Com l'estructura de la comunitat, funció i estabilitat està determinada. Dinàmica tròfica L'arrel grega de la paraula trophées, τροφή, "aliment o l'alimentació". Enllaços en els aliments-principalment teles connectar l'alimentació o les relacions entre les espècies trofisme. La biodiversitat en els ecosistemes es poden organitzar en una dimensió vertical i horitzontal. La dimensió vertical representa l'alimentació de les relacions que es tornen més allunyat de la base de la cadena alimentària fins cap als principals depredadors. La dimensió horitzontal representa l'abundància o la biomassa en cada nivell. Quan la relativa abundància o la biomassa de cada grup d'alimentació funcional s'apilen en els seus respectius nivells tròfics, naturalment espècie en una "piràmide de nombres". Els grups funcionals són classificar com autòtrofs (o productors primaris), heteròtrofs (o consumidors), i detrivores (o descomposició). Heteròtrofs poden ser subdividides en diferents grups funcionals, com ara: els consumidors primaris (herbívors estrictes), consumidors secundaris (els depredadors que s'alimenten exclusivament dels consumidors herbívors) i terciari (depredadors que s'alimenten d'una barreja dels herbívors i depredadors). Els omnívors no encaixen perfectament en una categoria funcional perquè s'alimenten de vegetals i teixits animals. S'ha suggerit, però, que els omnívors tenen una influència més gran nombre de funcions com depredadors, perquè en relació amb els herbívors són relativament ineficients a la pastura. Ecologista recopilar dades sobre els nivells tròfics i les xarxes de model estadístic per calcular matemàticament i paràmetres, com els utilitzats en altres tipus d'anàlisi de xarxes (per exemple, la teoria de grafs), per estudiar els patrons emergents i propietats compartides entre els ecosistemes. El règim emergent piramidal de nivells tròfics amb quantitats de transferència d'energia disminueix a mesura que les espècies encara més de la font de producció és un de diversos patrons que es repeteix entre els ecosistemes planetes. La mida de cada nivell en la piràmide representa en general la biomassa, que pot ser mesura com el pes sec d'un organisme. Pot tenir la major proporció mundial de la biomassa, però estan estretament rivalitzava o superat pels microbis. La descomposició de la matèria orgànica morta, com fulles que cauen sobre el terra del bosc, es converteix en sòls que la producció de planta d'aliments. La suma total dels ecosistemes del sòl del planeta es diu la pedosfera on una proporció molt gran de tipus biodiversitat de la Terra en altres nivells tròfics. Invertebrats que deixa als pinsos i destruir més gran, per exemple, crear petites omissions dels organismes més petits en la cadena d'alimentació. Col·lectivament, aquests són els detrivores que regulen la formació del sòl. Les arrels de l'arbre, els fongs, bacteris, cucs, formigues, escarabats, centpeus, aranyes, mamífers, aus, rèptils, amfibis i altres animals menys coneguts tots els treballs per crear la xarxa tròfica de la vida en els ecosistemes del sòl. Com organismes s'alimenten i migren a través de sòls de desplaçar físicament els materials, que és un procés ecològic important bioturbació anomenat. La biomassa dels microorganismes del sòl estan influenciades per i retroalimentació en la dinàmica tròfica de l'ecologia superfície exposada solar. estudis paleoecològics dels sòls situa l'origen de bioturbació a un temps abans del període Cambrià. Altres esdeveniments, com ara l'evolució dels arbres i els amfibis en moviment en terra en el període Devonià tingut un paper important en el desenvolupament dels sòls i trofisme ecològic. {| style="float:right; border:0.5px solid gray; margin:10px; vertical-align:text-top; background:#f2f2f2; font-size:11px;" |+ Llista dels grups funcionals ecològics, definicions i exemples funcionals ! style="width:150px;"|Grup funcional !! ! style="width:300px;"|Definició i exemples |- valign=top | Productors o autòtrofs || En general, els vegetals o cianobacteris que són capaços de fotosíntesi, però podria ser altres organismes com els bacteris, a prop dels respiradors de l'oceà que són capaços de quimiosíntesi. |- valign=top | Consumidors o heteròtrofs || Els consumidors o els animals heteròtrofs, que poden ser consumidors primaris (herbívors), o consumidors secundaris o terciaris (carnívors i omnívors). |- valign=top | [[detritívor|Descomponedors o detritívors]] ||Bacteris, fongs i insectes que degraden la matèria orgànica de tota classe i restaurar els nutrients per al medi ambient. Els productors després es consumeixen els nutrients, completant el cicle. |} Grups tròfics funcionals ordenar jeràrquicament piramidal en els nivells tròfics, ja que requereix adaptacions especialitzades per esdevenir un depredador o un fotosintetitzador, organismes tan pocs tenen les adaptacions necessàries per combinar les dues habilitats. Això explica per què adaptacions funcionals al trofisme (alimentació) organitza diferents espècies emergents en grups funcionals. Els nivells tròfics són part integral dels sistemes o complexos vista dels ecosistemes. Cada nivell tròfic conté espècies no relacionades, que agrupen pel fet que comparteixen les funcions ecològiques. Agrupació d'espècies funcionalment similar a un sistema tròfic dona una imatge macroscòpica del disseny més gran, funcional. Els vincles en una xarxa alimentària directa il·lustren les relacions tròfiques entre les espècies, però també hi ha efectes indirectes que poden alterar l'abundància, distribució o la biomassa en els nivells tròfics. Per exemple, depredadors que s'alimenten els herbívors influeixen indirectament en el control i la regulació de la producció primària a les plantes. Encara que els depredadors no es mengen les plantes directament, regulen la població d'herbívors que estan directament relacionades amb trofisme de la planta. L'efecte net de les relacions directes i indirectes es diu cascades tròfiques. cascades tròfiques estan separats en cascada a nivell d'espècies, on es veu afectada només un subconjunt de la dinàmica de la xarxa alimentària per un canvi en la població, i cascades en l'àmbit comunitari, on un canvi en el nombre de la població té un efecte dramàtic en tot el menjar- web, com ara la distribució de la biomassa vegetal. Història El terme Ökologie va ser introduït el 1869 pel científic prussià Ernst Haeckel en el seu treball Morfologia general de l'organisme. Està compost per les paraules gregues Oikos (casa, habitatge, llar) i logos (estudi o tractat), per això ecologia es pot traduir per "l'estudi de les llars". En un principi, Haeckel entenia per ecologia a la ciència que estudia les relacions dels éssers vius amb el seu ambient, però més tard va ampliar aquesta definició a l'estudi de les característiques del medi, que també inclou el transport de matèria i energia i la seva transformació per les comunitats biològiques. A diferència de moltes de les disciplines científiques, l'ecologia té un complex i l'origen de liquidació, a causa en gran part al seu caràcter interdisciplinari. Diversos llibres publicats proporcionen una cobertura extensa dels clàssics. A principis del , l'ecologia era una forma analítica de la història natural. El caràcter descriptiu de la història natural inclou un examen de la interacció dels organismes amb ambdós seu entorn i la seva comunitat. Aquests exàmens, realitzats per importants historiadors naturals, entre ells James Hutton i Jean-Baptiste Lamarck, va contribuir al desenvolupament de l'ecologia. El terme "ecologia" (en alemany: oekologie) és un desenvolupament científic més recent i va ser encunyat per primera vegada per l'alemany biòleg Ernst Haeckel en el seu llibre Generelle Morphologie der Organismen (1866). Ernst Haeckel (esquerra) i Eugenius Warming (dreta), pioners de l'ecologia. Les opinions difereixen sobre qui va ser el fundador de la teoria ecològica moderna. Per alguns la definició inicial és de Haeckel. Altres diuen que va ser Eugen Warming amb el llibre Plantesamfund (Ecologia de les plantes: Una introducció a l'estudi de les comunitats vegetals), el 1895. Ecologia també es pot pensar que han començat amb Carl von Linné que portà a terme investigacions sobre l'economia de la natura que va madurar al . Ell va fundar una branca precoç d'estudi ecològic que ell anomenava l'economia de la natura. Les obres de Linné influència de Darwin a L'origen de les espècies on va adoptar l'ús de la frase de Linné en l'economia o l'economia de la natura. Linné va ser el primer a tractar de definir l'equilibri de la natura, que prèviament havia estat detingut com a suposat lloc de formular com una hipòtesi comprovable. Haeckel, que admirava l'obra de Darwin, que es defineix l'ecologia en referència a l'economia de la naturalesa que ha portat a alguns a qüestionar si l'ecologia és sinònim de Linné "conceptes de l'economia de la natura. El biogeograf Alexander von Humboldt va ser també fonamental i va ser un dels primers a reconèixer gradients ecològics i va al·ludir a la llei moderna ecològica de les espècies a les relacions d'àrea. L'actual ecologia és una ciència jove, que primer va atreure l'atenció formal substancial a finals del (aproximadament al mateix temps que els estudis evolutius) i va ser encara més popular durant la dècada del 1960 amb el creixement del moviment ambiental. No obstant això, moltes observacions, les interpretacions i els descobriments relatius a l'ecologia es remunten a molt abans en els estudis d'història natural. Per exemple, el concepte en l'equilibri o la regulació de la natura es remunta a Heròdot (va morir c. 425 aC), que va descriure un compte a principis del mutualisme al llarg del riu Nil, on els cocodrils obren la boca per permetre l'accés beneficiós del sandpiper que s'alimentava de les sangoneres. En les contribucions més ampli per al desenvolupament històric de les ciències ecològiques, Aristòtil és considerat un dels primers naturalistes que tenia un paper influent en el desenvolupament filosòfic de les ciències ecològiques. Un dels estudiants d'Aristòtil, Teofrast, van fer astutes observacions ecològiques sobre les plantes i postulava una postura filosòfica sobre les relacions autònomes entre les plantes i el seu medi ambient que està més en consonància amb el pensament ecològic modern. Tant Aristòtil i Teofrast va fer extenses observacions sobre les plantes i les migracions d'animals, la biogeografia, la fisiologia, i els seus hàbits en el que podria ser considerat un anàleg del nínxol ecològic modern. D'Aristòtil a Darwin el món natural va ser considerada predominantment estàtiques i sense canvis des de la seva creació original. Abans de L'Origen de les Espècies hi va haver poc estima o la comprensió de les relacions dinàmiques i recíproques entre els organismes, les seves adaptacions i les seves modificacions per al medi ambient. Mentre que Charles Darwin és més notable pel seu tractat sobre l'evolució, és també un dels fundadors de l'ecologia del sòl. A L'origen de les Espècies'', Darwin també va anotar el primer experiment ecològic que es va publicar el 1816. En la ciència condueix a la idea de Darwin de l'evolució de les espècies va anar guanyant suport popular. Aquest paradigma científic canviat la manera com els investigadors es va acostar a les ciències ecològiques. Al El primer llibre que es va publicar sobre ecologia d'Amèrica va ser el de Frederic Clements, el 1905. En el seu llibre, Clements transmetre la idea de comunitats de plantes com un superorganisme. Aquesta publicació va obrir un debat entre l'holisme ecològic i l'individualisme que es va perllongar fins a la dècada del 1970. El concepte de superorganisme Clements proposa que els ecosistemes de progrés a través d'etapes regulars i decidida de desenvolupament serial que són anàlogues a les etapes de desenvolupament d'un organisme les parts funcionen per mantenir la integritat del conjunt. El paradigma de Clements va ser impugnada per Henry Allan Gleason. Segons Gleason, les comunitats ecològiques desenvolupen a partir de l'associació única i coincident dels organismes individuals. Aquest canvi de percepció posa el focus de nou en les històries de vida dels organismes individuals i com això es relaciona amb el desenvolupament d'associacions de la comunitat. El concepte del superorganisme Clements no ha estat completament rebutjat, però va ser una sol·licitud excedit de l'holisme, que segueix sent un tema significatiu en els estudis ecològics contemporanis. L'holisme es va introduir per primera vegada el 1926 per una figura polaritzant històric, un sud-africà General Jan Smuts anomenat cristià. Smuts va ser inspirat per la teoria superorganisme Climent quan va desenvolupar i publicar en el concepte unificador d'holisme, és a dir, en clar contrast amb el seu punt de vista racial com el pare de l'apartheid. Per la mateixa època, Charles Elton pioner en el concepte de les cadenes alimentàries en el seu llibre clàssic "Animal Ecology". Elton va definir les relacions ecològiques utilitzant conceptes de les cadenes d'aliments, menjar-cicles, el menjar de mida, i descriure les relacions numèriques entre els diferents grups funcionals i la seva abundància relativa. termini d'Elton "aliments de cicle» es va substituir per "xarxa alimentària" en un text ecològic posterior. llibre d'Elton John va obrir conceptuals il·lustrant les relacions ecològiques complexes a través de senzills diagrames de la xarxa alimentària. El nombre d'autors que publiquen sobre el tema de l'ecologia ha crescut considerablement des del començament del . L'explosió de la informació a disposició de l'investigador de l'ecologia moderna fa que sigui una tasca impossible per a un individu a tamisar a través de tota la història. Per tant, la identificació dels clàssics en la història de l'ecologia és una designació difícil de fer. Ecologia ha desenvolupadors en moltes nacions, incloent-hi el rus Vladimir Vernadsky i la fundació del concepte de biosfera en la dècada de 1920, o Imanishi Japó Kinji i els seus conceptes d'harmonia en la naturalesa i la segregació d'hàbitat en la dècada de 1950. El reconeixement científic o d'importància de les contribucions a l'ecologia d'altres cultures es veu obstaculitzat per barreres d'idioma i traducció. La història de l'ecologia continua sent una àrea activa d'estudi, sovint publicats en el Diari de la Història de la Biologia. Relació amb altres disciplines L'ecologia interrelaciona amb moltes disciplines i temàtiques i d'aquesta relació sorgeixen múltiples subdisciplines. Per exemple, l'economia i l'ecologia comparteixen formalisme en moltes de les seves àrees; algunes eines utilitzades en aquesta disciplina, com taules de vida i teoria de jocs, van tenir el seu origen en l'economia. La disciplina que integra ambdues ciències és l'economia ecològica. L'ecologia microbiana és la branca de l'ecologia que estudia els microorganismes en el seu ambient natural, els quals mantenen una activitat contínua imprescindible per a la vida a la Terra. En els últims anys s'han aconseguit molts avenços en aquesta disciplina amb les tècniques disponibles de biologia molecular. Els mecanismes que mantenen la diversitat microbiana de la biosfera són la base de la dinàmica dels ecosistemes terrestres, aquàtics i aeris. És a dir, la base de l'existència de les selves i dels sistemes agrícoles, entre d'altres. D'altra banda, la diversitat microbiana del sòl és la causa de la fertilitat d'aquest. La biogeografia és la ciència que estudia la distribució dels éssers vius sobre la Terra, així com els processos que l'han originat, que la modifiquen i que la poden fer desaparèixer. És una ciència interdisciplinària, de manera que encara que formalment és una branca de la geografia, i rep una part dels seus fonaments d'especialitats com la climatologia i altres ciències de la Terra, és a la vegada una part de la biologia. La superfície de la Terra no és uniforme, ni en tota ella existeixen les mateixes característiques. L'ecologia matemàtica es dedica a l'aplicació dels teoremes i mètodes matemàtics als problemes de la relació dels éssers vius amb el seu medi i és, en conseqüència, una branca de la biologia. Aquesta disciplina proveeix de la base formal per l'enunciació d'una gran part de l'ecologia teòrica. L'ecologia urbana és una disciplina en la qual l'objecte d'estudi són les interrelacions entre els habitants d'una aglomeració urbana i les seves múltiples interaccions amb l'ambient. L'agronomia, la pesca i, en general, tota disciplina que tingui relació amb l'explotació o conservació de recursos naturals, especialment els éssers vius, tenen relació amb l'ecologia. L'ecologia de l'oci és l'estudi científic de les relacions ecològiques entre l'ésser humà i la naturalesa dins d'un context recreatiu. Els estudis preliminars es van centrar principalment en els impactes dels visitants en àrees naturals. Mentre que els primers estudis sobre impactes humans daten de finals de la dècada del 1920, no va ser sinó fins a la dècada del 1970 que es va reunir una important quantitat de material documental sobre ecologia de l'oci, època en la qual alguns països van patir un excés de visitants en àrees naturals, el que va ocasionar desequilibris dins de processos ecològics en aquestes zones. Malgrat la seva importància per al turisme sostenible i pel control d'àrees protegides, la recerca en aquest camp ha estat escassa, dispersa i relativament desarticulada, especialment en països amb una gran biodiversitat. L'ecologia del paisatge és una disciplina a cavall entre la geografia física centrada en les regions i la biologia. Estudia els paisatges naturals prestant especial atenció als grups humans com a agents transformadors de la dinàmica físicoecològica d'aquests. Ha rebut aportacions tant de la geografia física com de la biologia, ja que si bé la geografia aporta les visions estructurals del paisatge (l'estudi de l'estructura horitzontal o del mosaic de subecosistemes que conformen el paisatge), la biologia ens aportarà la visió funcional del paisatge (les relacions verticals de matèria i energia). Aquest concepte comença el 1898, amb el geògraf, pare de la pedologia russa, Vasily Vasilievich Dokuchaev i va ser més tard continuat pel geògraf alemany Carl Troll. És una disciplina molt relacionada amb altres àrees com la geoquímica, la geobotànica, les ciències forestals o la pedologia. L'ecologia regional és una disciplina que estudia els processos ecosistèmics com el flux d'energia, el cicle de la matèria o la producció de gasos d'hivernacle a escala de paisatge regional o bioma. Considera que hi ha grans regions que funcionen com un únic ecosistema. Ecòlegs destacats Ramon Folch i Guillèn Ramon Margalef i López Serguei Vinogradski Vegeu també Moviment ecologista Combustible fòssil Ecologisme Ecotoxicologia Ecocidi Energia renovable Reciclatge Rentat d'imatge verd Consum Responsable Comerç Just Art ecològic Deute ecològic Geografia de les emocions Referències Enllaços externs Departament d'Ecologia de la Universitat de Barcelona Associació Espanyola d'Ecologia Terrestre Ecoblog, la bitàcola de l'ecologia Ecologistes en Acció Dinàmica de poblacions humanes a Catalunya


source: wikipedia

text: LEuro (codi ISO 4217: EUR.; símbol: €) és la unitat monetària de vint dels vint-i-set estats que formen part de la Unió Europea (i també d'alguns de fora de la Unió). Els estats, coneguts conjuntament com la zona euro, són Alemanya, Àustria, Bèlgica, Croàcia, Eslovàquia, Eslovènia, Espanya, Estònia, Finlàndia, França, Grècia, Irlanda, Itàlia, Letònia, Lituània, Luxemburg, Malta, els Països Baixos, Portugal i Xipre. La moneda també és utilitzada en sis estats europeus més, amb acords formals o sense: Andorra, Kosovo, Mònaco, Montenegro, San Marino i la Ciutat del Vaticà. Consegüentment uns 334 milions d'europeus l'utilitzen diàriament. El 2013, més de 210 milions de persones del món utilitzava monedes que tenien un canvi fix respecte a l'euro, més de 182 milions de les quals vivien a l'Àfrica. L'euro és la segona moneda de reserva més gran i la segona moneda més canviada al món després del dòlar dels Estats Units. El novembre del 2008, amb més de 751 bilions d'euros en circulació, era la moneda amb un valor més alt en circulació al món, en haver superat el dòlar estatunidenc. El nom d'euro va ser oficialment adoptat el 16 de desembre del 1995. L'euro va ser introduït als mercats financers mundials com a moneda de comptabilitat l'1 de gener del 1999, en substitució de l'anterior unitat monetària europea, l'ecu, en termes paritaris. Les monedes i els bitllets d'euro entraren en circulació el 1r de gener del 2002. L'any 2002 fou guardonat, de forma simbòlica, amb el Premi Internacional Carlemany per la seva tasca a favor de la integració i la unió europees. Història El projecte de crear una moneda europea comuna neix cap als anys 1970. Antoine Schwartz explicava el 2012 algunes de les dificultats inicials. Segons ell, a finals dels anys 1980, el projecte era defensat fonamentalment pels responsables francesos, encapçalats pel president François Mitterrand, que volien rellançar la integració europea i intentar limitar creixent hegemonia del marc alemany. Els dirigents alemanys eren reticents i per apaivagar-la, el president francès va concedir la liberalització completa dels moviments de capital. A més, un comitè encapçalat pel que en aquells anys era el president de la Comissió Europea, Jacques Delors, va fer una proposta que fos acceptable pel banc central d'Alemanya. En resum, proposava que la unió monetària es realitzés segons les condicions fixades per Alemanya, és a dir, la creació d'un Banc Central Europeu, independent del poder polític i amb l'única finalitat de mantenir un baix nivell d'inflació. A més a més, es prohibiria al Banc concedir préstecs als Estats i s'obligaria aquests a recórrer als mercats financers o a la banca privada per a obtenir finançament, mentre que el Banc Central Europeu sí que podria concedir crèdits els bancs privats a una taxa d'interès preferencial. Primers estats adherits { "type": "FeatureCollection", "features": [ { "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [ 1.8457031250000002, 46.6795944656402 ] } }, { "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [ 9.843750000000002, 51.23440735163461 ] } }, { "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [ 12.48046875, 42.74701217318067 ] } }, { "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [ 4.394531250000001, 50.736455137010665 ] } }, { "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [ 5.800781250000001, 52.802761415419674 ] } }, { "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [ 6.064453125000001, 49.781264058178344 ] } } ] } El Tractat de la Unió Europea, en vigor des de 1993, va preveure la creació d'una unió econòmica i monetària amb la introducció d'una moneda única (que aleshores es pensava anomenar ECU). N'havien de formar part els Estats que complissin una sèrie de condicions i s'introduiria de manera gradual. La data inicialment prevista es va anar retardant. Finalment, els estats membres de la Unió Europea van acordar, el 15 de desembre de 1995 a Madrid, la creació d'una moneda comuna europea –ja sota la denominació d'«euro»– amb data de posada en circulació el gener de l'any 2001. El primer pas en la introducció de la nova moneda es va donar oficialment el 1r de gener de 1999, quan van deixar d'existir com a sistemes independents les monedes dels onze Estats de la Unió que es van acollir al pla de la moneda única, l'anomenada zona euro: Alemanya, Àustria, Bèlgica, Espanya, Finlàndia, França, Irlanda, Itàlia, Luxemburg, els Països Baixos i Portugal. Andorra, per la seva part, també va adoptar l'euro. El 1r de gener del 2001 s'hi va incorporar Grècia. Això no obstant, a causa del període necessari per fabricar els nous bitllets i monedes, les antigues monedes estatals, malgrat haver perdut la cotització oficial en el mercat de divises, van romandre com a mitjà de pagament fins al 1r de gener del 2002, quan van ser reemplaçades per bitllets i monedes d'euro. Els nous bitllets i monedes van tenir un període de coexistència amb les predecessors monedes estatals fins que van ser retirades definitivament de la circulació. Aquest període de coexistència va tenir diferents calendaris als estats que van adoptar l'euro. Dinamarca, el Regne Unit i Suècia no han adoptat la moneda única. Dinamarca va rebutjar l'euro en un referèndum portat a terme el 28 de setembre del 2000, amb una participació del 86% i on el 53,1 per cent dels votants es van manifestar contra l'adopció de la nova moneda europea. El referèndum suec del 14 de setembre del 2003, dies després de l'assassinat de la ministra Anna Lindh, impulsora de l'adopció de l'euro, va acabar amb poc més del 56% de l'electorat votant-hi en contra. La qüestió quedava així posposada almenys durant cinc anys, transcorreguts els quals es podria repetir el referèndum. El 1r de gener del 2002, des de la vesprada,va ser el primer dia de circulació de la nova moneda europea, 1 euro es va canviar per 0,9038 dòlars. El juliol del 2002 l'euro va sobrepassar la paritat amb el dòlar en el mercat de divises per primera vegada des de febrer del 2000, i s'ha mantingut en aquesta situació. El 15 de juliol del 2008 l'euro va assolir el seu valor màxim fins al moment, amb una taxa de canvi d'1,5990 dòlars per euro. Alguns Estats com Finlàndia i els Països Baixos tracten de fer desaparèixer les monedes d'1 i 2 cèntims, ja que el cost de fabricació és més gran que el seu valor nominal. L'alternativa consisteix a implantar un sistema pel qual els preus no es modifiquen, però a l'hora de pagar s'arrodoneixen a 0 i a 5 cèntims per fer desaparèixer les monedes més petites. Ampliació posterior La majoria dels deu Estats que van ingressar a la UE amb l'ampliació de maig del 2004 encara no han pogut adoptar l'euro. No obstant això, els respectius governs estan prenent les mesures necessàries per implementar-la com a moneda pròpia, encara que aquest procés pot trigar diversos anys. El 16 de juny del 2006, els caps d'Estat i de Govern dels Vint-i-cinc van aprovar la proposta de la Comissió Europea de l'entrada d'Eslovènia a l'euro per a l'1 de gener del 2007. Des d'aquella data, Eslovènia encunyà l'euro amb la seva pròpia cara estatal, que representa paisatges i herois nacionals. La moneda d'un euro, per exemple, recull la figura de Primož Trubar, autor del primer llibre imprès a Eslovènia al . A la cimera del 21 i 22 de juny del 2007, els caps d'Estat i de Govern van tornar a aprovar l'entrada de dos estats més a l'eurozona: Malta i Xipre, per al 1r de gener del 2008. El 8 de juliol del 2008, els ministres d'Economia i Finances de la Unió Europea van aprovar l'entrada d'Eslovàquia a l'eurozona a partir del 1r de gener del 2009. Pel que fa als països bàltics, el 16 de juny del 2010 el Parlament Europeu va aprovar l'entrada d'Estònia a l'euro a partir del 1r de gener del 2011. El 9 de juliol de 2013, el Consell ECOFIN va aprovar l'entrada a l'euro de Letònia a partir del 1r de gener del 2014. El 23 de juliol de 2014, el Consell va aprovar l'entrada a l'euro de Lituània a partir del 1r de gener de 2015. El 12 de juliol del 2022 fou el torn de Croàcia que va veure el vist-i-plau del Consell a partir del 1r de gener de 2023. S'espera que, segons es vagin consolidant les economies dels nous estats incorporats en les últimes ampliacions, aquests països vagin unint-se a la zona euro gradualment. Utilització S'anomena Eurozona (o zona euro) el conjunt dels Estats que han adoptat oficialment la moneda única; altres estats com Andorra, Mònaco, San Marino i el Vaticà també han decidit fer servir l'euro. Territoris d'ultramar d'alguns dels estats de l'Eurozona, com la Guaiana Francesa, l'illa de la Reunió, Saint-Pierre i Miquelon i Martinica, també usen l'euro. Mònaco, San Marino i el Vaticà usen l'euro en virtut d'acords signats amb membres de la Unió Europea (Itàlia en el cas de San Marino i el Vaticà; França en el cas de Mònaco). Andorra, Montenegro i Kosovo també usaven monedes que van ser reemplaçades per l'euro (el franc francès i la pesseta espanyola en el cas d'Andorra, i el marc alemany en el cas de Montenegro i Kosovo). Han adoptat ara l'euro com la seva moneda de facto, sense haver signat cap acord legal amb la UE que explícitament els permeti fer-ho. L'octubre del 2004, Andorra va començar a negociar un acord monetari amb la UE que li permetrà emetre monedes d'euro tal com fan actualment Mònaco, San Marino i el Vaticà, a partir del 1r de gener del 2012. Moltes de les monedes estrangeres que tenien un tipus de canvi fix respecte a les anteriors monedes europees van passar a tenir-lo respecte a l'euro. Per exemple, l'escut de Cap Verd, que estava lligat a l'escut portuguès, té ara el tipus de canvi fix respecte a l'euro. El mateix va passar amb el franc CFA, el franc CFP i el franc de les Comores, lligats al franc francès, i el marc convertible de Bòsnia i Hercegovina, lligat al marc alemany, ara lligats a l'euro. L'euro és àmpliament acceptat a Cap Verd de manera informal, i el novembre del 2004, durant una reunió a Portugal, el primer ministre de Cap Verd va considerar formalment acceptar l'euro com una de les monedes del país. També el Timor Oriental va continuar utilitzant l'escut portuguès com a moneda de curs legal el 1999, quan l'escut ja estava integrat oficialment dins l'euro. No es va arribar a usar la nova moneda europea, però, ja que va ser el dòlar nord-americà que s'acabaria introduint com l'única moneda de curs legal al territori timorès. Des de desembre del 2002, Corea del Nord va passar del dòlar a l'euro com a moneda oficial per a totes les seves transaccions internacionals. Des d'aleshores l'euro també ha substituït el dòlar en gran part del mercat negre i en locals on el dòlar s'usava prèviament. Igualment la Xina i Rússia han transferit una gran part de les seves reserves de divises del dòlar a l'euro. En total, l'euro és la moneda oficial de 31 estats i territoris. Igualment hi ha 27 estats i territoris que tenen una unitat monetària lligada a l'euro, incloent-hi 16 estats de l'Àfrica Occidental com el Senegal i el Camerun, tres territoris d'ultramar incloent-hi la Polinèsia Francesa i Nova Caledònia, dues illes africanes on la moneda estava abans lligada a la moneda francesa o portuguesa i tres països prèviament comunistes en què la moneda estava lligada a l'alemanya com ara Macedònia. També el Marroc, Dinamarca i Hongria tenen una moneda lligada a l'euro. Símbol El símbol oficial de l'euro, €, s'inspira en l'alfabet grec, concretament en la lletra èpsilon. S'escollí aquest símbol en referència a la inicial d'Europa, «E». Les dues línies paral·leles que creuen la lletra simbolitzen l'estabilitat d'aquesta moneda. De les deu propostes que es van presentar a concurs per triar el símbol de la nova moneda, es va escollir el disseny que havia proposat un equip de quatre experts dels quals no s'ha fet públic el nom. El codi internacional de tres lletres (d'acord amb l'ISO standard ISO 4217) per l'euro és EUR. En Unicode es codifica en U+20AC € euro. Pel que fa al símbol del cèntim de l'euro, no hi ha cap recomanació oficial, i s'acostuma a usar la lletra ce minúscula, c. Bitllets i monedes L'euro està dividit en 100 cèntims. Totes les monedes d'euro i de cèntim (fins i tot les monedes commemoratives de 2 euros) tenen una cara comuna, el revers, que mostra el valor en xifres i la inscripció EURO o EURO CENT i un mapa; fins al 2007 s'hi representaven estrictament els 15 estats inicials de la Unió Europea amb les fronteres estatals marcades. Aquest disseny original de la cara comuna de les monedes és obra de Luc Luycx, de la Reial Fàbrica de Moneda de Bèlgica. A partir del 2007 va canviar el disseny i el mapa que hi figura des de llavors és el d'una Europa compacta, sense fronteres. Les primeres monedes amb aquest nou disseny foren les d'Eslovènia, que va adoptar l'euro l'1 de gener del 2007; la resta dels estats de l'Eurozona l'havien d'anar adoptant progressivament i el 2008 ja fou obligatori per a totes les noves emissions. L'altra cara de les monedes, l'anvers, mostra una imatge escollida per cadascun dels estats emissors de moneda. Totes les monedes es poden fer servir en qualsevol dels estats membres. De monedes, en circulen d'1, 2 i 5 cèntims (d'acer recobert de coure), de 10, 20 i 50 cèntims (d'un aliatge de coure anomenat or nòrdic), d'1 euro (bimetàl·lica, de cuproníquel a l'interior i níquel-llautó a l'exterior) i de 2 euros (bimetàl·lica, de níquel-llautó a l'interior i cuproníquel a l'exterior). A Finlàndia i als Països Baixos només encunyen monedes d'1 i 2 cèntims pels numismàtics, ja que el valor mínim són 5 cèntims, encara i tot són de curs legal. A Espanya han encunyat monedes de 12 euros d'argent, hereves directes de les monedes de 2000 pessetes, que foren substituïdes per monedes de 20 euros i aquestes per les actuals de 30 euros. Totes només són oficials a l'estat, encara que la seva circulació és molt limitada (mireu l'article Monedes commemoratives d'argent (Espanya)). Tots els bitllets tenen un disseny comú en ambdues cares, amb una forma i un color distintius per a cadascun dels valors. El disseny dels bitllets és de Robert Kalina, del Banc Central d'Àustria, i cadascun té un tema comú sobre l'arquitectura europea dels diferents períodes artístics. L'anvers dels bitllets representa portes o finestres, mentre que al revers hi figuren ponts; s'ha tingut cura que els dibuixos siguin representatius dels diferents estils arquitectònics però que no mostrin cap monument existent en l'actualitat, per tal d'evitar controvèrsies entre quins s'havien de triar i quins no. Els bitllets que circulen, fets en un 100% de fibra de cotó, són de: Mètodes de seguretat antifalsificació Els bitllets d'euro tenen incorporades diverses mesures de seguretat per dificultar-ne la falsificació. Aquestes mesures són de diferents tipus i es poden detectar al tacte i a la vista. Els bitllets estan dividits en dues categories: els bitllets petits i els grans. Cada categoria incorpora unes mesures de seguretat diferents. Els bitllets petits són els de 5, 10 i 20 €, mentre que els grans són els de 50, 100, 200 i 500 €. Mesures de detecció pel tacte Hi ha dues característiques de fabricació que es noten al tacte i serveixen per determinar si un bitllet és fals o vertader. Aquestes característiques són comunes a tots els bitllets. Paper El paper que s'utilitza per a la fabricació dels bitllets d'euro és un paper de cotó que li confereix una textura ferma i amb caràcter que li dona unes característiques de resistència i aspror al tacte. Impressió en relleu El sistema d'impressió que s'utilitza per a la confecció dels bitllets dona un relleu als nombres i als textos que hi figuren. Aquest relleu és plenament apreciable al tacte. Els bitllets de 200 i 500 € tenen marques tàctils destinades a facilitar el reconeixement d'aquests bitllets concrets a les persones amb deficiència en la visió. Mesures de detecció a la vista Les mesures que es detecten amb la vista són les principals i més variades. Algunes es detecten a simple vista, altres cal girar el bitllet per a veure i altres cal utilitzar una llum ultraviolada per detectar-les. Entre les mesures que es detecten a simple vista o a contrallum hi ha: Marca a l'aigua Les marques a l'aigua o filigranes es poden apreciar a contrallum i es realitzen mitjançant diversos graus de gruix del paper. Si es posa el bitllet sobre una superfície fosca, les zones clares de la marca a l'aigua s'enfosqueixen; això es veu molt fàcilment a les xifres que marquen el valor del bitllet realitzades en filigrana. Motiu coincident En un cantó del bitllet s'aprecien traços discontinus en ambdues cares; si es posa el bitllet a contrallum, les traces de les dues cares formen la xifra del valor del bitllet. Fil de seguretat Encastat a l'interior del paper de què està fet el bitllet hi ha un petit fil metàl·lic de seguretat. Si es mira a contrallum es pot observar dins d'aquest fil de seguretat, escrit amb lletra petita, el valor del bitllet i la paraula «euro». Puntejat Es pot veure a contrallum, a la banda o al pedaç hologràfic, un punteig que conforma la paraula «euro» i el valor del bitllet. Entre les mesures que es detecten girant el bitllet hi ha les següents: Motiu hologràfic Tots els bitllets porten inserit un motiu hologràfic. En els bitllets petits aquest motiu és una banda lateral, mentre que en els grans és un pedaç. Els bitllets grans tenen un pedaç en el qual es representa la xifra del valor del bitllet i una finestra o porta que s'alternen. Com a fons hi ha una sèrie de cercles concèntrics amb microtext que va del centre a la vora. A la banda hologràfica que incorporen els bitllets petits, la imatge que representa l'holograma va canviant entre les xifres del valor del bitllet i el símbol de l'euro, €. A les vores, en lletra petita, s'indica el valor del bitllet. Banda iridescent Els bitllets petits incorporen una banda iridescent al revers. Aquesta banda és de color daurat i s'hi mostra el valor del bitllet. Tinta que canvia de color El revers de la xifra que indica el valor del bitllet està imprès amb una tinta que canvia de color depenent de l'angle d'incidència de la llum. El color passa de morat a verd oliva o marró. Altres mesures: Microtext En els grans caràcters gràfics que apareixen als bitllets es poden observar, mirant-ho amb lupa, textos nítids que n'omplen l'interior. Exposició a la llum ultraviolada Quan el bitllet s'exposa a la llum ultraviolada s'aprecien diversos efectes. El paper no resplendeix i s'hi veuen fibres de color vermell, verd i blau incrustades a dins. La bandera de la Unió Europea es veu resplendent en verd, amb les estrelles de color taronja. La signatura del president del Banc Central Europeu es veu en verd. A l'anvers resplendeixen les estrelles grans i els cercles petits, mentre que al revers es veuen resplendir el mapa d'Europa i el pont. Polèmica S'ha plantejat la hipòtesi segons la qual la implantació de l'euro com a moneda única de la Unió Europea ha provocat un augment de la inflació molt superior a l'enregistrat pels índexs d'inflació oficials publicats pels estats membres. Aquesta percepció ha estat objecte d'alguns estudis sociològics importants. Segons aquests mateixos estudis, van començar a percebre aquest augment poc després de la desaparició del període de doble circulació de l'euro amb les monedes nacionals, i perdura fins avui en dia. Referències Vegeu també EuroBillTracker Bibliografia Baldwin, Richard, i Charles Wyplosz: The Economics of European Integration. Nova York: McGraw Hill, 2004. Comissió Europea: High Level Task Force on Skills and Mobility - Final Report, 14 de desembre del 2001. Enllaços externs Banc Central Europeu (en alemany, anglès, búlgar, danès, eslovac, eslovè, espanyol, estonià, finès, francès, gaèlic, grec, hongarès, italià, letó, lituà, maltès, neerlandès, polonès, portuguès, romanès, suec i txec) Euro - bitllets i història (en alemany i anglès)


text: Lescriptura és un mètode de comunicació humana que es realitza mitjançant signes visuals que constitueixen un sistema, que pot o no expressar sense ambigüitat tot el que pot dir una llengua determinada. El domini de l'escriptura i la lectura associada s'anomena alfabetisme. La persona que es dedica professionalment a escriure és escriptora i l'art d'escriure és la literatura. Es pot escriure usant diverses eines, sobre diferents suports i emprant diversos mètodes, tècniques i tecnologies. Per exemple, la taquigrafia és una escriptura abreujada d'execució idealment a la mateixa velocitat amb què es parla, igual que el llenguatge SMS; i la mecanografia és una manera d'escriure mitjançant un teclat o una màquina d'escriure, permetent, com la impremta, diverses tipografies i, de vegades, produint errates. La grafologia pretén revelar la personalitat d'una persona a partir de la seva escriptura a mà. Etimologia La paraula en català "escriptura" prové del llatí scriptūra, amb el mateix significat. Història de l'escriptura L'escriptura existeix des de fa uns 5.300 anys. Va aparèixer en diferents formes almenys en cinc o sis focus de civilitzacions amb llarg domini de l'agricultura: a Mesopotàmia cap al 3300 aC, a Egipte al 3200 aC, a Xipre al 2200 aC, a Creta al 1900 aC, a la Xina al 1400 aC i a l'Amèrica Central cap al 900 aC. Aquests escrits van donar lloc a gairebé tots els sistemes gràfics actualment coneguts. El primer alfabet va aparèixer al voltant del 2000 aC i el primer idioma escrit fou el sumeri. Abans, a principis del neolític, cap al mil·lenni VII aC, ja existia algun tipus de protoescriptura. Algunes teories atribueixen l'origen de les primeres escriptures a les transaccions entre terres remotes que requeria l'establiment de contractes per mitjà de boles buides d'argila adjuntant petites pedres i petites figures d'argila que simbolitzaven els nombres, mentre que d'altres la consideren una derivació de símbols naturalistes dibuixats en paper o pell, podent tenir ús decoratiu. Generalment es creu que el primer sistema va ser l'escriptura sumèria, que va originar l'escriptura cuneïforme i els jeroglífics egipcis, que són aproximadament de la mateixa època. A Siracusa i Atenes s'utilitzà l'escriptura en el sistema de votació popular per a decidir si desterrar o no ciutadans. Sistemes d'escriptura Els sistemes d'escriptura es diferencien d'altres sistemes de comunicació basats en símbols pel fet que normalment cal comprendre almenys part de la llengua parlada en qüestió per poder llegir i entendre el text. Contrasten amb altres possibles sistemes simbòlics com els senyals de trànsit, la pintura, els mapes i les matemàtiques, que no necessàriament depenen d'un coneixement previ d'una llengua parlada per extreure'n el significat associat. Tota comunitat humana té una llengua oral parlada amb veu o per signes. No obstant això, l'adopció de sistemes d'escriptura només ha passat unes poques vegades. Una vegada establerts, es modifiquen molt més lentament que la pròpia llengua, i sovint conserven trets i expressions que ja no són corrents en la llengua parlada de la comunitat. El gran avantatge conferit pels sistemes d'escriptura és la seva capacitat de mantenir un registre persistent d'informació expressable que es pot recuperar independentment de l'acte inicial de formulació. La transliteració és la representació d'un text escrit amb un sistema d'escriptura determinat amb caràcters d'un altre sistema d'escriptura d'una manera sistemàtica, de forma que existeix una correspondència entre els caràcters de tots dos sistemes d'escriptura. La transliteració es diferencia de la transcripció perquè aquesta es basa en la fonètica original del text a transcriure, mentre que la transliteració es basa en l'escriptura del text, independentment de com es pronunciï. Tipus d'escriptura L'escriptura ha evolucionat a través del temps. Com a precedent de l'escriptura pròpiament dita hi ha els pictogrames. L'escriptura ha passat per dues etapes: Escriptura ideogràfica: els signes escrits expressen idees. Està plenament demostrat que l'escriptura ideogràfica va precedir l'escriptura fonètica. Escriptura fonètica: els signes escrits representen els sons de la llengua. N'hi ha dos tipus: Sil·labari: els signes escrits representen síl·labes. Alfabet: els signes escrits representen fonemes. El tipus d'escriptura que combina diversos d'aquests tipus és l'escriptura mixta. Escriptura logogràfica Un logograma és un sol caràcter escrit que representa un mot o morfema. Com que cada caràcter representa un únic mot (o, més precisament, un morfema), calen molts logogrames per escriure totes les paraules de l'idioma. La gran col·lecció de logogrames i la memorització són l'inconvenient més gran dels sistemes logogràfics en relació amb els sistemes alfabètics. No obstant això, com que el significat va lligat al símbol, el mateix sistema logogràfic teòricament es pot fer servir per representar llengües diferents. En la pràctica això només és així amb llengües molt pròximes. Els logogrames són sovint anomenats ideogrames. El més important —i fins i tot, l'únic supervivent— dels sistemes d'escriptura logogràfics actuals és el xinès. Els seus caràcters es fan servir, tot i que en un cert grau modificats, en xinès, japonès, coreà, vietnamita (fins al 1910) i en altres llengües de l'Àsia oriental. Un exemple de logogrames àmpliament utilitzats al món occidental actual és el conjunt de les xifres aràbigues. Tothom que fa servir aquests símbols comprèn que 1 significa u, uno, un, um, one, eins, egy, bat, o ichi. Altres logogrames occidentals són les lligadures & ("i" comercial) i @ (arrova), provinents respectivament de les partícules llatines et i ad, amb funcions diferenciades en el pas del temps. Escriptura sil·làbica Un sil·labari té un conjunt de símbols que representen (o s'aproximen a) síl·labes, que formen mots. Un símbol en un sil·labari representa generalment un so consonàntic seguit d'un so vocàlic, o simplement una vocal aïllada. En un vertader sil·labari no hi ha una similitud gràfica sistemàtica entre caràcters semblants fonèticament (encara que alguns tenen similitud amb les vocals). És a dir, els caràcters per a «ke», «ka», i «ko» no tenen una semblança que indiqui un tret comú amb el so de [k]. Els sil·labaris són més indicats per a llengües amb una estructura sil·làbica simple, com el japonès. Altres llengües que fan servir el sistema d'escriptura sil·làbic són: el grec micènic (lineal B) i llengües nadiues americanes com el cherokee. Diverses llengües de l'antic Pròxim Orient utilitzaven formes de cuneïforme, que és un sil·labari amb alguns elements no sil·làbics. El català, al contrari, permet estructures de síl·labes complexes, amb un inventari relativament llarg de vocals i complexos grups consonàntics, de manera que això faria enutjós d'escriure el català amb un sil·labari. Per escriure català amb un sil·labari, cada possible síl·laba en català hauria de tenir un símbol propi, i mentre que el nombre de possibles síl·labes en japonès només ronda la centena en català aquestes es compten per milers (calculeu una trentena de sons consonàntics inicials, per vuit sons vocàlics, per una altra trentena de sons consonàntics finals). Escriptura alfabètica En els alfabets distingirem bàsicament tres classes: alfabets plens, o complets, els que contenen consonants i vocals; alfabets sil·làbics o abugides; i alfabets consonàntics o abjads. Un alfabet "complet" és un conjunt reduït de lletres o "símbols base" en què cada un dels símbols representa o representava històricament un fonema d'una llengua escrita. En un alfabet perfectament fonològic els fonemes i les lletres es corresponen en ambdues direccions: un escriptor pot predir l'ortografia d'un mot per la seva pronúncia, i un locutor pot predir la pronúncia d'un mot per la seva ortografia. Tots els idiomes tenen regles generals que regeixen l'associació entre lletres i fonemes. Un abjad és un sistema d'escriptura alfabètic amb un símbol per a cada consonant. Els abjads difereixen dels alfabets complets perquè només tenen caràcters per als sons consonàntics. Les vocals no s'indiquen habitualment en un abjad. És el primer tipus d'alfabet que es va crear. Tots els abjads coneguts pertanyen a llengües afroasiàtiques. Les llengües semítiques i les amazigues, que hi estan relacionades, tenen una estructura morfèmica que fa que en molts casos la indicació de les vocals resulti redundant. Un abugida és un sistema d'escriptura alfabètic en què els signes bàsics indiquen consonants amb una vocal inherent, i hi ha unes modificacions consistents dels signes bàsics per a indicar altres vocals. La diferència òbvia amb els sil·labaris és que aquests tenen un signe completament diferent per a cada síl·laba amb la consonant principal en comú, mentre que la majoria d'abugides són derivacions d'abjads de signes de consonants amb nous símbols per a les vocals com a marques afegides al símbol bàsic. El grup més gran d'abugides és la família d'escriptures brahmi, que inclou gairebé totes les escriptures en ús a l'Índia i al sud-est d'Àsia. Classificació gràfica Escriptures lineals i no lineals Potser la distinció gràfica primària en les classificacions és la linealitat. Els sistemes d'escriptura lineals són aquells en els quals els caràcters estan compostos de línies, com l'alfabet llatí i l'escriptura xinesa. Els caràcters xinesos són considerats lineals si són escrits amb un bolígraf o amb un raspall ligràfic, o modelats en bronze. Similarment, els jeroglífics egipcis i els glifs maies són sovint pintats en un perfil amb forma lineal, però en situacions formals són tallats en relleu. Els sistemes no lineals, d'altra banda, com el braille, no estan compostos de línies. Els més antics exemples d'escriptura són lineals: l'escriptura sumèria del 3300 aC era lineal, encara que els seus descendents cuneïformes no. La cuneïforme fou probablement l'escriptura més antiga. Els seus glifs es formaven prement el final d'una agulla amb llengüeta en massilla humida, no traçant les línies en la massilla amb l'agulla com es va dir prèviament. El resultat fou una radical transformació de l'aparença de l'escriptura. El braille és una adaptació no lineal de l'alfabet llatí que abandona per complet les formes llatines. Les lletres estan compostes de punts en relleu en el substrat de l'escriptura, que pot ser de cuir (el material originari de Louis Braille), paper rígid, plàstic o metall. També hi ha altres adaptacions no lineals de l'alfabet llatí, incloent-hi el codi Morse, l'alfabet dactilològic de diversos llenguatges de signes, i el semàfor, en el qual les banderes i barres se situen descrivint angles. Tanmateix, si l'"escriptura" es defineix com un mitjà potencialment permanent de gravar informació, llavors aquests sistemes no es qualificarien realment com a escriptura, perquè els símbols desapareixen després d'un temps. Si l'escriptura Edo és certament un sistema d'escriptura complet, pot ser l'únic exemple natural d'una escriptura en la qual el color dels grafemes es posa en contrast. Sentit de l'escriptura Les diferents escriptures es realitzen en direccions diferents. El primer alfabet es podia escriure en qualsevol direcció: horitzontal (d'esquerra a dreta o de dreta a esquerra) o vertical (cap amunt o cap avall). També es podia escriure bustrofèdicament (tal com fa el bou amb l'arada en un camp): començant horitzontalment en una direcció i llavors girant al final de la ratlla i invertint la direcció. El jeroglífic egipci feia servir aquesta disposició, l'inici d'una ratlla horitzontal ve indicat per cap a quina direcció miren els ideogrames amb figures animals o humanes. L'alfabet grec i els seus successors, i entre aquests l'alfabet llatí que, modificat, fem servir per al català, van fixar una disposició en ratlles horitzontals d'esquerra a dreta, de dalt cap avall de la pàgina. Altres escriptures, com l'àrab i l'hebrea, s'escriuen de dreta a esquerra. Moltes escriptures de l'Àsia oriental, com el xinès o el japonès, s'escriuen tradicionalment en ratlles verticals de dalt cap avall, des de la dreta de la pàgina cap a l'esquerra. També hi ha escriptures que van de baix cap a dalt de la pàgina, com les que es feien servir antigament a les Illes Filipines i altres illes del Pacífic occidental. LStoikhedon està prou de moda en logotips i cartellisme. Cal destacar per últim l'escriptura en internet, que segueix la direcció de l'hipertext, en el sentit que un discurs pot ramificar-se a partir d'un enllaç, abandonant el discurs principal o retornant-hi més endavant, de manera que el lector avança a salts i no seguint línies horitzontals o verticals. Materials de suport Els materials que han servit de suport a l'escriptura han estat molt variats al llarg de la història. Així, han aparegut escrits sobre materials considerats durs (escorça d'arbre, ossos d'animals, trossos de minerals, closques de mol·luscs) i materials tous; materials d'origen vegetal (fulles de plantes, escorça d'arbre, teixit de lli), d'origen mineral (pedra, com marbre, granit, basalt, ceràmica i altres materials amb què es construïen parets sobre les quals s'escrivia; mineral, com bronze, ferro) i d'altres orígens (vidre, ostres, marfil, terracota). Als materials tous se sumen els materials flexibles: teixit, papir i pergamí. D'altres són les tauletes d'argila, taules de fusta, cobertes de cera i paper, etc. Actualment solen ser llibretes, llibres, altres publicacions, pantalles de plasma o projeccions en una paret, un llenç o paper. En l'art contemporani, el suport per a l'escriptura pot ser qualsevol. Nivells d'ús Des de la psicologia, Wells (1987) explora el concepte d'escrit i identifica nivells d'ús executiu, funcional, instrumental i epistèmic. El més bàsic n'és l'executiu, tot referint-se al control del codi escrit, a la capacitat de codificar i descodificar signes gràfics. El funcional inclou la comunicació interpersonal i exigeix el coneixement dels diferents contexts, gèneres i registres en què s'usa l'escriptura. L'instrumental correspon a l'ús de la lectoescriptura com a vehicle per accedir al coneixement científic i disciplinari. I l'epistèmic se'n refereix a l'ús més desenvolupat cognitivament, en què l'autor, en escriure, transforma el coneixement des de la seva experiència personal i crea idees. Funcions La taxonomia de funcions lingüístiques de M. A. K Halliday (1973) distingeix dues categories en el nivell epistèmic: l'ús heurístic i l'imaginatiu. Es refereix a aquesta última funció com a estètica, a més d'incloure una tercera funció amb la denominació de control social. Després d'aquestes consideracions, podem distingir i classificar els tipus de funcions: La primera distinció s'aplica a l'ús que se'n fa: usos individuals (intrapersonals) o socials (interpersonals): Intrapersonals: l'autor de l'escrit i el seu destinatari són la mateixa persona. Les principals funcions són: Registrativa: l'escriptura permet guardar informació sense límit de quantitat o durada. Es tracta de la funció mnemotècnica més bàsica que utilitzem correntment quan anotem adreces i telèfons, compromisos en agendes o idees que se'ns ocorren en un moment imprevist. Requereix domini del codi escrit i la seva correspondència amb els sons. Manipulativa: en ser bidireccional i planificada, l'escriptura facilita la reformulació dels enunciats, segons les necessitats i les circumstàncies. No sempre reproduïm literalment el que hem escoltat, llegit, vist o pensat. Escriure permet elaborar la informació. Així, preparem el guió d'una conferència, per exemple. Epistèmica: pujant un altre esglaó del desenvolupament cognitiu, la manipulació de dades permet a qui escriu generar opinions i idees que no existien abans d'iniciar l'activitat escriptora. Escriure es converteix en una potent eina de creació i aprenentatge de coneixements nous. Interpersonals: s'escriu per a altres: una persona coneguda o no, un grup, una associació, una comunitat lingüística, etc. L'escriptura es converteix en un instrument d'actuació social per informar, influir, ordenar, etc. Aquí també distingim diverses funcions: Comunicativa: l'escriptura permet la comunicació en circumstàncies noves: en diferents llocs i temps, quan el fet d'escriure resulta més precís o cortès. Aquesta funció exigeix dominar els trets discursius i gramaticals propis de cada gènere i tipus de text. Organitzativa: desenvolupa funcions ordenadores, certificadores o administradores. L'escriptura garanteix drets i deures de la ciutadania, informa al públic lector, garanteix drets al treballador, etc. Pública: és una escriptura signada i ratificada per un notari que s'inscriu en el Registre de la Propietat. Estètica o lúdica: l'escriptura pot tenir una dimensió artística, plaent o de diversió, com per exemple l'escriptura literària o d'un diari personal. Funcions socials A finals del es tendeix a considerar el llenguatge simbòlic com a fenomen superestructural i part integral -equiparable a la mateixa història- del patrimoni historicocultural de la humanitat, més enllà dels aspectes i funcions de l'escriptura fora de les estrictament transmissores-difusores i els relacionats amb les fonts històriques, la filologia, la lingüística i el dret. Es dona preferència i més relleu a altres aspectes i funcions relacionats amb l'àmbit cultural, social, polític, juridicoadministratiu, històric, psicològic, antropològic i, sobretot, al seu valor ideològic i propagandístic, com a instrument estratègic i mitjà de poder, producte d'una època, d'un ambient i d'una societat concreta i canviant, i reflex fidel de la història de les mentalitats. L'escriptura ha estat vehicle de cultura en totes les civilitzacions, però l'evolució de la cultura no ha depès exclusivament d'aquesta. Afirmar que l'evolució de la cultura i el mateix progrés han depès en exclusiva de la utilització d'una escriptura fa arribar a la conclusió equivocada que l'escriptura és la clau mateixa de progrés i de la civilització en el sentit més ampli, però l'escriptura no és l'únic vehicle antic ni modern de cultura, tot i que ocupi un lloc important dins de la història general de la cultura. Alfabetització La possessió, ús i control d'aquest mitjà comunicador i difusor, a part de delimitar i establir la barrera i separació cultural de la societat en dos grans grups: persones i pobles alfabetitzats i persones i pobles analfabets, amb el temps, arribà a convertir-se en instrument de poder i decisió, en mitjà de propaganda i informació i, sobretot, en vehicle intel·lectual, economicoadministratiu, polític i sociocultural, a l'hora de transmetre, fixar, organitzar i gestionar multitud d'assumptes i negocis, sobretot en el moment de vertebrar el pensament i estructurar la vida juridicoadministrativa d'una societat concreta, en què la història i activitat de l'escriptura i els llenguatges simbòlics són una de les seves manifestacions culturals i ideològiques de major relleu. L'escriptura, entesa com a mitjà de comunicació diferida, corre parella amb la vida, la cultura i història dels pobles i de les grans civilitzacions i imperis, però no se la pot separar i interpretar al marge del llenguatge pensat i, sovint, tampoc de la llengua parlada o audiovisualitzada. Transmissió històrica L'aparició de documents escrits marca el pas de la prehistòria a la història. Els monuments i peces arquitectòniques, arqueològiques, pictòriques i altres arribats fins a nosaltres no són tants, ni els més indicatius de la vida, costums, cultura i mentalitat d'aquests pobles; molts aspectes importants i significatius escapen totalment a aquest tipus de fonts. Sense el recurs generalitzat de l'escriptura i del llenguatge simbòlic, les fonts monumentals, la tradició i el medi oral (sistema fonamental de transmissió i difusió cultural i informativa durant segles), alguns coneixements científics, culturals, sociològics, econòmics i històrics del passat serien avui exigus. Didàctica de l'escriptura L'aprenentatge de l'escriptura forma part de l'aprenentatge lectoescriptor. L'escriptura en l'ensenyament consta de dues fases diferenciades: la capacitat de l'aprenent de llegir i escriure en una o més llengües i sistemes, adquirida com a part del procés d'alfabetització, i sovint acompanyada d'exercicis de cal·ligrafia, i la pràctica de la redacció per millorar l'expressió escrita, que forma part de la competència comunicativa i pot donar-se en l'ensenyament obligatori, en la universitat (mitjançant tallers d'escriptura) o en cursos monogràfics, sigui d'escriptura literària com professional (a vegades units als de retòrica i comunicació eficaç). En aquesta segona modalitat s'ensenyen tècniques per fomentar la creativitat, l'eficàcia comunicativa, i es treballa en l'estructura del discurs, el coneixement de la tipologia textual i l'ampliació del vocabulari, així com en mecanismes de revisió de textos. Alguns alumnes poden tenir disgrafia. Escriptura en la informàtica En ordinadors i sistemes de telecomunicacions, els grafemes i altres unitats semblants necessàries per al processament de texts es representen amb "caràcters", que típicament es manifesten en una forma codificada. Vegeu també Escriptura automàtica Escriptura lliure Text teatral Coreografia Referències Bibliografia Hannas, William, C. (1997). Asia's Orthographic Dilemma. University of Hawaii Press. (paperback); (hardcover). Sampson, Geoffrey (1985). Writing Systems. Stanford, California: Stanford University Press. (paper), (cloth). Smalley, W.A. (ed.) (1964). Orthography studies: articles on new writing systems. United Bible Society, London. Enllaços externs Sistemes d'escriptura . The Unicode Consortium.


text: Els asteroïdeus (Asteroidea) són una classe d'equinoderms amb el cos aplanat format per un disc pentagonal amb cinc o més braços, i amb els conductes ambulacrals amb dues o quatre files de pedicels a través de llur superfície oral. Es coneixen vulgarment com a estels de mar o esteles marines, nom que comparteixen amb els ofiuroïdeus. Se'n coneixen 2.142 espècies, totes marines. Característiques Com la resta d'equinoderms, els asteroïdeus tenen simetria pentaradial. Tenen un endoesquelet calcari i un sistema ambulacral que els serveix per a la locomoció, la captura d'aliments i la respiració. El sistema digestiu consta d'una boca en posició ventral, un estómac evaginable, uns diverticles pilòrics ramificats pels braços, i un curt budell recte que desemboca a la cara aboral per un anus, que pot no existir. El nombre de gònades sol ésser de deu. Presenten fecundació externa i sexes separats, hermafroditisme o gonocorisme làbil. També tenen reproducció asexual, amb un alt poder de regeneració, que pot ésser causada per una escissió discal o braquial, en la qual es regenera tot l'animal a partir d'un sol braç. Són bentòniques i habiten els fons marins, de fang, de sorra, sobre les roques i enmig de les algues depredadores i carnívores, s'alimenten de mol·luscs bivalves, crustacis, poliquets i altres equinoderms. L'aparell digestiu consta, principalment, d'una boca en posició ventral, un estómac que es pot evaginar, fent que la seva superfície interior passi a ser exterior i d'aquesta manera caçar la presa, i un curt intestí recte que acaba en un anus situat a la part dorsal, que pot no existir. Biologia i ecologia Tenen un curiós sistema de reproducció asexual mitjançant el qual les estrelles de mar es poden regenerar totalment a partir d'un sol braç que per qualsevol raó s'hagi escindit. Habiten els fons marins, de fang, de sorra, sobre les roques i enmig de les algues. Són depredadores i carnívores, s'alimenten de mol·luscs, crustacis i altres animals marins.A diferència d'altres animals, les estrelles de mar digereixen les preses per fora, ja que el seu estómac és reversible. Amb els seus milers de peus ambulacrals que acaben en ventoses, sostenen el menjar aferrat a la part ventral de qualsevol dels seus braços. Posseeixen un estómac dividit en dos sectors: el cardíac i el pilòric. L'estómac cardíac pot revertir i expulsar cap a l'exterior, possibilitant la digestió externa. L'estrella de mar reverteix aquest sector de l'estómac, el projecta cap a l'exterior i l'introdueix en la presa a digerir (per exemple dins d'un musclo, d'algun altre mol·lusc bivalbe, d'un cargol o, com s'aprecia en la imatge, dins de la pinça d'un cranc). La digestió extraintestinal pren unes 10 hores, i durant tot aquest temps aquesta porció de l'estómac roman a l'exterior de l'estrella de mar i a l'interior de la seva presa. Predadores i carnívores, s'alimenten de mol·luscs, crustacis i altres animals marins. La seva presa principal són els bivalves. Pot menjar qualsevol cosa de la mida del seu braç o menor. De vegades formen plagues que danyen seriosament les poblacions de bivalves d'interès comercial, com el musclo. Es té la creença general que aquestes piquen introduint verí a la capa exterior de l'epidermis, provocant així un envermelliment de la zona afectada semblant a un lunar. Emperò, hi ha ben poques espècies verinoses, la més coneguda d'elles és la "Corona d'espines" (Acanthaster planci), d'habitat tropical. Encara que moltes d'elles són hermafrodites i poden fresar tant òvuls com espermatozoides, també poden tenir un curiós sistema de reproducció asexual. En aquest tipus de reproducció, l'estrella de mar, es pot regenerar totalment a partir d'un sol braç que per qualsevol raó s'hagi escindit. Habiten els fons marins, sorrencs, i rocosos. Forma i funció Característiques externes Els asteroïdeus presenten un cos format per un disc central del qual surten cinc braços o radis, els quals delimiten les zones radials entre les quals es troben les zones interradials. La boca esta sotiada en el centre de la regió inferior o regio oral, i es troba rodejada per cinc parells d'espines. També en la regió oral i al llarg de cada braç trobem un sol ambulacral, una depressió perforada on es troben els peus ambulacrals (podis) que surten a l'exterior a través de porus. Els podis estan protegits per espines movils i en la majoria de casos acaben amb ventosa, especialment en aquelles espècies que viuen en substrats rocosos. En la cara o regió dorsal o aboral del dosc, en posicó interradial, trobem la madreporita, una placa perforada circular que comunica amb el sistema ambulacral i actua com a filtre d'aigua. En el centre del disc trobem l'anus, que pot ser dfificil d'bservar (fins i tot en alguns generes, com Astropecten, ha desaparegut). La superfície aboral és generalment aspre i espinosa, encara que les espines d'algunes espècies estan aplanades, de manera que la superfície sembla suau. Al voltant de les bases de les espines hi ha grups de pedicel·laris. Els pedicilaris són un peu ambulacral modificat, la part final d’aquests està modificada i pren forma de pinça, és a dir, tenen la capacitat d’obrir-se i tancar-se. Aquestes pinces mantenen la superfície del cos lliure de restes, protegeixen les papules i, de vegades, ajuden en la captura d'aliments. Les papules (branquies dèrmiques o brànquies cutànies) són projeccions suaus i delicades de la cavitat celòmica, cobertes només amb epidermis i folrades internament amb peritoneu; s'estenen a través d'espais entre ossicles i estan implicades en la respiració Endoesquelet Sota l'epidermis dels estels de mar hi ha un endoesquelet mesodèrmic de petites plaques calcàries, o ossicles, unides amb teixit connectiu. Aquest teixit connectiu és una forma inusual de col·lagen que està sota control neurològic. Els músculs de la paret del cos mouen els radis i poden tancar parcialment els solcs ambulacrals movent els seus marges junts. Celoma, excreció i respiració Els compartiments celòmics de les larves dels equinoderms donen lloc a diverses estructures en els adults, una de les quals és un cos celòmic espaiós ple d'un líquid. Aquest líquid conté amebòcits (celomòcits), envolta els òrgans interns i es projecta cap a les pàpules. El recobriment ciliat peritoneal del celoma fa circular el líquid per la cavitat del cos i cap a les pàpules. L'intercanvi respiratori de gasos i l'excreció de residus nitrogenats, principalment amoníac, es duu a terme per difusió a través de les pàpules i pels podis o peus ambulacrals. Algunes substàncies de residu poden ser absorbides pels amebòcits, que migren cap a l'exterior per l'epiteli de les pàpules o dels podis. Sistema vascular aqüífer Un segon compartiment celòmic dona lloc al sistema vascular aqüífer dels equinoderms, també anomenat aparell ambulacral. Aquest és un conjunt de canals i podis especialitzats que, conjuntament amb els ossicles dermals, forma un sistema hidràulic. En els asteroïdeus, les funcions principals del sistema aqüífer són la locomoció i l'alimentació, a més de participar en la respiració i l'excreció. S'origina embriològicament d'una modificació del celoma i presenta cilis en el seu interior. Estructuralment, el sistema vascular aqüífer s'obre a l'exterior a través de petits porus en la madreporita. La madreporita dels asteroïdeus es troba en la superfície aboral i condueix cap al canal petri, el qual descendeix cap al canal anular al voltant de la boca. El canal petri té la capacitat de contraure's deixant el sistema ambulacral tancat, d’aquesta manera que la pressió interna dels canals pot variar segons les necessitats de l’animal. Des del canal anular divergeixen els canals radials, un cap a cada braç de l'animal. Una sèrie de petits canals laterals connecten els canals radials amb els peus ambulacrals. Els extrems exteriors d'aquestes estructures, generalment, presenten ventoses, tot i que algunes espècies poden no tenir-ne. Els peus ambulacrals són, per tant, projecció que es troba al final de les bifurcacions dels canals radials. Els peus ambulacrals duen a terme diferents funcions, entre elles, alimentació, excreció i/o locomoció, sempre depenent del grup. El sistema vascular aqüífer opera hidràulicament i és un mecanisme locomotor eficaç. Aplica pressió muscular al líquid celòmic en els peus ambulacrals per endurir-los i així poder caminar. L'acció coordinada de tots o molts dels peus ambulacrals i les seves ventoses és suficient per a mantenir l'animal en una superfície vertical o sobre les roques. L'habilitat de moure's mentre s'adhereix fermament al substrat és un clar avantatge per a un animal que viu en un ambient de vegades irregular-corbat. En una superfície tova, com ara la sorra, les ventoses són inefectives (de fet, moltes espècies de sorra no presenten ventoses), de manera que els peus ambulacrals s'utilitzen com a cames majoritàriament per moure's i no per ancorar-se fermament. La majoria d'asteroïdeus poden moure's només uns pocs centímetres per minut, però algunes molt actives, com el gènere Pycnopodia per exemple, poden moure's de 75 a 100 cm per minut. Quan s'inverteix, una estrella del mar doblega els seus braços fins que algus peus ambulacrals arriben al substrat i s'uneixen com una àncora; llavors es dona la volta lentament. Els peus ambulacrals estan innervats pel sistema nerviós central (presenten sistemes ectonurals i hiponeurals). La coordinació nerviosa permet als peus ambulacrals moure's en una sola direcció, encara que no a l'uníson. Si el nervi radial en un braç es talla, els podis en aquest braç perden la coordinació, tot i això, encara poden funcionar. Sistema hemal i perihemal El sistema hemal es deriva del celoma i fa circular el líquid utilitzant cilis que recobreixen els seus canals. La funció del sistema hemal és en gran part desconeguda, però probablement ajuda a distribuir nutrients absorbits del tracte digestiu. Pot ajudar en el transport de molècules grans, hormones o celomòcits. El sistema hemal no està molt ben desenvolupat en els asteroïdeus, i, tal com s'ha dit, la seva funció en tots els equinoderms no està clara. El sistema hemal té poc a veure amb la circulació de líquids corporals. Es tracta d'un sistema que està tancat dins d'un altre compartiment celòmic, o el sistema perihemal. La investigació amb almenys una espècie d'estrella de mar mostra que els nutrients absorbits apareixen en el sistema hemal a les poques hores de l'alimentació, i finalment es concentren en les gònades i podis. Així, el sistema hemal sembla tenir un paper important en la distribució de nutrients digerits. Alimentació i sistema digestiu La boca del costat oral condueix a través d'un esòfag curt a un gran estómac al disc central. La part inferior de l'estómac (estómac cardiac) pot ser perllongada a través de la boca durant l'alimentació. La part superior (pilòrica) és més petita i es connecta per conductes amb un parell de grans cecs pilòrics (glàndules digestives) en cada braç. La digestió és majoritàriament extracel·lular, encara que pot ocórrer una mica de digestió intracel·lular en els cecs. L'anus és poc visible, i algunes estrelles del mar manquen d'intestí i anus. Moltes estrelles de mar són carnívores i s'alimenten de mol·luscs, crustacis, poliquets, equinoderms, altres invertebrats i, de vegades, peixos petits. Les estrelles de mar consumeixen una àmplia gamma d'aliments, però moltes mostren preferències particulars. Alguns seleccionen ofiuroïdeus o eriçons de mar, els quals s'empassen sencers i, més tard, regurgiten ossicles i espines no digeribles. Algunes altres ataquen altres estrelles del mar, i si són petites comparades amb les seves preses, poden atacar i començar a menjar-se el final d'un braç. Algunes estrelles del mar s'alimenten de petites partícules, ja sigui íntegrament o a més de l'alimentació carnívora. El plàncton i altres partícules orgàniques que entren en contacte amb la superfície d'un animal són transportats per cilis epidèrmics als solcs ambulacrals i després a la boca. Quan s'alimenta d'un bivalva, una estrella de mar envoltara la presa, enganxant els seus podis a les valves per després exercir una atracció constant (pot exercir una força d'uns 12,75 newtons). En més o menys mitja hora, els músculs adductors del bivalve fan fatiga i relaxen. L'estrella només necessita d'una escletxa molt petita per a inserir el seu estómac a l'espai entre les valves i el colocar-lo al voltant de les parts toves de la presa, per així poder començar la digestió. Després d'alimentar-se, l'estrella de mar torna el seu estómac cap a l'interior per contracció dels seus músculs de l'estómac i relaxació dels músculs de la paret corporal. Sistema nerviós Els equinoderms no tenen un cervell o ganglis diferents. El sistema nerviós consisteix en tres unitats situades dins del disc i els braços. El principal d'aquests és un sistema oral (ectoneural) compost d'un anell nerviós al voltant de la boca i un nervi radial principal en cada braç; sembla que coordina els peus ambulacrals. Tot seguit trobem un sistema profund (hiponeural) que es troba sota el sistema oral, i un sistema aboral consisteix en un anell al voltant de l'anus i els nervis radials al llarg del sostre de cada braç. Un plexe nerviós epidèrmic o xarxa nerviosa connecta lliurement aquests sistemes amb la paret corporal i les estructures relacionades. El plexe epidèrmic coordina les respostes a l'estimulació tàctil. Els òrgans del sentit no estan ben desenvolupats, però els equinoderms responen als canvis de temperatura, la composició química del seu entorn i la intensitat de la llum. Els òrgans tàctils i altres cèl·lules sensorials estan dispersos sobre la superfície. A cada punta de cada braçes troba un ocel. Les estrelles del mar solen ser més actives de nit. Taxonomia Segons WoRMS, els asteroïdeus es classifiquen en: Infraclasse Concentricycloidea Ordre Platyasterida † Ordre Velatida Superordre Forcipulatacea Ordre Brisingida Ordre Forcipulatida Superordre Spinulosacea Ordre Spinulosida Superordre Valvatacea Ordre Notomyotida Ordre Paxillosida Ordre Valvatida Referències Bibliografia