text: QUÈ SIGNIFICA LA LLUITA CONTRA EL TROTSKISME1 (sobre Lombardo Toledano i d’altres agents de la GPU) Lev Trotski 9 d’octubre de 1938 En moltes lletres i converses hom m’ha preguntat sobre el significat de la lluita que actualment es mena en la Unió Soviètica i per què en altres països, especialment a Mèxic, diversos dirigents del moviment obrer han abandonat les seues tasques específiques per a engegar una campanya de calúmnies contra mi personalment, tanmateix que no m’immincisc en els problemes interns d’aquest país. Aprecie aquestes preguntes puix que em forneixen l’oportunitat de contestar-les públicament amb la major claredat i precisió possibles. En primer lloc cal entendre clarament que quan s’entaula una lluita política de gran importància, especialment si involucra desenes i centenes de milers de persones, hom no la pot explicar en termes de motius “personals”. No poca gent superficial i esquemàtica atribueix la lluita entre trotskistes i stalinistes a l’ambició personal. Aquesta pot impulsar alguns polítics individualment, però en la Unió Soviètica s’ha executat i es continua executant a milers i milers de persones acusades de “trotskistes”. ¿Pot ésser que tanta gent sacrifique la seua posició, la seua llibertat, la seua vida i sovint la vida dels seus familiars només per l’ambició d’un sol individu, és a dir de Trotski? I, al revés; és igualment absurd pensar que hom pot explicar la política stalinista en funció de l’ambició personal de Stalin. Aquesta lluita ha traspassat fa molt de temps ja les fronteres de la Unió Soviètica. Per tal d’entendre correctament el significat del conflicte que actualment divideix el moviment obrer de tot el món cal fer a una banda, primer que res, tota la buida xerrameca sobre els motius personals i començar a analitzar les causes històriques que l’han engendrat. Tot el món coneix, encara que només siga a trets generals, les causes i problemes de la revolució que esclatà a Rússia l’octubre de 1917. Fou la primera revolució triomfant de les masses oprimides, dirigides pel proletariat. L’objectiu de la revolució era abolir l’explotació i la desigualtat entre les classes, crear una nova societat socialista basada en la propietat col·lectiva de la terra, les mines i les fàbriques, i assolir una distribució racional i justa dels productes del treball entre tots els membres de la societat. Quan estàvem fent aquesta revolució, molts socialdemòcrates (oportunistes reformistes com Lewis, Jouhaux, Lombardo Toledano, Laborde, etcètera) ens deien que no podríem tenir èxit, que Rússia era un país massa endarrerit, que no podríem construir-hi el comunisme, etcètera. Responíem el següent: per descomptat, considerat aïlladament, Rússia és un país massa endarrerit i incivilitzat com per a poder construir pel seu compte una societat comunista. Però, agregàvem, Rússia no està sola. En el món hi ha països capitalistes força més avançats, amb un nivell tecnològic i cultural molt major i un proletariat força més desenvolupat. Nosaltres, els russos, estem començant la revolució socialista, és a dir, anem fent els primers passos audaços cap al futur. Però els obrers alemanys, francesos i anglesos començaran la seua lluita revolucionària immediatament després que nosaltres, conquistaran el poder en aqueixos països i, després, ens ajudaran amb la seua tecnologia i cultura superiors. Sota la direcció del proletariat dels països més avançats, fins als pobles més endarrerits (Índia, Xina, Llatinoamèrica) s’endinsaran per la nova senda socialista. Així arribarem gradualment a la instauració d’una nova societat socialista a escala mundial. Com hom sap, les nostres esperances que aviat es fes una revolució proletària a Europa no es materialitzaren. Per què? No perquè les masses treballadores no ho hagen volgut. Al contrari, després de la Gran Guerra de 1914 el proletariat dels països europeus començà a lluitar contra la burgesia imperialista i demostrà estar totalment disposat a fer-se amb el poder. Què fou allò que el féu retrocedir? Els dirigents, els buròcrates obrers conservadors, els senyors de la mena de Lewis i Jouhaux, els mestres de Lombardo Toledano. Per tal d’assolir els seus objectius, la classe obrera ha de crear les seues organitzacions, els sindicats i el partit polític. En aquest procés, una capa de buròcrates, secretaris dels sindicats i d’altres organitzacions, diputats, periodistes, etcètera, s’eleva per damunt del sector explotat. Els eleven tant les seues condicions materials de vida com la seua influència política. Pocs són els que mantenen una intima relació amb la classe obrera i romanen lleials als seus interessos. La major part d’ells comencen a mirar als que estan per damunt d’ells en compte de mirar als que estan per sota. Comencen a posar-se de banda de la burgesia, oblidant els patiments, les misèries i les esperances de la classe treballadora. Aquesta és la causa de moltes de les derrotes infligides al proletariat. Més d’una vegada hem vist a través de la història que partits i organitzacions sorgits del moviment popular han sofert després una degeneració total. És el que succeí en el seu moment amb l’església cristiana, que començà com un moviment de pescadors, fusters, dels oprimits i dels esclaus i després engendrà una poderosa, rica i cruel jerarquia eclesiàstica. És el que nosaltres mateixos presenciem que li succeí als partits de la Segona Internacional, que s’allunyaren gradualment dels reals interessos del proletariat i foren empentats cap a la burgesia. Durant la guerra, la socialdemocràcia defensà en tots els països el seu imperialisme nacional, és a dir els interessos del capital usurpador, venent als obrers i als pobles colonials. Quan els moviments revolucionaris començaren, en el transcurs del conflicte bèl·lic, la socialdemocràcia, el partit que hauria d’haver portat els treballadors a la insurrecció, ajudà de fet la burgesia a destrossar el moviment obrer. La traïció enquistada en el seu estat major paralitzà el proletariat. Per això mai es concretaren les expectatives d’una revolució europea i mundial per a després de la guerra. La burgesia seguí aferrada a la seua riquesa i poder. Només a Rússia, on existia un partit vertaderament revolucionari, el Partit Bolxevic, el proletariat guanyà i creà l’estat obrer. No obstant, la Unió Soviètica es trobà aïllada. Els treballadors dels països més rics i avançats no podien ajudar-la. En conseqüència, el proletariat rus es trobà en una situació molt difícil. Si el nivell tecnològic de Rússia hagués estat tan elevat com el d’Alemanya o el dels Estats Units, l’economia socialista hauria produït des del començament tot allò que és necessari per tal de satisfer les necessitats quotidianes del poble. Sota aqueixes circumstàncies, la burocràcia soviètica no hauria pogut exercir un paper important, ja que l’alt nivell tecnològic també hauria implicat un alt nivell cultural, i els obrers mai haurien permès que la burocràcia els donés ordres. Però Rússia era un país pobre, endarrerit, incivilitzat. A més a més, estava devastat per anys de guerra imperialista i civil. Aqueixa és la raó per la qual, tanmateix els enormes progressos realitzats, la nacionalització de la terra, les fàbriques i les mines, no pogué produir ràpidament (i encara avui no s’assoleix) la quantitat de mercaderies necessàries per a satisfer les necessitats quotidianes de la població. I l’escassetat de béns implica, inevitablement, la lluita per aqueixos béns. La burocràcia intervé en aquesta lluita; fa d’àrbitre, divideix, els dóna a uns, els lleva a d’altres. Per descomptat, en aquest procés la burocràcia no deixa de preocupar-se per ella mateixa. Cal tenir en compte que a l’URSS la burocràcia no està només en el partit o en els sindicats sinó també en l’aparell estatal. La burocràcia té a la seua disposició tota la propietat nacionalitzada, la policia, la justícia, l’exèrcit i l’armada. El control sobre l’economia i la distribució de les mercaderies ha donat a la burocràcia soviètica l’oportunitat de concentrar tota l’autoritat a les seues mans, evitant que les masses treballadores tinguen accés al poder. D’aquesta manera, en el país de la Revolució d’Octubre, una nova capa privilegiada s’enlaira per sobre les masses i dirigeix el país amb mètodes idèntics als que utilitza el feixisme. Els soviets d’obrers i camperols ja no exerceixen cap paper. Tot el poder està a mans de la burocràcia. La persona que governa és el cap d’aquesta burocràcia: Stalin. És impossible afirmar que l’URSS marxa cap a la igualtat socialista. En allò tocant la situació material, l’estil de vida de la capa superior de la burocràcia és igual que el de la gran burgesia dels països capitalistes. La capa mitjana viu, si fa o no fa, com la burgesia mitjana, i els obrers i camperols, finalment, viuen sota condicions molt més difícils que els obrers i camperols dels països avançats. Aquesta és la simple veritat. Hom podria preguntar: significa açò que la Revolució d’Octubre fou un error? Aqueixa conclusió seria, sens dubte, totalment equivocada. La revolució no és el resultat dels esforços d’una sola persona o d’un sol partit. La revolució esclata com a culminació d’un procés històric, quan les masses populars ja no volen tolerar més les antigues formes d’opressió. Malgrat tot, la Revolució d’Octubre ha fet possibles grans avanços. Nacionalitzà els mitjans de producció i, a través de l’economia planificada, ha permès el rapidíssim desenvolupament de les forces productives. És un enorme pas avant. Tota la humanitat n’ha après. La Revolució d’Octubre donà un tremend impuls a la consciència de les masses populars. Despertà en elles un esperit d’independència i iniciativa. Si bé en molts aspectes la situació dels treballadors és difícil, no obstant és força millor que davall el tsarisme. No; la Revolució d’Octubre no fou “un error”. Però en una Rússia aïllada no podia assolir el seu objectiu fonamental, l’establiment d’una societat fraternal, socialista. Aquesta meta encara s’ha d’assolir. Des del moment que en l’URSS un nou sector parasitari s’imposà al proletariat, la lluita de les masses es dirigí naturalment contra la burocràcia com a obstacle principal en el camí vers el socialisme. Per tal de justificar la seua existència, la burocràcia explica que “s’ha arribat” al socialisme gràcies als seus esforços. En realitat, la qüestió social només s’ha resolt per a la burocràcia, el nivell de vida de la qual dista d’ésser roí. “Jo sóc l’estat (raona la burocràcia). En la mesura en què les coses caminen bé per a mi, tot està en ordre.” No hi ha res de sorprenent en el fet que les masses populars, que no han sortit de la misèria, alberguen sentiments d’hostilitat i odi envers aquesta nova burocràcia que devora una gran part dels fruits del seu treball. Mentre pretén defensar els interessos del socialisme, la burocràcia en realitat defensa els seus propis interessos, i ofega i extermina inevitablement qualsevol que plantege una crítica contra l’opressió i la terrible desigualtat existents en la Unió Soviètica. La burocràcia recolza Stalin perquè aquest defensa resoludament i implacable la seua situació privilegiada. Qui no ha entès açò no ha entès res. És absolutament natural que els treballadors, que en el lapse de dotze anys (1905 a 1917) feren tres revolucions, estiguen disconformes amb aquest règim i hagen intentat més d’una vegada controlar la burocràcia. En la Unió Soviètica, a aquests representants de la classe obrera disconforme, que critiquen i protesten, hom els anomena trotskistes perquè el seu programa es correspon amb el que jo defenc en la premsa. Si la burocràcia lluités pels interessos del poble podria castigar els seus enemics davant de les masses, i per crims reals que no inventats. Però com la burocràcia només lluita pels seus propis interessos i contra els del poble i els seus vertaders amics, òbviament no pot dir la veritat sobre les causes de les innumerables persecucions, arrestos i execucions. En conseqüència, la burocràcia acusa tots els que anomena trotskistes de crims monstruosos que ni han comès ni poden cometre. Per tal d’afusellar un opositor que defensa els interessos vitals dels treballadors, la burocràcia simplement l’anomena “agent feixista”. No es poden controlar aqueixes activitats de la burocràcia. Durant els procediments judicials secrets, que es realitzen a l’estil de la Santa Inquisició, s’extrauen dels acusats confessions de crims increïbles. Així són els judicis de Moscou, que han commogut tothom. Segons aquests judicis, semblaria que la Vella Guàrdia Bolxevic, la generació que menà, junt amb Lenin, la lluita suprema per la conquista del poder per la classe obrera, estava en realitat formada per espies i agents de la burgesia. Simultàniament s’ha liquidat els millors representants de la generació següent, que suportà sobre el seu coll tot el pes de la Guerra Civil (1918 a 1921). Llavors, la Revolució d’Octubre la feren els feixistes? I la Guerra Civil obrera i camperola fou dirigida per traïdors? No! És una menyspreable calúmnia contra la revolució i el bolxevisme! El factor bàsic d’aquesta calúmnia és que foren, precisament, aqueixos bolxevics, que tenien un vertader passat revolucionari, els primers en protestar contra la nova casta burocràtica i els seus monstruosos privilegis. La burocràcia, que li té un terror mortal a l’oposició, portà a terme una lluita incansable contra els representants del vell Partit Bolxevic i, finalment, exterminà quasi tots. Aquesta és la simple veritat. La burocràcia de Moscou compta en tot el món amb una immensa quantitat d’agents per tal de mantenir la seua autoritat a l’estranger, per a aparèixer com a representant de la classe obrera i defensora del socialisme, i mantenir la classe obrera mundial sota la seua fèrula. Amb aqueixa finalitat gasta desenes de milions de dòlars per any. Molts d’aquests agents secrets són dirigents del moviment obrer, funcionaris sindicals o dels anomenats partits “comunistes”, que, de fet, no tenen res a veure amb el comunisme. La tasca d’aquests agents pagats pel Kremlin consisteix en enganyar els treballadors presentant els crims de la burocràcia soviètica com “actes en defensa del socialisme”, calumniant els obrers russos avançats que lluiten contra la burocràcia i titllant de “feixistes” els vertaders defensors dels obrers. “Però és un rol repugnant!”, exclama tot treballador honest. Nosaltres també creiem que és repugnant. Lombardo Toledano, el secretari general de la CTM, és un dels més zelosos i desvergonyits agents de la burocràcia de Moscou. La seua menyspreable activitat s’exerceix davant dels ulls de tot el món. Defensa Stalin, la seua violència i les seues traïcions, els seus provocadors i els seus botxins. No sorprèn gens ni mica que Toledano siga el més àvid enemic del trotskisme. És el treball d’aquest senyor! Fa un any i mig la Comissió Investigadora Internacional començà a revisar els judicis de Moscou. Toledano, junt amb d’altres stalinistes, fou invitat a participar-hi. Presenten les seues acusacions, aporten evidències! No obstant, Toledano refusà la invitació amb una falsa i covarda excusa: la comissió, segons ell, “no era imparcial”. ¿Llavors, per què el “imparcial” Toledano no aprofità l’oportunitat per a demostrar públicament la “parcialitat” de la comissió? Perquè no disposa de cap evidència per a demostrar les calúmnies que repeteix, seguint les ordres de Moscou. La comissió internacional, formada per persones conegudes en tot el món per la seua integritat, ha publicat els resultats del seu treball en dos volums de més de mil pàgines. S’examinaren tots els documents. S’interrogà a desenes de testimonis. S’analitzà detalladament cada mentida i cada calúmnia. La comissió resolgué unànimement que totes les acusacions contra el mi i el meu fill menor Lleó Sedov són malignes mentides fabricades per Stalin. ¿Què han respost Stalin i els seus agents? Res, ni una paraula. Tanmateix, Toledano continua presentant i defensant les falses acusacions de Moscou i agregant-ne altres de forma pròpia. “Però és vergonyós!”, exclamarà tot treballador honest. Absolutament cert. Està més enllà de tota descripció! Al febrer, el congrés de la CTM votà una resolució contra Trotski i els “trotskistes”. La resolució repeteix, paraula per paraula, les falses acusacions del fiscal Vishinski, que era advocat dels magnats petrolers del Caucas abans de la revolució i conegut des de fa molt com un complet canalla. ¿Com pot el congrés d’una organització obrera adoptar una resolució tan desgraciada? La responsabilitat directa recau sobre Lombardo Toledano, que en aquest cas no ha actuat com a secretari d’un sindicat sinó com a agent de la policia secreta de Stalin, la GPU. Ni cal aclarir que, personalment, no tinc cap inconvenient en què les organitzacions obreres mexicanes es formen una opinió sobre el “trotskisme” com a tendència política i facen públiques les seues conclusions. Però per a això han d’examinar la qüestió amb honestedat; és un requisit elemental de democràcia obrera. Abans del congrés tots els sindicats haurien d’haver analitzat el problema del “trotskisme”. Els que el recolzen haurien d’haver-hi comptat amb l’oportunitat d’expressar les seues posicions directament davant dels treballadors. Més encara; en un congrés evidentment preparat per a jutjar-me, la més elemental cortesia exigia que se m’invités per a explicar-me personalment. En realitat, les maquinacions imposades per Moscou s’han realitzat no sols a esquenes meues sinó de tots els obrers mexicans. Ningú s’assabentà anticipadament que en el congrés es tractaria el problema de Trotski i del “trotskisme”. Per a servir als objectius de Stalin, Toledano conspirà contra els treballadors mexicans. Els delegats al congrés no disposaven de cap material informatiu; els sorprengueren com en una emboscada militar. Toledano imposà la innoble resolució de la mateixa manera en què Stalin, Hitler i Göebbels apliquen les decisions del “poble”. Aquest mètode indica un “totalitari” menyspreu envers la classe obrera. Al mateix temps, Toledà exigeix que el govern mexicà em faça callar i em prive de l’oportunitat de defensar-me contra els calumniadors. Aquest és el campió de la “democràcia”, Lombardo Cor de Lleó! No obstant, no s’ha limitat a repetir simplement les falsedats oficials del fiscal Vishinski a Moscou. Toledano empra també la seua imaginació. Poc de temps després de la meua arribada a Mèxic, afirmà públicament que jo estava preparant una vaga general contra el govern del general Cárdenas. És obvi l’absurd d’aquesta “acusació”, però l’absurd no és cap obstacle per a Toledano: Moscou exigeix abnegació i obediència. El mateix Toledano afirmà a Mèxic, Nova York, París i Oslo que en tot Mèxic jo no comptava amb més de deu amics, quantitat que després es reduí a cinc i, finalment, a dos. ¿Si és així, com podria jo organitzar una vaga general i una conspiració? D’altra banda, ¿què s’ha fet de tots els meus “amics” de la dreta, els feixistes, els “camises brunes”, etcètera? Com pot veure’s, el nivell intel·lectual de les acusacions de Toledano no difereix majorment del nivell de les acusacions dirigides en Moscou contra els opositors a la burocràcia. Però Toledano no té una GPU pròpia que el defense, a canó de revòlver, dels crítics. Per això hauria d’haver estat més cautelós! L’altre agent mexicà de la GPU, Laborde, dirigent de l’anomenat Partit “Comunista” (qui podria creure-ho!) declarà en una solemne reunió celebrada la passada tardor, enfront d’una gran audiència en què figurava el president de la república, que jo m’havia aliat secretament amb (atenció!) el general Cedillo i Vasconcelos amb la finalitat, per descomptat, de donar un colp d’estat feixista. Laborde, que es comprometia i deshonrava el seu partit, hagué de llençar una acusació tan idiota només perquè, al igual Toledano, havia rebut ordres de Moscou d’actuar d’aqueixa manera; i a Moscou es perdé ja fa molt de temps tot sentit de la proporció, no sols en allò que fa a la moralitat sinó, també, a la lògica i a la psicologia. L’estudiant no pot ubicar-se en un nivell superior al del mestre. L’agent de la GPU no pot fer allò que li vinga en gana. Ha de seguir les ordres del seu patró. No fer-ho significaria que el partit de Laborde perdria immediatament els subsidis de Moscou i s’enfonsaria com un manoll de cartes. L’estiu passat fiu un viatge per Mèxic per tal de conèixer millor el país que ens oferí, a la meua esposa i a mi, una hospitalitat tan generosa. En El Popular, el periòdic de Toledano, s’hi publicà la notícia que durant el meu viatge m’havia reunit amb alguns contrarevolucionaris, especialment amb el pro feixista doctor Atl. Declarí a la premsa que no coneixia el doctor Atl. Però la meua categòrica negativa no detingué el senyor Toledano; continuà publicant notes i caricatures mostrant-me en companyia d’aqueix home. Què significa açò? Toledano és advocat, sap què vol dir “calúmnia” i “fals testimoni”. Sap que res desacredita tant una persona com la divulgació d’una calúmnia conscient inspirada en raons personals. ¿Com pot caure tan baix, sacrificant la seua reputació de dirigent obrer i de persona honesta? És probable que Toledano senta corroïda la seua consciència. Però llisca per un pendent. Cau i no pot detenir-se. No els és fàcil a les víctimes de la GPU escapar de les seues urpes. Es podria objectar que li done massa importància a Toledano, però no és així. Toledano no és un problema individual, és un prototip. Hi ha una multitud de calcs seus, tot un exèrcit mercenari entrenat per Moscou! En utilitzar com a exemple a Toledano desemmascare aquest exèrcit, que sembra en l’opinió pública les llavors de la mentida i el cinisme. Cada vegada que em veig obligat a refutar les últimes calúmnies de Toledano i de Laborde, aquests senyors proclamen que sóc... un enemic de la Confederación de Trabajadores Mexicanos. Quina acusació ridícula! Realitzen les seues maquinacions a esquenes dels treballadors, i s’amaguen darrere de d’ells quan els atrapen. Quins cavallers! Quins herois!... I quins sofistes miserables! ¿Com podria jo, que he dedicat quaranta-dos anys de la meua vida a servir al moviment obrer, abrigar alguna hostilitat cap a una organització proletària que lluita per millorar la situació del conjunt del moviment obrer? Però la CTM no és Toledano, ni Toledano és la CTM. Als obrers mexicans els correspon decidir si és o no un bon funcionari sindical. Però quan Toledano passa al front per a defensar els botxins de la GPU contra el millor de la classe obrera de Rússia, jo també he de posar-me de peu i dir públicament als treballadors de Mèxic i de tot el món: Toledano és un mentider traïdor que actua en benefici de la banda del Kremlin! No el creguen! Els mètodes de Toledano són idèntics als utilitzats en els judicis de Moscou. En essència, ambdós substitueixen les diferències polítiques per històries de detectius; inventen intrigues monstruoses per a excitar la imaginació dels ignorants, menteixen i calumnien, calumnien i menteixen. A Moscou diuen que m’entrevistí secretament amb el ministre feixista Hess (a qui mai he vist en la meua vida i amb el que, per descomptat, mai he tingut cap tracte). A Mèxic afirmen que tinguí una entrevista secreta amb aquest doctor Atl, sobre el qual no sé res. Així procedeix la GPU. Però, malgrat aquestes similituds, hi ha una diferència. La GPU, després de silenciar tota critica i utilitzar falsos testimonis, té la possibilitat d’arrancar falses confessions als acusats. Si no ho aconsegueix, afusellà secretament l’acusat, sense permetre-li gaudir del dret a judici. A Mèxic, el senyor Toledano no té encara oportunitat d’utilitzar aquest tipus de repressió. Per descomptat, aprofita les falsificacions fabricades a Moscou, com la pel·lícula Lenin a l’Octubre, totalment deshonesta i sense cap valor, però amb açò no és prou. La humanitat no està formada únicament per imbècils. Hi ha moltes persones capaces de pensar. Per aquesta raó és fàcil desemmascarar les calúmnies de Toledano. I continuarem aquesta tasca fins a la fi! Propose que es realitze una investigació pública de les acusacions de Toledano respecte als preparatius de la vaga general contra el govern del general Cárdenas, a les meues “relacions” amb Cedillo i Vasconcelos, a les meues relacions secretes amb el doctor Atl, etcètera. Seria una excel·lent oportunitat per a establir la veritat o falsedat dels càrrecs que se m’imputen. El senyor Toledano, tan zelós en la seua defensa dels judicis de Moscou, li farà un gran favor a Stalin si pot demostrar ací a Mèxic la validesa de les acusacions que se’m fan. Diguen-li-les al jutge! Acusadors, presenten les seues evidències! No obstant, no ens fem il·lusions. Toledano no acceptarà el desafiament. No s’atrevirà a acceptar-lo. No pot comparèixer davant d’una comissió imparcial que inevitablement es transformaria en un mitjà per a desemmascarar a la GPU i els seus agents. Evidències? Quina classe d’evidències pot presentar el calumniador? Només compta amb la seua manca d’escrúpols i la seua mala consciència. No té cap altra cosa! De tot el que diem, qualsevol persona intel·ligent en traurà la conclusió següent: ¿si ací a Mèxic, on encara hi ha la llibertat de premsa i el dret d’asil, els agents de Stalin es permeten fer acusacions tan absurdes i deshonroses, què no es permetran els agents de Stalin a la Unió Soviètica, ja que de la premsa del règim totalitari ha desaparegut tota critica, oposició i protesta? En el transcurs d’aquest procés, contra la seua pròpia voluntat, Toledano donà a l’opinió pública mexicana la clau de tots els judicis de Moscou. En general, cal dir que els amics massa zelosos són més perillosos que els enemics. Les meues idees els resulten desagradables a tots els oportunistes i aprofitats. Si a aquests els caiguessen bé ho consideraria una gran desgràcia. Els oprimits no aconseguiran la seua emancipació sota la direcció dels oportunistes i aprofitats. Que aquests senyors ataquen públicament les meues idees! Pertanc a la Quarta Internacional i no amague les meues posicions. La Quarta Internacional és l’únic partit mundial que lluita realment contra l’imperialisme, el feixisme, l’opressió, l’explotació i la guerra. Només aquesta jove i puixant organització expressa els reals interessos del proletariat. Precisament per aquesta raó lluita implacablement contra la corrupta burocràcia de la Segona Internacional i de la Tercera, obsoletes i patriòtiques. Aquest és l’origen de l’odi rabiós que senten envers el “trotskisme” els arribistes oportunistes, aventurers i ben alimentats. Quan pot fer-ho, la colla del Kremlin assassina els nostres lluitadors (Erwin Wolf, Ignace Reiss, Lleó Sedov, Rudolf Klement i molts d’altres). Quan no pot assassinar-los, els calúmnia. No li falten ni els diners ni agents a sou. No obstant, està destinada a patir un col·lapse vergonyós. Les idees revolucionàries que corresponen a les necessitats del procés històric superaren tots els obstacles. Els calumniadors s’estavellaran contra aquesta invencible veritat. 1“Què significa la lluita contra el trotskisme?”, publicat en 1938 per la secció mexicana de la Quarta Internacional.


source: fineweb

text: L'objectiu dels crèdits de lliure elecció és oferir als estudiants la possibilitat d'una formació més multidisciplinària, més enllà del propi pla d'estudis. La lliure elecció permet la inclusió d'assignatures que no tenen cabuda al pla d'estudis, ja sigui per la seva novetat o per la seva especificitat. Així mateix, les institucions externes a la UAB poden fer arribar les seves propostes perquè les activitats que organitzen es puguin reconèixer com a crèdits de lliure elecció. D'altra banda, la UAB també reconeix com a crèdits de lliure elecció la tasca desenvolupada pels esportistes d'alt nivell que estudien a la Universitat fora de les aules, amb independència de si l'esportista aconsegueix o no un lloc destacat en les competicions.


text: Darrera actualització: 13/08/2011 La Conselleria d’Educació, Cultura i Universitats, a través de l’Institut Balear de la Joventut i en col·laboració amb el Col·legi Oficial de Dietistes i Nutricionistes de les Illes Balears, ha organitzat, amb motiu de la celebració avui del Dia Internacional de la Joventut, una jornada informativa per promocionar els hàbits saludables entre la població juvenil de les Balears. L’activitat, que consisteix a repartir fruita fresca i fullets informatius sobre nutrició, recull les propostes de l’Assemblea General de les Nacions Unides referents a organitzar activitats d’informació pública com a suport al Dia Internacional de la Joventut i a emprendre accions que ajudin els joves a mantenir una bona alimentació. El conseller d’Educació, Cultura i Universitats, Rafael Bosch, la directora de l’Institut Balear de la Joventut, María José Frau, i el president del Col·legi de Dietistes i Nutricionistes de les Illes Balears, Manuel Moñino, han participat en aquesta jornada, que s’ha inaugurat a les 12 hores al passeig del Born de Palma i que té continuïtat durant l’horabaixa a diverses platges de Mallorca, com les de Ciutat Jardí, Alcúdia i cala d’Or, entre altres. Aquesta iniciativa, que té el suport del Ministeri de Medi Ambient i Medi Rural i Marí, a través del programa FEADER, se suma al calendari d’activitats per promocionar els hàbits saludables entre els joves que organitza el Punt d’Assessorament de Salut (PAS). El PAS és un servei de la Conselleria d’Educació, Cultura i Universitats que té com a objectiu informar i assessorar els joves de les Balears sobre hàbits de vida saludables a través de consultes presencials, telefòniques o per correu electrònic i també mitjançant tallers formatius. El PAS està situat a Palma, a l’avinguda d’Alemanya, número 13, 1r pis, i hi col·laboren diverses entitats, com el Col·legi Oficial de Dietistes i Nutricionistes de les Illes Balears, el Col·legi Oficial de Diplomats i Diplomades en Treball Social i d’Assistents Socials de les Illes Balears, la Creu Roja, el Projecte Home i les associacions ALAS i Ben Amics. L’any 2010 el PAS va impartir 146 tallers presencials sobre hàbits saludables, en els quals varen participar al voltant de 3.650 joves, la majoria estudiants de secundària. Els tallers varen versar sobre alimentació, sexualitat i afectivitat, autoestima, autocontrol, tabaquisme, alcoholisme, prevenció de drogodependències i ciberassetjament.


text: Sant Quirze del Vallès, construint ciutadania Més enllà de l’espai físic, la ciutat ha de ser un espai social, públic, de relació i d’arrelament. La ciutadania de Sant Quirze ha de viure el municipi a tots els nivells. Sant Quirze ha d’esdevenir un lloc on allotjar-se, aprendre, relacionar-se, organitzar-se, sentir-se viu, desenvolupar-se com a persona a tots els nivells. Sant Quirze ha de ser l’espai físic, mental i social on tots els seus habitants assoleixin el seu màxim benestar. Detall d’accions i reptes: - Creació i dinamització del Consell de Ciutat, com a òrgan d’assessorament i participació ciutadana en benefici de la millora del municipi. Un consell composat per persones implicades en diferents sectors associatius que faran un seguiment de les accions municipals i proposarà millores. - Creació de la figura del Síndic Municipal - Definirem, crearem i mantindrem un catàleg d’indicadors de progrés de ciutat com a eina de benchmarking. - Portal web de Sant Quirze del Vallès: una finestra virtual del municipi a l’exterior i també a l’interior. - Programa d’activitats culturals que esdevinguin referents de qualitat més enllà del municipi. - Comerç just i responsable - Celebració un cop l’any de l’assemblea d’entitats com a espai de reflexió, de col·laboració i de definició de necessitats de futur. - Signatura de convenis de col·laboració entre l’Ajuntament i les entitats. - Elaboració d’un Pla d’equipaments sociocultural i esportiu per dotar el municipi de totes aquelles infraestructures necessàries per millorar la qualitat de vida dels nostres ciutadans i ciutadanes. - Pla Estratègic de Sant Quirze del Vallès. - Increment a l’1% de recursos propis en cooperació l’any 2010. - Impuls de l’agermanament entre escoles on pugui participar tota la comunitat educativa - Agermanament amb població europea. - Aplicació de l’ordenança de Civisme i Convivència a la via pública. - Participació en xarxes de municipis. - Remodelació de la Torre Júlia com a centre cívic de Les Fonts, i construcció de la sala annexa. - Desenvolupament d’ordenances. - Aprovació d’un Reglament Orgànic Municipal (ROM).


text: Partit Republicà Radical Socialista Partit Republicà Radical Socialista (PRRS) fou un partit polític creat a Madrid el 1929 per Marcel·lí Domingo i Sanjuan, Álvaro de Albornoz i Félix Gordón Ordás, com a escissió del Partit Republicà Radical d'Alejandro Lerroux, fundat el 1908. La seva ideologia era la més avançada del republicanisme i pot sintetitzar-se com de un caràcter plenament liberal i democràtic, un rotund anticlericalisme, un clar pacifisme i una posició avançada en matèria social, aliena, nogensmenys, a la tradició marxista.[1] Va créixer molt ràpidament gràcies al seu radicalisme verbal en matèria econòmica i social, ja que defensaven un estat laic, eren força anticlericals i volien reformes a l'agricultura i a l'exèrcit. En les corts constituents republicanes disposà de 59 diputats, Marcel·lí Domingo fou nomenat ministre d'educació i Álvaro de Albornoz de justícia.[2] Tanmateix, patí un gran nombre d'escissions, com la del Partido Social Revolucionario de Balbontín el 1931, o l'Esquerra Radical Socialista de Juan Miguel Botella y Asensi el 1932, i finalment es produí la ruptura de les dues tendències principals pel setembre del 1933, de manera que a les eleccions d'aquell any es quedaren amb 5 diputats.[3] Mentre Domingo i Albornoz procuraren mantenir-se prop de la coalició de republicans i socialistes, Gordón de Ordás procurà l'entesa amb el Partit Republicà Radical d'Alejandro Lerroux per trencar amb el PSOE. Finalment, el 1934 el seu grup es fusionaria amb l'ORGA i Acción Republicana per a fundar Unió Republicana, que finalment s'integraria a Izquierda Republicana. El grup del partit català, molt fidel a Marcel·lí Domingo, tingué una força especial a Tortosa i pel gener del 1934 tenia uns 16 000 afiliats. Els seus principals dirigents eren Ramon Nogués i Biset, Manuel Abós i Carles Ponsa. Quan l'abril del 1934 es va crear Izquierda Republicana, formà el Partit Republicà d'Esquerra. D'altra banda, a les Illes Balears, els radicals socialistes s'integraren dins l'Esquerra Republicana Balear. Referències[modifica | modifica el codi] - López Villaverde, Ángel Luis. Cuenca durante la II República: elecciones, partidos y vida política, 1931-1936, p. 93. - Governs d'Espanya 1931-2010 - Eleccions de febrer de 1933, a historiaelectoral.com


text: ESTEM PREPARANT LA PROGRAMACIÓ DEL CURS VINENT. US MANTINDREM INFORMATS. BON ESTIU! Us podeu descarregar la memòria que recull els vint-i-cinc anys d’activitat de la Fundació Joan Maragall i que va ser lliurada durant l’acte de celebració del 25è aniversari. Publicacions de l ́Abadia de Montserrat Número de publicació: 248 Any de publicació: 2014 Número de pàgines: 164 ISBN: B. 1.413-1959 Qüestions de vida cristiana Dins i fora de les comunitats eclesials, els gestos i les paraules del papa Francesc han estès la sospita, l'emoció, el convenciment que hi ha novetat en l'Església a partir d'aquella fumata blanca de març de 2013. Però -això ens hem volgut preguntar a Qüestions de Vida Cristiana,-on rau la novetat que fa que arreu es parli d'una nova primavera eclesial? A quin nivell se situa aquest canvi; és només un vernís de nova manera de comunicar-se o, amb Francesc, ens trobem davant d'una teologia singular?


text: La Generalitat i el FAD han signat un conveni de col·laboració per potenciar el disseny, l’arquitectura i les empreses vinculades al sector. Han subscrit l’acord els consellers Tresserras, Nadal i Huguet i el president del FAD, Miquel Espinet, acompanyat per Beth Galí, la seva antecessora en el càrrec.


text: Com també s’explica a Altersocialismo, ahir, el col·lectiu Inflexió va presentar ahir a les 11.15 hores una denuncia davant la Fiscalia del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya perquè investigui els presumtos atacs especulatius, per part de diversos agents econòmics, contra el deute públic de l’estat espanyol. S’ha triat la seu del Deutsche Bank a Barcelona, atès que aquesta entitat apareix reiteradament en les informacions relatives a aquest tipus de comportaments, tot i que no és l’única que pot haver fet el mateix. En una roda de premsa davant la seu d’aquest banc, varen destacar que aquests comportaments tenen responsables perfectament identificables, i que es poden evitar mitjançant la regulació i la transparència dels mercats i la democratització de la vida econòmica i financera, però també mitjançant la via penal quan es tracta de maniobres il·legals, com denuncien en el cas dels atacs especulatius contra el deute públic dels Estats. Entre els assistents destacava la presència de representants de les executives dels sindicats CC.OO i UGT. Els membres del col·leciu Inflexió han vinculat aquesta acció de protesta a la convocatòria de Vaga General del 29 de setembre, a la que donen activament suport, ja que creuen que és necessari subratllar que els comportaments especulatius que es troben en la base de l’actual crisi econòmica, o que es troben en la base d’algunes de les mesures econòmiques adoptades pels governs, tenen greus conseqüències socials, i afecten al mateix principi democràtic. Podeu veure més fotografies del company Oscar Martínez i la denúncia a la web de Inflexió.


text: Camper En el blasonament o descripció heràldica dels escuts, l'esmalt del camper és el primer element a què es fa referència, si bé la paraula "camper" es pot ometre per sobreentesa, pràctica que segueix la Generalitat de Catalunya en els escuts. Així, el blasonament de l'escut de Catalunya és, segons aquesta pràctica, el següent: "d'or, quatre pals de gules", que significa que dins un camper d'or hi figuren quatre pals de gules.


text: Què és la TRANSPLANT RUN i qui l’organitza? La TRANSPLANT RUN és una cursa solidària de 5 km en pro del col·lectiu de pacients trasplantats, promoguda per Novartis i les associacions de pacients, amb l’aval de la Societat Catalana de Trasplantament. En la seva primera edició, la TRANSPLANT RUN va superar totes les expectatives de participació, amb més de 2.200 corredors, va comptar amb el suport i l’assistència de personalitats de la classe política i esportistes, i va aconseguir una gran repercussió mediàtica. En la seva segona edició, la TRANSPLANTRUN tindrà lloc el proper 9 de març de 2014 en el Parc del Fòrum de Barcelona a les 10:00 h. Els participants poden realitzar la cursa corrent o caminant, l'important és participar i deixar la teva marca per la vida! Quins són els objectius d’aquesta cursa solidària? - Sumar esforços en pro del col·lectiu de pacients trasplantats i aconseguir la màxima participació per part de tota la societat. - Divulgar la importància de portar una vida saludable, tant per als pacients trasplantats com per a la població en general. - Fomentar la pràctica de l’exercici per disminuir comorbilitats a llarg termini, com ara la diabetis mellitus, la hipertensió, les hiperlipidèmies o les insuficiències cardíaques (de risc més elevat i probabilitat més alta en pacients trasplantats). Inscripcions El preu de la inscripció és de 8 euros i de 4 euros per a menors de 15 anys (+ 2 euros addicionals per xip, opcional). La recaptació total de les inscripcions i els donatius realitzats a través de la fila 0 es destinaran a projectes de recursos sociosanitaris en suport dels pacients trasplantats i els seus familiars, a través de la FATCAT (Federació d’Associacions de Trasplantats de Catalunya). La recollida del dorsal, la samarreta i el xip es podrà realitzar els dies previs a la cursa. Consulteu al lloc web els dies i el lloc de recollida. Serà imprescindible presentar el comprovant de pagament. Recollida de dorsal y samarreta La recollida del dorsal i samarreta es realitzarà a la primera planta del Centre Comercial Diagonal Mar (Av. Diagonal no3). Dies i horaris: Dijous dia 6 de març de 10h a 14h i de 16h a 20h Divendres dia 7 de març de 10h a 14h i de 16h a 20h Dissabte dia 8 de març de 10h a 14h i de 16h a 20h Imprescindible presentar el comprovant de pagament. Recorregut 5KM María José Moscoso, nova imatge de la TRANSPLANT RUN 2014 María José Moscoso és un nou exemple de superació. Tot i que va entrar al món de l’atletisme quasi com a veterana, va aconseguir alguns èxits esportius com el subcampionat d’Espanya de Veterans de 1.500 metres al 2011 i el bronze en 5.000, i el campionat d’Europa de Veterans de curses de muntanya al 2010. Treballava d’entrenadora esportiva, fins que al gener de 2013 li van detectar un tumor al fetge, la van operar d’emergència i, a l’octubre de 2013, va rebre un trasplantament hepàtic. Des de llavors, la seva principal preocupació és poder recuperar la seva forma física per poder tornara competir i assolir nous èxits.


text: Aviso: Esta noticia tiene más de un año. Última actualización: 17/09/2012 MADRID, 17 Sep. (EUROPA PRESS) - Els títols de Grífols s'han disparat un 5,19% al tancament de mercat i s'han erigit com els que més s'han revalorat a la sessió d'aquest dilluns, després que la companyia anunciés la compra de tres centres de donació de plasma als EUA Les accions de la tercera companyia del món en la producció de medicaments biològics derivats del plasma van arribar als 24,720 euros al tancament de sessió, és a dir, 1,220 euros més que el preu que van marcar al començament, i l'Íbex-35 ha tancat la jornada gairebé pla (-0,08%). Després d'aquesta compra, Grífols disposa de 150 centres de donació de plasma en els EUA i avança en línia amb l'augment de la capacitat productiva planificada per la companyia.


text: Entre gener i setembre, la policia ha atès a les comarques de Girona 9 menors en aquesta situació, més de la meitat de tots els casos detectats a Catalunya, que són 16. - El cas més recent que ha arribat al jutjat és d'aquest novembre. La feina coordinada dels serveis socials, ensenyament, departament de salut i policia, va permetre saber que dues germanes de 12 i 13 anys amb família procedent de Gàmbia, anaven a fer un viatge, sense els seus pares, al país d'origen. Les havia d'acompanyar una veïna. Entre que no estava clar el motiu del viatge; que no havien informat a l'escola i que els pares no anaven amb elles, els Mossos d'Esquadra ho van posar en coneixement del jutge que ha retirat el passaport a les menors perquè no puguin sortir. Hi ha el risc i la sospita que un cop allà, els facin una ablació. La cap de la unitat de proximitat i atenció al ciutadà dels Mossos a Girona, Rosa Negre, ha explicat que la seva feina se centra sobre tot en fer pedagogia entre les famílies subsaharianes, que viuen aquí per evitar que les seves filles no puguin viatjar fins que no siguin majors d'edat Un altre cas en el que ha intervingut la justícia, fa poques setmanes a Girona, és el d'una nena de pocs mesos, també de família gambiana, que pretenia viatjar al seu país d'origen. Aquesta nena té una germana més gran que en un viatge anterior de la família, va ser mutilada tot i que els pares havien firmat un document on es comprometien a no fer-li l'ablació. De gener a setembre d'aquest any, els Mossos d'Esquadra han atès 9 nenes a les comarques de Girona que estaven en situació de risc de patir una ablació. A tot Catalunya han estat 16. Els experts alerten que el circuït està fallant La professora d''Antroplogia Social de la Universitat Autònoma de Barcelona, Adriana Kaplan, assegura que el protocol el·laborat per prevenir els casos d'ablació, i que fa més de 10 anys que funciona, ésl'adequat; però considera que està "fallant la seva aplicació". Alerta que el personal que intervé en el circuït d''atenció a les families de països on es practica la mutilació genital femenina "no té prou formació i els consells i l''atenció continuada que haurien de rebre aquestes families per conscienciar-se que es tracta d''una pràctica nociva, no s'acaba produïnt". "La experiència és que quan es fa un treball de prevenció, les nenes tornen sempre intactes", assegura Kaplan, que afegeix que "la formació dels treballadors d'atenció primària, salut i educació ha de ser fort, perquè treballen amb persones que han de vèncer unes tradicions que ells tenen com a fèrmes, com a consolidades".


text: El quadre de distàncies que complementa el plànol d’ubicació il•lustra de manera senzilla i precisa l’envejable situació del Majestic al cor de l’Eixample, que el converteix en un dels símbols d’una ciutat a la qual està íntimament unit de manera atemporal i autèntica. Lat=41.39328 Lon=2.16391 Cotxe A menys de 150 quilòmetres de França, és molt accessible des de països pròxims com ara França, Suïssa, Alemanya, Itàlia i Portugal. Imprimiu el vostre itinerari amb cotxe des de qualsevol punt d’Europa fins al Majestic Hotel & Spa Barcelona. Actualitzacions diàries sobre obres a la carretera, peatges, àrees de servei... Avió Accediu als vols més apropiats des de qualsevol part del món per mitjà de desenes de companyies aèries que operen en una de les metròpolis d’Europa amb millor cobertura. Barcelona ostenta una projecció internacional excel•lent que es tradueix en connexions aèries també excel•lents. La infraestructura principal és l’Aeroport del Prat, que s’ha ampliat recentment i que rep vols procedents de tots els continents i està a només 14 quilòmetres de la ciutat. El trasllat és senzill amb taxi, autobús o tren i el trajecte té una durada d’entre 25 i 45 minuts. Aquesta àmplia oferta es complementa amb els aeroports de Girona i Reus, a una hora de Barcelona. Tren Reserveu en línia el bitllet de tren des de qualsevol punt d’Espanya i des de les principals ciutats de França, Alemanya, Suïssa, Itàlia i Portugal. Les connexions excel•lents de Barcelona es complementen amb una línia fèrria d’alta velocitat (AVE) que connecta amb la resta d’Espanya i que properament unirà Barcelona i París. Vaixell Barcelona és el quart port de creuers del món en trànsit d’aquests vaixells i acull més de 2,4 milions de visitants, més de la meitat dels quals trien la ciutat com a port base. Gaudiu d’una experiència mediterrània aprofitant el vostre creuer.


text: Demència amb cossos de Lewy |Demència amb cossos de Lewy| |Classificació i recursos externs| |CIM-10||G31.8| |CIM-9||331.82| |DiseasesDB||3800| |eMedicine||neuro/91| |MeSH||D020961| La demència amb cossos de Lewy o demència de cossos de Lewy (la utilització de l'abreviatura DCL sense l'article, pot donar lloc a confusió amb el deteriorament cognitiu lleu) és la tercera causa de demència darrere de la malaltia d'Alzheimer i la demència vascular.[1] Es considera una prevalença d'al voltant del 10 al 20 per cent del total de casos de demència. És una malaltia neurodegenerativa. La seva etiologia no està aclarida. El seu diagnòstic de certesa només pot fer-se post mortem, amb la demostració de la presència dels cossos de Lewy a l'escorça cerebral frontal, parietal, temporal i en la substància negra. Els cossos de Lewy són unes estructures existents a les neurones i que són una degeneració del seu citoplasma; consisteix en una acumulació anormal de proteïnes, fonamentalment alfa-sinucleïna, que s'identifica amb precisió mitjançant tècniques inmunohistoquímiques. Els símptomes de la malaltia inclouen la presència de deterioració cognitiva, similar a la que podem observar en la demència d'Alzheimer, a més de l'aparició de símptomes de parkinsonisme (lentitud de moviments, rigidesa articular i de vegades tremolor), al·lucinacions, deliris o respostes anormals a diversos fàrmacs. Les fluctuacions és un altre dels símptomes cardinals de la malaltia. La DCL és una entitat clínic-patològica descrita recentment. Les seves principals característiques clíniques són la deterioració mental, parkinsonisme d'intensitat variable, trets psicòtics com les al·lucinacions visuals (AV), i fluctuacions de l'estat cognitiu que afecten especialment a l'atenció i concentració. Fins a l'aparició en 1996 dels criteris diagnòstics del Taller Internacional del Consorci per a la Demència amb Cossos de Lewy, els casos de DCL solien ser erròniament classificats com a malaltia d'Alzheimer (MA), malaltia de Parkinson (MP) o la superposició d'ambdues. Encara avui la DCL és poc diagnosticada clínicament. Constitueix més del 10% de tots els casos de demència que arriben a la necròpsia, però els estudis de mostres clíniques informen que només al voltant d'un 5% tenen la síndrome de DCL. Taula de continguts - 1 Epidemiologia - 2 Neuroimatge - 3 Genètica - 4 Quadre clínic - 5 Diagnòstic diferencial - 6 Tractament - 7 Referències Epidemiologia[modifica | modifica el codi] Els CL van ser descrits per primera vegada per Forster i Lewy el 1912 en el tronc cerebral de pacients amb la llavors anomenada paràlisi agitans (MP). Més tard, Hassler va descriure els CL corticals en la MP, però no va ser fins al 1961 que Okazaki va discutir sobre el seu possible paper associat a la demència. No hi ha dades epidemiològiques fiables, doncs no hi ha estudis poblacionals d'aquesta entitat, però en les sèries recents la DCL podria constituir entre el 10% i el 36% de les demències, només sobrepassada per la MA, a la qual freqüentment s'associa. L'edat de començament de la DCL sol ser entre els 70 i els 80 anys, com ocorre amb altres demències degeneratives. Alguns estudis longitudinals registren un curs evolutiu més ràpid i un pitjor pronòstic que el de la MA, amb una durada de la malaltia menor per a la DCL, mentre que altres estudis no troben diferències significatives en aquest aspecte. En gairebé totes les sèries predomina el sexe masculí. Encara que la major part de la DCL és esporàdica, hi ha unes quantes famílies en les quals DCL i MP estan determinades genèticament per anormalitats en el gen de la α-sinucleina, la proteïna que es creu que està més implicada en la formació dels cossos de Lewy. El gen pot tenir una mutació, o presentar seqüències de repetició (duplicació o triplicació). La presentació en aquestes famílies pot ser tant de MP com de DCL, aportant una forta evidència que aquests dos trastorns comparteixen una base comuna. Les famílies amb una duplicació del gen solament tenen MP, suggerint que hi ha un efecte "dosi-depenent", o sigui que es requereix una major sobreproducció de α-sinucleina per desenvolupar una histopatologia cortical extensa que produeixi demència. La troballa histològic definitori de la DCL és la presència a les neurones corticals dels denominats cossos de Lewy (CL), inclusions citoplasmàtiques eosinòfiles i arrodonides el principal component de les quals és la α-sinucleína, a més d'ubiquitina i proteïnes de neurofilaments. Apareixen també abundants plaques d'amiloide (com les de la MA), i escassos cabdells neurofibrilars. Els CL corticals són difícils de detectar microscòpicament amb les tècniques convencionals d'hematoxilina-eosina, raó per la qual només es van publicar uns pocs casos abans dels anys 80. El desenvolupament de mètodes de tinció immunocitoquímica amb anticossos, primer enfront de la ubicuitina i més recentment enfront de la α-sinucleina, són els que han facilitat la visualització cortical dels CL, estimulant amb això la investigació dins de l'espectre dels diferents trastorns amb CL (per exemple la MP amb i sense demència, i la DCL). Els CL clàssics, definitoris de la MP, es localitzen en les neurones monoaminèrgiques de la substància negra i en altres nuclis del tronc cerebral i diencèfal. Tenen un centre dens eosinòfil, hialí, de vegades laminat, i un halo més clar. Els CL corticals, en canvi, tenen un contingut proteic fibril·lar i lipídic molt similar al dels CL clàssics però totalment homogeni, amb propietats histoquímiques com les de l'halo d'aquells, i el seu immunoreactivitat és alguna cosa diferent. Es distribueixen especialment pel sistema límbic, àrees d'associació del neocòrtex, diencèfal i tronc encefàlic. Tan sol al voltant del 10-20% dels casos de DCL són "purs", és a dir, sense altres alteracions histopatològiques acompanyants. Aquests pacients són probablement més joves i més parkinsonians. Però els casos purs de DCL poden tenir un "ple" de símptomes de DCL, la qual cosa suggereix que la histopatologia de cossos de Lewy per si sola és causa suficient per a l'aparició dels símptomes. Un altre 10-20% de casos presenta suficient patologia de plaques i cabdells (estadis de Braak V i VI) com per ser creditor d'un diagnòstic histopatològic concomitant de MA. Aquests pacients tenen moltes més possibilitats de semblar clínicament una MA, amb índexs baixos de les tres característiques centrals (AV, fluctuació i parkinsonisme) mitjançant les quals els clínics tracten d'identificar a la DCL. Probablement, aquesta és la raó principal de l'infradiagnòstic de la DCL referit anteriorment. La majoria dels casos de DCL té alguna histopatologia del tipus Alzheimer, habitualment plaques d'amiloide neocorticals i hipocàmpiques. La major part d'aquests casos tindrà les característiques clíniques típiques de la DCL. A més de tot això, s'ha de considerar la contribució de la histopatologia vascular que podem trobar en fins a un 30% de casos de DCL. Això pot modificar de nou el quadre clínic, ja sigui en termes de forma de començament i progressió, o de presència de signes i símptomes focals. Per tant, és simplista pensar en una histopatologia i un perfil clínic. El metge que fa el diagnòstic ha de ser conscient de la possibilitat d'histopatologia mixta i d'un quadre clínic mixt. No hi ha cap prova complementària ni marcador biològic específic d'aquesta malaltia. Segons alguns autors l'electroencefalograma (EEG) mostra alentiment posterior i brots ocasionals d'ones lentes o agudes. Neuroimatge[modifica | modifica el codi] En comparació de la MA, l'atròfia del lòbul temporal és menys pronunciada en la DCL, mentre que l'atròfia cerebral difusa (amb la seva corresponent dilatació ventricular exvacuo) i les intensitats periventriculars i de la substància blanca tampoc diferencien la DCL de la MA o de la Demència Vascular (DV). Els estudis de neuroimatge funcional amb SPECT (tomografia computadoritzada d'emissió de fotó únic) i PET (tomografia d'emissió de positrons) han mostrat una hipoactivitat parietotemporal similar en la MA i en la DCL, mentre que la hipoactivitat occipital és més pronunciada en la DCL. La funció dopaminèrgica nigroestriatal pot visualitzar-se mitjançant trazadores específics per als transportadors presinàptics de la dopamina (per exemple, mitjançant el carboximetoxi-iodofenil-tropano [CIT]-SPECT o PET). Estudis recents que han utilitzat aquest mètode han trobat una funció dopaminèrgica greument deteriorada en la DCL, anormalitat que comparteix amb la MP però no amb la MA. Aquestes troballes suggereixen que el [CIT]-SPECT podria ser especialment útil en el futur en el diagnòstic diferencial entre MA i DCL. Genètica[modifica | modifica el codi] En l'actualitat, l'estudi genètic no es pot recomanar com a part de l'estudi diagnòstic rutinari. La major part dels casos de DCL són esporàdics, i solament hi ha uns pocs casos de famílies amb malaltia amb CL autosòmica dominant. L'al·lel APOE-ε4 (al·lel ε4 de l'apolipoproteina I) està molt difós entre els casos de DCL, com ocorre en la MA, encara que ocorre menys en la MP. La majoria dels estudis no han trobat associacions entre la DCL i els polimorfismes de gens involucrats en els casos de MA familiar. No obstant això, la mutació APP717 (proteïna precursora d'amiloide 717) pot estar associada a MA familiar i a CL corticals molt abundants. Quadre clínic[modifica | modifica el codi] Inicialment aquesta demència sol ser diagnosticada com a MA o DV però, posteriorment i davant la presència de símptomes parkinsonians, el clínic la classifica com DCL. En altres casos, els pacients presenten inicialment símptomes clàssics de la MP i més tard desenvolupen la demència; solament una minoria de pacients presenta inicialment els símptomes d'ambdós trastorns. Criteris del Taller Internacional del Consorci per la DCL[modifica | modifica el codi] Aquests criteris han estat actualitzats a l'octubre de 2005: - Característica essencial - Demència de curs progressiu - Són típics els dèficits en l'atenció i en la funció executiva. Una alteració prominent de la memòria pot no ser evident en les fases inicials. - Característiques centrals - Dos de les següents característiques defineixen un diagnòstic de demència amb cossos de Lewy probable, i la presència d'una sola d'elles indica el diagnòstic de demència amb cossos de Lewy possible: - Fluctuació de la capacitat cognitiva amb variacions importants de l'atenció i de l'estat d'alerta. - Al·lucinacions visuals complexes recurrents ben formades i detallades. - Signes motors espontanis de parkinsonisme. Característiques suggestives[modifica | modifica el codi] - Trastorn del somni REM (Rapid Eye Movement - moviment ocular ràpid), que pot aparèixer anys abans del començament de la demència o del parkinsonisme. - Greu sensibilitat als neurolèptics, que ocorre fins a en el 50% dels pacients amb DCL. - Baixa captació del transportador de la dopamina en els ganglis basals del cervell, apreciada mitjançant SPECT o PET. Característiques que recolzen el diagnòstic[modifica | modifica el codi] - Caigudes repetides i síncopes (desmais). - Pèrdues de consciència transitòries no explicades per altres causes. - Disfunció autonòmica. - Al·lucinacions no visuals. - Anormalitats visuoespacials. - Altres trastorns psiquiàtrics. Característiques contràries al diagnòstic[modifica | modifica el codi] El diagnòstic de demència amb cossos de Lewy és menys probable en presència de: - Malaltia vascular cerebral, amb signes neurològics focals o lesions vasculars en tècniques de neuroimatge. - Evidència d'una altra malaltia neurològica o sistèmica que pogués justificar el quadre clínic. Són també freqüents l'atenció làbil, la lentitud del pensament, la hipersomnia diürna, els estats d'absència, els defectes executius i, especialment, els defectes visuoespacials i visuoconstructius. Sovint l'insight està preservat, a diferència dels casos de MA. Clínica[modifica | modifica el codi] Les fluctuacions del rendiment cognitiu es presenten d'un dia per a un altre o fins i tot en el mateix dia, i són freqüents els quadres confusionals d'origen desconegut, no atribuïbles a factors externs ni metges definits. Els signes parkinsonians són, potser, el tret més característic de la DCL. En alguns casos precedeixen a la demència, de forma subtil o notòria, i els pacients són diagnosticats durant mesos o anys de MP, amb resposta escassa i transitòria a la L-Dopa. Predomina la rigidesa, que apareix precoçment en més de la meitat dels casos, però són també freqüents la bradicinèsia, la falta d'expressivitat facial, els trastorns de la postura, marxa i reflexos posturals i, en menor mesura, la hipofonia i el deliris. Aquests trets poden donar-se també en la MA, però són més lleus i tardans i de vegades associats a CL corticals. Les diferències entre el parkinsonisme de la DCL i de la MP són escasses: el caràcter simètric, escàs tremolor i poca resposta al tractament amb L-Dopa. S'aconsella no utilitzar el diagnòstic de DCL quan el parkinsonisme precedeix a la demència en més d'un any, qualificant-se aquests casos de malaltia de Parkinson amb demència. El tret psicòtic més clar és la presència d'AV, típicament complexes i molt elaborades, i de presentació precoç. De vegades les al·lucinacions s'acompanyen d'idees delirants, especialment del tipus persecutori, molt establerts, elaborats i de fort contingut, a diferència dels pobrament formats de la MA. Els defectes en la percepció visual (distorsions de grandària, forma, moviment o color), en combinació amb defectes generals com a escassa llum externa, confusió i deterioració cognitiva, juguen un paper clau en el desenvolupament de les al·lucinacions visuals, les identificacions errònies delirants, les agnòsies visuals i les incapacitats visuoconstructives característiques de la DCL. El trastorn del somni REM s'aprecia sovint en persones amb DCL. Durant els períodes de somni REM el subjecte es mou, gesticula i/o parla. En despertar-se, el subjecte pot sofrir una confusió més pronunciada entre somni i realitat. Evolució de la malaltia La barreja de característiques clíniques i la seva ordre d'aparició en el curs de la malaltia poden variar de pacient a pacient, depenent d'on estiguin localitzades predominantment les lesions histopatològiques. Per exemple, els pacients amb signes extrapiramidals precoços i prominents mostren marcats canvis nigroestriatals, mentre que aquells amb al·lucinacions i deterioració cognitiva primerencs tenen una pronunciada participació cortical o del sistema límbico. De la mateixa manera, els pacients amb DCL amb inestabilitat postural i caigudes molt freqüents presenten lesions histopatològiques de la malaltia en medul·la espinal i ganglis simpàtics i parasimpàtics. La durada mitjana de la malaltia és de 5 o 6 anys (amb un rang de 2 a 20 anys), i el ritme de progressió ve a ser d'uns 4 o 5 punts a l'any en el Mini Mental State Examination de Folstein. Estudi neuropsicològic[modifica | modifica el codi] En comparació de controls sans, la funció cognitiva dels pacients amb DCL està deteriorada en totes les seves àrees, amb gran variabilitat. En comparació de la MA, els pacients amb DCL poden mostrar una deterioració menys greu de la memòria, però més discapacitat visuoperceptiva, visuoespacial (com en els pacients amb MP), i constructiva. Figura complexa de Rei-Osterrieth L'escala d'intel·ligència de Wechsler (WAIS), a més de servir per mesurar el quocient intel·lectual en persones sanes, és aplicable en l'estudi de la DCL, com en el dels altres trastorns cognitius. Les funcions visuo-constructives poden ser examinades amb la còpia de pentàgons (com la que existeix en el Mini Mental State Examination de Folstein) o el test de dibuix del rellotge o, de manera més elaborada, amb el test de la figura complexa de Rei-Osterrieth, dissenyada per Rei en 1941 per investigar tant l'organització perceptual, com la memòria visual en individus amb lesió cerebral. El Stroop Test és també útil en la DCL, per valorar la funció executiva (avalua la interferència cognitiva). En 1886, Cattell va comprovar que era necessari un esforç cognitiu per seleccionar el nom dels colors després de la presentació de làmines amb colors que podien coincidir (congruents) o no (incongruents) amb el nom del color escrit a peu de pàgina. Les diferents variants del Stroop Test (dissenyat inicialment per J. Ridley Stroop en 1935) aprofiten aquest fenomen, mitjançant la presentació de seqüències de làmines en les quals el subjecte ha de seleccionar el color en el qual el text està escrit, i no el color que li indica la lectura del text: Els pacients amb DCL (igual que els que pateixen MA) sofreixen una clara afectació de la memòria semàntica. Els pacients amb DCL en particular tenen problemes quan han d'extreure el significat d'imatges, la qual cosa molt probablement es deu a una combinació de deterioracions semàntic i visuoperceptiu. El test de denominació de Boston és molt adequat en l'examen d'aquesta deterioració. El Neuropsychiatric Inventory és útil en la valoració i el seguiment dels trastorns neuropsiquiàtrics de la DCL. No existeix un patró neuropsicològic únic de deterioració cognitiva que pugui diferenciar clarament a la DCL de la MA en un pacient, i tant les fluctuacions de l'atenció com els símptomes neuropsiquiàtrics o els signes extrapiramidals poden interferir amb els tests neuropsicològics. Diagnòstic diferencial[modifica | modifica el codi] Les principals síndromes a considerar per al diagnòstic diferencial amb la DCL són: - Altres síndromes neuropsiquiàtrics que cursen amb al·lucinacions i idees delirants - Els símptomes neuropsiquiàtrics són freqüents en la majoria dels trastorns degeneratius cerebrals. En comparació de la DCL, els pacients amb MP i MA sofreixen amb menys freqüència al·lucinacions visuals i idees delirants, encara que augmenten amb la progressió de la seva malaltia. En la malaltia de Creutzfeldt-Jakob, les manifestacions inicials poden consistir en trastorns neuropsiquiàtrics, com a depressió, ansietat o idees delirants. El curs d'aquesta malaltia és molt més ràpid que el de la DCL de totes maneres. El delirium, de diferents etiologies, es caracteritza per estat confusional fluctuant i, freqüentment, per al·lucinacions visuals. Les al·lucinacions i idees delirants poden també aparèixer en altres trastorns psiquiàtrics en la vellesa (depressió psicòtica, epilèpsia del lòbul temporal). - Altres trastorns cerebrals degeneratius amb signes extrapiramidals - Els signes extrapiramidals són poc comuns en la MA i en la DV, en les quals a més solen ser lleus fins als últims estadis de la malaltia. Tots els pacients amb MP idiopàtica tenen signes extrapiramidals, i tenen risc de desenvolupar demència. Els signes extrapiramidals poden aparèixer també en altres malalties menys freqüents, com la malaltia de Creutzfeldt-Jakob, la paràlisi supranuclear progressiva, l'atròfia multisistèmica i la degeneració còrtico-basilar. Anar al començament - Síndromes amb profundes fluctuacions en la cognició - La fluctuació està present també en la DV i en la MA, però és menys freqüent que en la DCL. Els estats de delirium de qualsevol etiologia amb freqüència cursen també de manera fluctuant. Tractament[modifica | modifica el codi] Actualment no existeix cap tractament capaç de modificar la malaltia. El tractament simptomàtic té com a condicions prèvies el diagnòstic precís i la identificació dels símptomes més prominents en cada pacient. El clínic ha d'avaluar tant l'estat cognitiu com els trastorns neuropsiquiàtrics i motors. D'altra banda, ja s'estan creant les primeres associacions de cuidadors amb informació sobre les persones amb DCL i les seves cures. Mesures no farmacològiques[modifica | modifica el codi] La millora dels trastorns sensorials potencialment tractables, com les possibles alteracions de l'audició o de la visió, pot reduir les al·lucinacions i les caigudes. La reducció dels factors de risc de l'entorn (llum deficient, catifes amb les quals es pugui ensopegar, graons.), i altres mesures com l'ús de protectors (de maluc, per exemple) poden minimitzar tant les caigudes com les seves conseqüències. En els pacients dements amb símptomes neuropsiquiàtrics aguts o molt recents, cal descartar possibles infeccions subjacents, estats de deshidratació o trastorns metabòlics com a causes possibles. Mesures farmacològiques[modifica | modifica el codi] El tractament farmacològic de la DCL requereix i un acurat equilibri entre els beneficis i els riscos potencials. Els beneficis potencials inclouen millor funcionalisme, millor cognició i menys símptomes neuropsiquiàtrics. Els riscos inclouen efectes col·laterals, interaccions i complicacions secundàries, com les caigudes. Han d'evitar-se tots els medicaments amb efectes anticolinèrgics, ja que empitjoren l'estat cognitiu, poden exacerbar els símptomes psicòtics, o poden associar-se a hipotensió ortostàtica de manera especial en els pacients amb DCL. Les medicacions antiparkinsonians poden contribuir a la confusió i a les al·lucinacions, i haurien de reduir-se a la dosi més baixa de monoteràpia amb levodopa que sigui efectiva. Pot assajar-se un inhibidor de la colinesterasa si persisteixen els símptomes psicòtics, sovint amb efectes molt beneficiosos, especialment sobre l'apatia, l'ansietat, els trastorns del somni i les al·lucinacions. Haurien d'evitar-se els neurolèptics i els antipsicòtics atípics, ja que poden induir greus reaccions de sensibilitat amb empitjorament de la funció cognoscitiva i motora. Aquestes reaccions s'han associat a un increment de la mortalitat de 2-3 vegades. No s'han dut a terme estudis controlats amb placebo per a l'ús d'antidepressius en la DCL. Els tricíclics (com l'amitriptilina o la nortriptilina) haurien de ser evitats, pel seu efecte anticolinèrgic. Els inhibidors selectius de la recaptació de serotonina (ISRS, com citalopram i sertralina) o els antidepressius multirreceptor (com la venlafaxina o la mirtazapina) poden constituir una millor elecció en el pacient amb DCL deprimit. Els sedants en els pacients ancians amb demència augmenten el risc de confusió i de caigudes. Els antipsicòtics suaus, com la tioridazina, haurien de ser evitats a causa del seu efecte anticolinèrgic dosi-depenent. En definitiva, prescriure per als pacients amb DCL requereix a un especialista experimentat en el trastorn. Referències[modifica | modifica el codi] - Helpguide article sobre la demència vascular


text: Legió II Parthica La Legió II Parthica fou una legió romana reclutada per l'emperador Septimi Sever l'any 197, per a la seva campanya contra l'imperi part. Es tenen notícies de la seva activitat fins a mitjan segle IV. L'emblema de la legió era un centaure i un bou. La II Parthica formava part de l'exèrcit organitzat per a les campanyes de Septimi Sever a la frontera oriental, juntament amb les I Parthica i III Parthica. Aquesta campanya fou un gran èxit i l'exèrcit fins i tot va capturar la capital Ctesifont. Després de la campanya la legió retornà a Itàlia i fou aquarterada a prop de Roma, a Castra Albana (actual Albano Laziale). Com no es trobava en una província, actuava com a força de reforç allà on se la necessités. La legió serví a les camapnyes de Britània del 208-211 i després, sota Caracal·la, contra els alamans el 213. El 217 estava a la frontera oriental sota les ordres de Macrí, responsable de l'assassinat de Caracal·la. Tot i així l'any següent, mentre estava aquarterada a Apamea (Síria) decidí donar suport a Heliogàbal i derrotà Macrí a la batalla d'Antioquia. El nou emperador li concedí els cognomina Pia Fidelis Felix Aeterna. El 231 la legió lluità sota Alexandre Sever contra l'imperi sassànida i després fou destinada a Moguntiacum (actual Magúncia), on fou assassinat Alexandre Sever. En les lluites següents la II Parthica donà suport a Maximí Traci. El senat a Roma, però, proclamà emperador a Gordià III; llavors Maximí es desplaçà cap a Roma amb unes quantes legions (entre elles la II Parthica). En aquest punt, el paper polític de les legions quedà de manifest, ja que la II Parthica, valorant les possibilitats del seu comandament i les alternatives, decidí que donar suport a Maximí no era una bona opció i canvià de bàndol i assassinà Maximí, deixant el terreny net a Gordià III. A començaments del segle IV la legió es troba a la frontera del Tigris. L'any 360 el rei Shapur II de Pèrsia atacà i conquerí la ciutat romana de Bezabde (actual Cizre, a Turquia), defensada per la II Partica, la II Armeniaca i la II Flavia Virtutis, però no se sap exactament què passà amb les legions derrotades. Segons la Notitia Dignitatum cap a l'any 400 la II Parthica es trobava a Cepha, Turquia, sota el comandament del Dux Mesopotamiae. |A Legió II Parthicahi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: Nucli estriat El nucli estriat o cos estriat és una estructura subcortical del telencèfal. Constitueix el límit inferior dels ventricles laterals. És l'estació d'entrada (input) dels ganglis basals. Engloba dos nuclis: el nucli caudat i el nucli lenticular. Taula de continguts Història[modifica | modifica el codi] Als segles XVII i XVIII, el terme cos estriat s'utilitzava per designar molts elements diferents, profunds i infracorticals de l'hemisferi. Els Vogts (Cécile i Oskar, 1941) simplificaren la nomenclatura proposant el terme nucli estriat o simplement estriat per a totes aquelles estructures constituïdes per elements estriatals: el nucli caudat i el nucli lenticular. Estructura[modifica | modifica el codi] EL nucli estriat és una massa llarga i contínua, que és travessada per la càpsula interna, deixant el nucli caudat lateralment i el nucli putamen més medial. El nucli estriat és homogeni quant a composició neuronal, ja que està constituït per quatre tipus de neurones: - Neurones espinoses. Estan relativament a prop de les neurones piramidals del còrtex. Presenten espines dorsals. Constitueixen el 96% de les neurones del nucli estriat. - Neurones leptodendrítiques o de Deiter(2%). Presenta dendrites llargues però poc ramificades. - Interneurones colinèrgiques de Spidery(1%). Són diferents en primats i en rates. A més presenta una sèrie de neurotransmissors: - Parvalbúmina GABAèrgica, sintetitzada per les interneurones. Són d'acció ràpida. - Calretinina GABAèrgica, sintetitzada per les interneurones. - Somatostatina GABAèrgica, sintetitzada per les interneurones. Aferències[modifica | modifica el codi] L'aferència més important en termes de quantitat d'axons és la connexió corticoestriada, és a dir, la via que l'uneix amb el còrtex cerebral. Les neurones corticals que projecten sobre el nucli estriat estan situades a la làmina V. Acaben normalment a les espines dorsals de les neurones espinoses. És una connexió excitadora, ja que el neurotransmissor és el GABA. Una altra aferència ben coneguda és la connexió nigroestriada, és a dir, amb la substància negra (pars compacta). També hi ha una connexió amb el tàlem (connexió o via talamoestriada. A més rep altres aferències dels ganglis basals tals com el nucli subtalàmic (neurotransmissor: glutamat) o el globus pàl·lid extern (neurotransmissor:GABA). Eferències[modifica | modifica el codi] Funció[modifica | modifica el codi] EL nucli estriat intervé en el plantejament i la modulació de les vies del moviment. També està involucrat en processos cognoscitius que impliquen la funció executiva. Patologia associada[modifica | modifica el codi] La malaltia de Parkinson és causada per la pèrdua de la innervació dopaminèrgica cap a l'estriat -i cap a altres ganglis basals-, el que provoca una cascada de conseqüències. La lesió de l'estriat també està implicada en la malaltia de Huntington, corees i discinèsies. També està relacionat amb l'addicció. |A Nucli estriathi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: El PP i el franquisme És difícil guardar les formes quan un sent certes coses. I és que en el cas del PP resulta complicat no escandalitzar-se després de sentir les declaracions dels seus líders relativitzant el franquisme. Aquest cop ha estat el "moderat" de Josep Piqué. Ai, què lluny queda aquell "viaje al centro". Ara, el que es porta en la dreta espanyola és el radicalisme, la caverna. Sembla que han donat per perdut l'espai electoral del centre polític i que, per tant, el que busquen és forçar la màquina de tal manera que desplaçi als votants cap a la dreta. O potser no es tracta de cap estratègia. Potser, simplement són així de fatxes i realment creuen que la Guerra Civil era inevitable. O que les morts d'ETA van ser en va. O que el PSOE i ETA havien pactat l'11-M. La llista de despropòsits és llarga. Però en el cas de Catalunya el despropòsit del PP és encara més gran. El paper que juga Josep Piqué no pot ser més incòmode. Ni pot resultar més fals. Com pretenen que la ciutadania identifiqui al PPC com un partit moderat i de centre quan ni tant sols es veuen amb cor de condemnar el franquisme! Potser té la seva lògica si tenim en compte que els millors resultats que ha obtingut mai el PPC a Catalunya van ser de la mà d'un tal Aleix Vidal-Quadras. Etiquetes de comentaris: PP


text: VOTA! El 20N no no deixis de votar el partit que garanteix les teves necessitats més bàsiques: conduir per aquí i allà, jugar a bitlles, els petes, un rus blanc i algun que altre viatge en àcid de tant en tant. Descarrega’t la butlleta electoral en PDF aquí i vota Jesús Quintana!


text: Sigues testimoni d'un espectacle diferent i únic. Els voltors habiten les roques calcàries dels Ports de Beseit... Molt a prop del Vilar es pot observar com aquests animals baixen de les muntanyes i els seus nius per menjar de la mà de l'home. Revistes com National Geographic i altres medis especialitzats hi han dedicat reportatges que evidencien l'excepcionalitat del comportament. Durada aproximada: 60 minuts. Demaneu hora i més informació a la recepció del Vilar Rural d'Arnes. Pàgina web oficial


text: Novel•lista alemany i premi Nobel, és una de las principals figures de la literatura alemanya posterior a la II Guerra Mundial. Va néixer a Colònia. A l’acabar els seus estudis d’ensenyament mitjà, al 1937, va ser cridat a files, i va lluitar com a soldat ras durant la II Guerra Mundial. Alliberat d’un camp de concentració nord-americà al 1947, va vendre diferents relats i es va poder dedicar a escriure novel•les, obres de teatre, relats i assajos.


text: Daudpota Els daudpotes o dawudpotes (singular daudpota o dawudpota) foren una branca tribal, rival de la branca dels Kalhores (singular Kalhora) en el govern del Sind. La dinastia de Bahawalpur pertany també als Daudpota. Tant els daudpota com els Kalhora pretenien ser descendents d'Abbàs ibn Abd-al-Múttalib, però només els primers es feien dir abbàssides (també a Bahawalpur). El primer ancestre comú conegut realment és Muhàmmad Čaney Khan (amb diverses variants com Čaynay, Čina, Čanni, Djihna i Činah) fill de Kaim, que havia emigrat des de Iran al Sind a través de Mukran vers el 873 segons la data tradicional que no té credibilitat. Čaney Khan va dirigir la tribu i el van succeir els seus fills Muhàmmad Mahdi i Dawud Khan. El primer va heretar el sabre i el turbant i va tenir per successor al seu fill Ibrahim Kalhore Khan i per això els seus descendents es van dir Kalhores; Dawud Khan va heretar un alcorà i el tashib (gorra) i la musalla (tapís de pregàries). A causa d'enfrontaments menors, Dawud es va anar a establir a Wandji, un lloc del Sind que no es pot identificar. El van succeir el seu fill Mahmud Khan i el seu nét Muhàmmad Khan i després el seu germà Dawud Khan II amb què la tribu va adquirir un poder més gran. Els seus descendents foren els daudpotes si bé també van agafar aquest nom les famílies purament índies que al llarg dels temps es van considerar clients de la tribu. Dawud II fou seguit de vuit caps, dels que Bahadur Khan II és el més destacat; Bahadur va fundar Xikarpur (1617). Un cap daudpota, Mubarak Khan I, va ajudar al príncep mogul Muizz al-Din, net d'Aurangzeb, que era subadar de Multan i Lahore, a reprimir la revolta dels Mirani, la poderosa tribu balutxi de Dera Ghazi Khan (1702) i va rebre en recompensa les viles de Shikarpur, Bakhtiyarpur i Khanpur com a djagir (feu) i la primera va esdevenir la residència del clan governant. La major part del seu govern el va dedicar a lluitar contra els seus parents Kalhora, llavors dirigits per Yar Muhàmmad Khan àlies Khudayar Khan; els dos rivals van lliurar una batalla que va durar una setmana i van patir moltes baixes. Els daudpotes van quedar finalment derrotats i van haver de demanar una treva. Mubarak Khan I (mort 1726) va abdicar el 1723 i va arribar al poder el seu fill Sadiq Muhàmmad Khan I (1723-1746) fundador de la dinastia daudpota o abbàssida de Bahawalpur. Sadiq va annexionar Uččh i després una part del districte mogol (suba) de Multan, i el fort de Derawar conquerit a Rawal Akhi Singh de Jaisalmer. El 1739 Nadir Xah Afshar de Pèrsia va envair l'Índia i Sadiq el va esperar a Dera Ghazi Khan i se la vi sotmetre rebent el títol de nawwab (nabab), rebent les parganes (parganahs) de Siwastan i Larkana. El 1746 el sobirà dels Kalhora, Khuda Yar Khan, va atacar la capital Xikarpur i Sadiq va morir a la lluita i el va succeir Muhàmmad Bahawal Khan I que en els mesos següents va fundar diverses ciutats entre les quals (1747) Bahawalpur, que va esdevenir capital i va acabar per donar nom a l'estat daudpota. Bahawal I fou un gran constructor i va portar el seu domini a un bon grau de desenvolupament i prosperitat; destaquen els canals d'irrigació oberts arreu dels dominis on hi havia terres àrides. Bahawal Khan I va morir el 1749 i el va succeir Muhàmmad Mubarak Khan II. El 1751 el general durrani Djahan Khan Poplazai, va atacar Uččh i després Bahawalpur, a petició de Ali Muhàmmad Khan Khakwani, que havia conquerit Dera Ghazi Khan. Però Mubarak va derrotar al invasor prop de Khanpur i l'estat va adquirir un gran prestigi. El 1759 va reconquerir la fortalesa de Derawar que havia estat recuperada per Rawal Ray Singh de Jaisalmer. El 1761 va esclatar la guerra contra el sobirà Kalhora de Sind, Ghulam Xah Kalhora, en coordinació amb l'afganès Ahmad Xah Abdali. La invasió dels afganesos va causar la desorganització de les forces de Bahawalpur que van haver de negociar amb els Kalhora i es va fer la pau a canvi de l'entrega d'Itr Khan, germà de Ghulam Xah, que havia obtingut refugi a Bahawalpur després d'un intent frustrat d'agafar el poder al Sind. Mort Mubarak Khan II el 1772/1773 el va succeir el seu nebot Muhàmmad Djafar Khan de 12 anys, que es va fer anomenar Muhàmmad Bahawal Khan II. El 1777 els sikhs es van apoderar de Multan i ja no va ser mai reconquerida. El 1780 va rebre els títols de Rukn al-Dawla, de Nusrat Djang i de Hafiz al-Mulk, de l'emperador mogul Xah Alam II. El 1786 Timur Xah Durrani va atacar territori del nabab de Bahawalpur i va conquerir i saquejar la capital que finalment fou cremada i destruïda; també fou conquerida la fortalesa de Derawar i s'hi va establir una guarnició afganesa. El príncep hereu Mubarak Khan va ser pres com hostatge i finalment col·locat al front de l'estat al lloc de Bahawal Khan II (que no va acceptar la deposició). Bahawal va resistir i va aconseguir expulsar als afganesos després de dos anys de guerra (1788); va entrar a la capital i el seu fill Mubarak fou empresonat. Tot seguit va començar l'expansió cap als seus veïns, al·legant l'amenaça durrani. El governador d'Uččh i cap religiós, Makhdum Hamid Gandj Bakhx es va resistir, va fer aliança amb altres caps veïns i el 1799 es va revoltar; el sobirà de Bikaner, instigat per Makdum Hamid, va envair Bahawalpur i va alliberar al príncep Mubarak al que va tornar al tron. Però l'exèrcit de Bahawalpur dirigit pel príncep Abd Al·là Khan (després nabab Sadiq Muhàmmad Khan II 1809-1825) va dirigir amb eficàcia les operacions i va acabar liquidant la revolta i fent la pau amb Bikaner. Makdum Hamid va obtenir càrrecs i influència a l'estat a canvi de la pau, i la va aprofitar per revoltar-se novament el 1806 aliat a Xah Xudja al-Mulk de Kabul; fou derrotat després d'uns mesos de lluita i el 1808 el nabab va signar un tractat d'aliança amb els britànics. Bahawal Khan II va morir el 1809 i com que el fill gran Wahid Bakhsh havia estat executat el va succeir el seu fill Abd Allah (Sadiq Muhàmmad Khan II 1809-1825). Durant el seu regnat va lluitar contra els amirs del Sind i va reprimir algunes revoltes dels seus umara; va defensar en general els seus dominis. Dera Ghazi Khan fou ocupada el 1818 per Xah Shudja però el 1819 la va perdre davant Ranjit Singh de Lahore (ocupada per l'aventurer francès general Ventura, junt amb Muzaffargarh i Multan) que la va entregar al sobirà de Bahawalpur a canvi d'un pagament anyal de 250000 rúpies. Va morir el 1825 i el va succeir Raghim Yar Khan amb el nom de Muhàmmad Bahawal Khan III (1825-1852). La pèrdua de Dera Ghazi Khan recuperada pels sikhs, va tenir la revenja del nabab, que va posar 30000 homes al servei dels britànics per conquerir Multan als sikhs; la ciutat fou ocupada per Herbert Edawards el 1848 i annexionada a les possessions de la Companyia Britànica de les Índies Orientals. Mort Bahawal Khan III el 1852 el va succeir Saadat Yar Khan (anomenat Sadiq Muhàmmad Khan III, 1852-1853) coronat pel Makdum d'Uččh, el cap espiritual més important de l'estat, segellant la reconciliació entre els dos poders. Sadiq va maltractar als seus germans i el gran, Hadjdji Khan, es va revoltar amb suport dels caps locals (però no dels militars) fins que Sadiq es va haver d'exiliar al no obtenir el suport britànic (1853); com que va voler recuperar el poder fou enviat presoner al fort de Lahore pels anglesos (on va morir el 1863). Hadjdji va governar amb el nom de Fath Muhàmmad Khan, i va perdre el suport de la família i la població però va resistir als intents d'enderrocar-lo i va regnar fins que va morir el 3 d'octubre del 1858 i fou succeït pel seu fill Rahim Yar Khan, amb el nom de Muhàmmad Bahawal Khan IV; a partir de 1863 es van produir revoltes locals i el nabab va morir sobtadament el 25 de març de 1866, potser enverinat, i el va succeir el seu fill de 4 anys Nawab Amir Sir Sadiq Muhàmmad Khan IV sota la regència d'un agent polític britànic (lloctinent del governador del Panjab) que fou conegut com a Subh-i Sadiq i era Xahdjahan de la casa reial, arribant a ser molt popular. Sadiq va arribar a la majoria d'edat el 1879 i fou investit amb el poder. Va morir el 15 de febrer del 1899 i el va succeir el seu fill Muhàmmad Bahawal Khan V Abbasi amb 19 anys, amb el coronel L.J.H. Grey (1899-1903) com a regent. Va morir jove l'octubre del 1907 a Aden, quan tornava de pelegrinar a la Meca i el va succeir el seu fill Sadiq Muhàmmad Khan V Abbasi de 3 anys. De 1907 a 1922 un consell de regència va governar l'estat amb Rahim Bakhsh com a president, càrrec que va exercir 17 anys fins a l'arribada del nabab a la majoria. Encara sota el Nawab, Sadiq Muhàmmad Khan Abbasi V, l'estat fou incorporat al Pakistan (1954) segons l'acord de 3 d'octubre de 1947. Sadiq va morir el 1966 i el va succeir en el rang el seu fill Muhàmmad Abbas Khan (nascut el 1924-mort el 1988) i a la mort d'aquest el seu fill Salah al-Din Ahmed. Vegeu també[modifica | modifica el codi] Bibliografia[modifica | modifica el codi] - Gazetteer of the Bahawalpur state, Lahore, 1908. ||A aquest article li manquen les coordenades. Podeu ajudar la Viquipèdia afegint-les-hi.|


text: Ahir vam anar a Móra d’Ebre, on milers de persones ens hem aplegat per fer encara més evident el nostre rebuig a la ubicació d’un cementiri nuclear a Ascó. Això del cementiri nuclear és mala peça al teler. Els residus d’alta activitat, generats pel funcionament de les centrals nuclears, produeixen radioactivitat durant milers d’anys. El seu transport és perillós. Concentrar-los en un únic indret és problemàtic, exigeix fortes mesures de seguretat i control, condiciona el futur d’un territori i d’un país. No hi ha solució possible al problema sense el tancament de les centrals nuclears. I malgrat tot, caldrà ubicar els residus existents en algun indret. Potser l’opció menys dolenta sigui mantenir-los en el lloc on s’han produït. Cal optar, doncs, per un altre model energètic basat en les energies renovables. Aquests dies, però, entitats, plataformes territorials i algun ajuntament afectat, han demanat la retirada del decret que delimita les zones de desenvolupament prioritari de nous parcs eòlics, una reivindicació que també era present a la manifestació de Móra d’Ebre. Aparent contradicció. Podeu pensar –de fet, ja s’encarregaran de proclamar-ho els tertulians mediàtics i opinants de costum– que no es pot demanar alhora el tancament de les centrals nuclears i oposar-se a un decret que vol desenvolupar una energia renovable com la del vent. «Aquests il·luminats volen tornar a l’edat mitjana o, potser, a la prehistòria», sentenciaran, potser substituint il·luminats per algun altre adjectiu menys benèvol. La gent vol viure en comunitat i necessita energia, afirmen. A la realitat, que s’han vist obligats a tornar al segle XIX –o potser més enrere–: són aquells que els mitjans de comunicació han titllat de pobres energètics, persones que s’han trobat amb un hivern força fred i que no cobren una pensió o un subsidi suficient per mantenir enceses les estufes elèctriques massa estona i poder pagar la factura. Persones grans que tenen els seus pisos urbans a temperatura més de carrer que de casa i no poden comptar ni amb llars de foc, ni amb estufes de clofolla com els nostres avantpassats. Perquè, tot plegat, això de la comoditat i el benestar que generosament publiciten les indústries de l’energia està condicionat per una necessitat inexcusable de pagar la factura. I l’objectiu de les empreses no és aconseguir la benaurada felicitat dels consumidors, en un idíl·lic món verd, ple de flors i aerogeneradors, és incrementar el consum. És fer negoci. El decret eòlic –dit per simplificar– no compta amb la participació de la ciutadania per prendre decisions. Com tampoc ho fa el que l’acord d’un sol ajuntament pugui passar pel damunt del posicionament d’ajuntaments i consells comarcals o del mateix Parlament de Catalunya. Concentrar els residus de totes les centrals nuclears en un únic magatzem –o cementiri– és una decisió que afecta directament a un territori molt més gran que un sol terme municipal. El nou decret pot suposar la massificació de les zones on ja hi ha centrals eòliques funcionant i concentrar, un cop més, les instal·lacions industrials en unes comarques ja prou afectades per la seva aportació a la producció energètica. Potser això beneficia les empreses privades, però té poca cosa a veure amb una planificació consensuada o amb un nou model energètic basat en l’acord amb el territori, l’estalvi energètic i l’eficiència. A la fi, som víctimes d’un sistema que es pot endolcir amb campanyes mediàtiques en favor de la sostenibilitat i propostes domèstiques d’actuació. D’un govern que fa polítiques d’esquerres, diuen, per gestionar, sense acabar de qüestionar-lo, un model de societat insostenible. Per això continuaré en les mobilitzacions pel tancament de les centrals nuclears, contra els desequilibris i les agressions al territori, encara que sigui en nom de les energies renovables. Contra l’absència de democràcia participativa. En això, no em sento gens contradictori.


text: Som Acció Social Montalegre (ASM) que neix i te la seu a l’Església de Santa Maria de Montalegre, recull una llarga tradició d’acció social. En el mateix lloc on antigament es trobava la Casa de la Caritat, ASM està oberta per aportar la seva ajuda a les persones del barri del Raval que la puguin necessitar. Utilizamos los servicios de Google Analytics para obtener información anónima sobre las visitas y el comportamiento de los usuarios que navegan por nuestra web. Si continúas navegando por nuestra web consientes al uso de estas cookies.Estoy de acuerdoLeer más


text: CISC CISC (de l'anglès Complex Instruction Set Computer) és un model d'arquitectura de computadors. Va néixer a la companyia Intel cap al 1971 i va ser el precursor del que seria la tecnologia PC (Personal computer). Concretament, va ser el xip 8080, que el 1971 va ser el primer que, amb 8 bits, processava números i lletres. Cal notar que, l'ús de la terminologia CISC es va començar a usar després de l'aparició dels processadors RISC com a nomenclatura despectiva per part dels defensors/creadors d'aquests últims. Taula de continguts Funcionament bàsic[modifica | modifica el codi] Els microprocessadors CISC tenen un codi màquina que es caracteritza per ser molt ample i permetre operacions complexes entre operadors situats a la memòria o en els registres interns, en contraposició a l'arquitectura RISC. Aquest tipus d'arquitectura dificulta el paral·lelisme entre instruccions, pel que, en l'actualitat, la majoria dels sistemes CISC d'alt rendiment implementen un sistema que converteix aquestes instruccions complexes en diverses instruccions simples de tipus RISC, anomenades habitualment microinstruccions. La microprogramació és una característica important y quasi essencial de quasi totes les arquitectures CISC. La microprogramació significa que cada instrucció de màquina és interpretada per un microprograma que està allotjat en una memòria dins del circuit integrat del processador. Les instruccions compostes són descodificades internament i executades en una sèrie de microinstruccions emmagatzemades en una ROM interna. Per a fer això es requereixen diversos cicles de rellotge, com a mínim un per microinstrucció. És així com els xips CISC utilitzen comandes que incorporen una gran diversitat de petites instruccions per a realitzar una única operació. Quan el sistema o una aplicació requereix una d'aquestes accions, envia al processador el nom de la comanda i la informació complementària que es necessiti. Però cadascuna d'aquestes comandes de la ROM del CISC varien de mida i, per tant, el xip prèviament ha de verificar quant d'espai requereix la comanda per a executar-se i així poder reservar-lo en la memòria interna. A més, el processor ha de determinar la manera correcta de carregar i emmagatzemar la comanda i aquests dos processos alenteixen el rendiment del sistema. Aleshores el processador envia la comanda sol·licitada a una unitat que la descodifica en instruccions més petites que podran ser executades per un nanoprocessador, que és una espècie de processador dins del processador. Com que les instruccions no són independents, ja que són instruccions menors que provenen de la decodidificació d'una instrucció major, només pot realitzar-se una instrucció cada vegada. Aquest és el motiu pel qual aquesta arquitectura dificulta el paral·lelisme entre instruccions. A través de la complexa circuiteria del xip, el nanoprocessador executa cadascuna de les instruccions de la comanda. El desplaçament per aquesta circuiteria també alenteix el procés. Per a realitzar una sola instrucció es necessiten entre quatre i deu cicles de rellotge. Avantatges dels processadors CISC[modifica | modifica el codi] -Redueix la dificultat de crear compiladors. -Permet reduir el cost total del sistema. -Redueix els costos de creació de programari. -Millora la compactació de codi. -Facilita la depuració de codi.


text: Les primeres notícies documentals sobre la vila són de 1320 quan el rei Jaume el Just d'Aragó va autoritzar el control del poble conegut com a Pobla de la Galera a l'arquebisbe de Tortosa. Es creu que la població ja havia començat a establir-se al lloc des de 1303. El 1983 hi morí Llum de la Selva, i hi fou enterrat. L'edifici més destacat és el de la torre de la Galera. Es va construir el 1340 com a torre de guaita i la seva construcció va ser sufragada per la vila de Tortosa. Es tracta d'un edifici de planta rectangular i amb una altura considerable. El 1684 es va reformar el seu interior per convertir-la en l'església parroquial, dedicada a Sant Llorenç. Les obres de reforma del temple van quedar en suspens durant la Guerra de Successió espanyola, període durant el qual la torre va servir com a caserna militar. La benedicció de la nova església va tenir lloc el 15 d'agost de 1711. Des del segle XVII es van instal·lar a la Galera mestres terrissers amb què aquest ofici s'ha convertit en una tradició a la localitat. El poble compta amb un museu, el Centre d'Interpretació de la Terrissa de la Galera,[2] en el qual s'explica l'elaboració de les peces de fang. Durant el mes de maig se celebra una fira d'artesania terrissera. La Galera celebra la seva festa major el mes d'agost.


text: Tant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Hanoi Serenity Hotel 2 és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Hanoi. Tota l'emoció del centre de la ciutat és només a 0.1 Km. Un ambient ben cuidat i la seva proximitat a Nha Tho, Porta Sud, Museu d'Historia Militar de Viet Nam donen a aquest hotel un encant especial. Hanoi Serenity Hotel 2 ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients. 25 habitacions que es distribueixen sobre 9 plantes ofereixen una càlida i plaentera escapada i comoditats modernes com aparell de televisió, àrea de menjador independent, barnussos, empolles d'aigua de cortesia, servei de planxa. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Hanoi Serenity Hotel 2.


text: Construit a l'any 1966, The Cityview Hotel és un extra de distinció per a Hong Kong i una el·lecció intel·ligent per als viatgers. Situat només a 0 km del centre de la ciutat, els viatgers estan en un lloc boníssim per a gaudir de les atraccions i activitat de la ciutat. Per opcions de turisme i atraccions locals, no es necessita anar enfora ja que l'hotel gaudeix proximitat a Consolat de Fijo, Hospital Kwong Wah, Mercat Majorista de Fruites. A The Cityview Hotel, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha caixa forta, servei de cangur, visites turístiques, àrea de fumadors, instal.lacions per a minusvàl.lids. Els clients poden triar d'entre 422 habitacions, i totes desprenen una atmòsfera de pau i harmonia total. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com piscina coberta, sauna, centre esportiu, pistes d'esquaix. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a The Cityview Hotel.


text: El divendres 15 de juliol, dos mesos després de l’històric #15M, el CCCB va acollir l’URGENT #02 Plaça Pública destinat a analitzar les conseqüències i repercussions que el moviment dels indignats ha comportat a la vida pública i política de la nostra societat. Per tots aquells que no vau poder assitir a la sessió, us oferim els tres col·loquis i conferències exprés d’aquella tarda en vídeo perquè els veieu aquest estiu. PRENDRE LA PLAÇA, CREAR ALLÒ PÚBLIC Col·loqui amb Guillermo Zapata i Nicolás Sguiglia conduït per Yaiza Hernández El 15-M ha convertit les places en llocs reals i tangibles, materials i emocionals, de recusació col·lectiva de la omnipotència dels mercats i d’una política subsidiària d’aquests; les places han esdevingut punts de confluència entre les xarxes i el cos social, símbols de la reapropiació i defensa d’allò públic a l’espai físic de la ciutat. Amb Guillermo Zapata, guionista, autor de Crónicas del hype i membre d’El Patio Maravillas (Madrid), Nicolás Sguiglia, sociòleg i membre del col·lectiu Universidad Nómada i de La Casa Invisible (Màlaga); i la investigadora Yaiza Hernández. SALÓ POPULAR Conferència exprés amb Raúl Minchinela El 15-M ha tingut un efecte immediat en una transformació del llenguatge, en milers de cartells, eslògans i consignes, a les places, les xarxes i les diverses mobilitzacions. Raúl Minchinela, crític cultural i autor del blog audiovisual Reflexiones de Repronto, analitzarà aquest fenomen a cavall entre la presa de la paraula i l’acció, l’escriptura i la viralitat, l’enginy i el comentari en temps real, la crítica i el sentit de l’ humor. POLÍTICA DEL COMÚ Col·loqui amb Javier de la Cueva, Miguel Morey, Beatriz García i Daniel G. Andújar, conduït per Magda Bandera Punt d’inflexió en la cultura política recent, al mateix temps que catalitzador d’una heterogènia agenda social, el 15-M esbossa un nou escenari per a la reflexió sobre el comú, el públic i el polític. Amb Javier de la Cueva, advocat, veterà defensor del copyleft, impulsor del document bàsic per la cobertura legal de les acampades i de Praeter Orwell, que té entre les seves línies de treball la llei de transparència de dades públiques; Miguel Morey, assagista i filòsof; Beatriz García, activista i investigadora de l’Observatorio Metropolitano (Madrid) i col·laboradora en el nou mitjà online Madrilonia; Daniel G. Andújar, artista, impulsor de projectes com Technologies to the People i Poscapital, i Magda Bandera, periodista i blogger.