text: En la mitologia grega, Hermes () era el missatger dels Déus olímpics, i Déu de les fronteres i dels viatgers, dels pastors, dels oradors, de l'enginy, dels literats i poetes, de l'atletisme, dels pesos i mesures, dels invents i en general del comerç, de l'astúcia, dels lladres i dels mentiders. Era fill de Zeus i de la plèiade Maia i pare d'Eudor. A la mitologia romana s'anomenava Mercuri. A l'himne homèric és invocat "de multiforme enginy (en grec polytropos), d'astuts pensaments, lladre, lladre de bous, amo dels somnis, espia nocturn, guardià de les portes." Hermes Trismegist, filòsof grec, comparant les religions grega i egípcia, identificava el déu Hermes amb l'egipci Thoth. També deia que el coneixement derivava d'Hermes. Papers El tret principal en les tradicions sobre Hermes consisteix en un paper d'herald dels déus, on apareix amb aquest rol fins i tot als poemes homèrics, compartint funció amb Iris. Un intèrpret que creua les fronteres amb estranys és un hermenus (en grec: έρμενευς). És d'Hermes, també, que prové la paraula 'hermenèutica' per descriure l'art d'interpretar els significats ocults. En grec una troballa afortunada, per exemple, s'anomena hermàion (έρμαιον). El seu caràcter original de divinitat de la natura té lloc amb els pelasgs o els arcadis, i les seves llegendes van augmentant de mica en mica. Com a herald dels déus, té per habilitat l'ús de la paraula i l'eloqüència, ja que els heralds són oradors públics a les assemblees i a altres sessions. Com a destre orador, feia sobretot de missatger quan es necessitava eloqüència per aconseguir l'objectiu desitjat, per això també podia comprendre les llengües dels animals. Com que els heralds i missatgers solien ésser homes prudents i circumspectes, Hermes era també el déu de la prudència i de l'habilitat en totes les relacions d'intercanvi social. Aquestes qualitats estaven combinades amb altres de semblants, com l'astúcia, tant en les paraules com en les accions, i àdhuc el frau, el perjuri i la inclinació al robatori. Els actes d'aquesta mena eren comesos per Hermes sempre amb certa habilitat, destresa i fins i tot elegància. Segons el prominent folclorista Meletinskii, Hermes és un trampós deïficat. Concedia els poders que ell tenia als mortals i herois que gaudien del seu favor, així com a tots els que tenia sota la seva protecció o eren fills seus. Com a inventor del foc, Hermes és un paral·lel amb el tità Prometeu. A més de la siringa i de la lira, Hermes inventà diversos tipus de curses i els esports de lluita, i per això fou nomenat patró dels atletes. També actuava com a psicopomp o guia dels difunts, els ajudava a trobar llur camí cap a l'inframón grec. A molts llocs de Grècia, Hermes era representat com l'únic déu, a més d'Hades i Persèfone, que podia entrar i sortir de l'inframón. A més d'escoltar els morts, el déu missatger podia ajudar els viatgers a tenir un viatge segur i sense obstacles; és per això que molts hel·lens li feien sacrificis abans de viatjar. Els seus símbols eren el gall i la tortuga, i també se'l pot reconèixer pel portamonedes, les seves sandàlies alades, el petàs (barret d'ala ampla) i el bastó d'herald. Hermes era el déu dels lladres perquè era molt astut i perspicaç, i perquè ell mateix fou un lladre des que va néixer, quan s'escapà de Maia i fugí per robar el ramat del seu germà gran Apol·lo. A l'adaptació romana de la religió grega, Hermes va ser identificat com el déu romà Mercuri, qui, tot i que herald dels etruscs, desenvolupà moltes característiques semblants, com la de ser patró del comerç. A la interpretació grega dels déus egipcis, se l'identifica amb Thoth, Déu de la saviesa egipci Etimologia Des de la demostració de Karl Otfried Müller, s'ha cregut que el nom Hermes prové de la paraula grega 'herma' (ἕρμα), que fa al·lusió a un pilar quadrat o rectangular amb el cap d'Hermes (normalment amb la barba), ornant-ne l'extrem superior i amb genitals masculins itífals a sota. Tanmateix, a causa del destimoni del déu al panteó micènic, com Hermes Araoia (el Carner), a les inscripcions lineals B a Pilos i a la Cnossos micènica, és més probable que la connexió es donés en el sentit contrari, des del déu fins a les representacions amb els pilars. De la subsegüent associació d'aquestes fites -que foren emprades a Atenes per evitar el mal i també com a fites a camins i fronteres per tot Grècia- Hermes va adquirir el patronatge sobre els viatgers a la terra. Epítets Argifont L'epítet d'Hermes era Argifont (, 'assassí d'Argos'), que recorda l'encàrrec que va encomanar-li Zeus de matar el gegant de cent ulls Argos, que vigilava la nimfa Io al santuari d'Hera. Lògios L'epítet de Lògios és la representació del déu en l'acte de declamar, com a orador, o com a déu de l'eloqüència. De fet, juntament amb Atena, era la representació divina estàndard de l'eloqüència a la Grècia clàssica. L'himne homèric que li és dedicat (probablement del segle VI aC, el descriu fent un reeixit discurs des del bressol per defensar-se de l'acusació d'haver robat un ramat. Després, el comentari de Procle sobre La República de Plató descriu Hermes com a déu de la persuasió. Encara més tard, els neoplatònics van veure Hermes Lògios més místicament com a origen d'una cadena hermaica de llum i radiació emanant de l'intel·lecte diví. Adoració Tot i que hi havia temples dedicats a Hermes per tot Grècia, un centre principal del seu culte es trobava a Feneos (Unitat perifèrica d'Arcàdia), on les festes en honor seu s'anomenaven Hermoea. Un mite assenyalava que Licaó, el fill de Pelasg, va ordenar construir-li el primer temple. Com a guardià de fronteres, Hermes s'encarregava de dur les ànimes que acabaven de morir a l'Inframón, a l'Hades. A l'himne homèric a Demèter, Hermes guiava Persèfone amb la seva mare Demèter. També duia els somnis als mortals que encara eren vius. Una altra funció important del déu era el seu paper com a patró de tots els jocs gimnàstics dels grecs. Aquesta idea sembla d'origen tardà, car als poemes homèrics no n'hi ha cap indici i l'aparença del déu, tal com hi és descrita, és força diferent del que es podria esperar de l'art gimnàstic. Les seves imatges, però, van ser erigides a tants llocs, com a l'entrada dels gimnasos, que el resultat natural fou que, com Hèracles i els Dioscurs, fos considerat com protector dels joves i dels exercicis i concursos esportius, i que en una època posterior els artistes grecs derivessin el seu ideal del déu des del gimnàs, i el representessin com un jove ben fornit i bellament desenvolupat. Atenes sembla que fou el primer lloc on fou adorat amb aquest paper. La idea d'Hermes com herald i missatger diví, dels seus viatges d'un lloc a un altre i decidint tractes, implicava necessàriament la noció que era el promotor de l'intercanvi social i el comerç entre els homes, i que era amistós envers ells. En aquest paper era considerat el mantenidor de la pau, i com a déu dels camins, que protegia els viatgers i castigava els que rebutjaven ajudar els que s'equivocaven de camí. Per això els generals atenesos, en preparar una expedició, oferien sacrificis a Hermes, amb l'epítet d'Hegemoni o Agètor, i tot d'estàtues del déu foren erigides als camins i a les portes, circumstància per la qual va rebre diversos epítets. Com a déu del comerç era anomenat amb els epítets grecs διέμπορος, ἐμπολαἳος, παλιγκάπηλος, κερδέμπορος, ἀγοραἳος... i com que el comerç és l'origen de la riquesa, Hermes és també el déu dels beneficis, de les riqueses, i especialment de les que són sobtades i inesperades, com les que s'adquireixen mitjançant el comerç. Com a donador de riquesa i bona sort (en grec: πλουτοδότης), també presidia sobre el joc dels daus, i qui hi jugava llançaven una fulla d'olivera sobre els daus perquè els donés sort. Com que també era considerat l'inventor dels sacrificis, i per tant no només actua en part d'un herald en els sacrificis, sinó que és també protector dels animals sacrificials, es creia que incrementava la fertilitat de les ovelles. Per aquesta raó era adorat especialment pels pastors, i se'l menciona sovint en relació amb Pan i amb les nimfes. Aquesta faceta de la personalitat d'Hermes és una resta de l'antiga religió arcàdia, en què fou el déu fertilitzador de la terra, que conferia les seves benediccions als homes, i alguns altres trets d'aquest caràcter apareixen als poemes homèrics. Entre els hel·lens, com suggereix la paraula relacionada herma (pedra fronterera), Hermes personificava l'esperit de la cruïlla: es creia que es manifestava a qualsevol tipus d'intercanvi, transferència, transgressió, transcendència, transició, trànsit o travessia, totes elles activitats que involucren alguna mena de cruïlla en algun sentit. Això explica la seva relació amb les transicions a la pròpia mort, amb els intercanvis de béns, paraules i informació implicats en el comerç, la interpretació, l'oratòria i l'escriptura, amb la forma en què el vent pot transportar objectes d'un lloc a un altre i amb la transició a l'inframón. S'han trobat tot d'inscripcions dedicades a Hermes a l'àgora d'Atenes, en relació amb el seu epítet Agoreu i el seu paper com a déu del comerç. Originalment, es representava Hermes com un déu fàl·lic, vell i barbut, però el segle VI aC aquest Hermes tradicional fou reimaginat com un jove atlètic. Tot d'estàtues d'aquest nou Hermes van erigir-se als estadis i als gimnasos de tot Grècia. Entre allò que li era consagrat hi havia, també, la palmera, la tortuga, el número quatre i diversos tipus de peixos, i els sacrificis que se li dedicaven eren sobretot encens, mel, pastissos, porcs i xais. Mitologia Amb la closca d'una tortuga i unes canyes construí la primera lira i robà el ramat d'Apol·lo: aquest n'exigí el retorn i li cedí el ramat a canvi de la lira. Així esdevingué pastor i inventà la flauta i altres instruments que cedí també a Apol·lo, qui com a contrapartida li donà el caduceu i lliçons d'art endevinatòria. Zeus el nomenà el seu herald i el missatger dels déus. Per tot això se l'invocava com a protector dels pastors, músics, comerciants i viatgers, així com a conductor de les ànimes dels morts a l'Hades, funció per la qual se'l coneixia com a Hermes Psicopomp. Se'l representa sobre una pilastra, com un jove nu -sovint amb els elements fàl·lics- o calçat amb unes botes alades, un barret punxegut i el caduceu a la mà. També apareix portant un corder a les espatlles, o amb el petit Dionís al braç (com en la famosa escultura d'Olímpia, obra atribuïda a Praxíteles, (vegeu imatge). Arreu rebia culte. El Festival Hermea es feia a diverses parts de l'antiga Grècia, en honor seu. Se l'identifica amb el déu Mercuri de la mitologia romana. Perseu Hermes va ajudar a Perseu a matar la Gorgona (Medusa). Li va donar les seves sabatilles alades i li va dir que trobés a les Grees. Un cop les va trobar, elles li van donar l'espasa de Zeus, l'escut d'Atenea i el casc d'Hades. L'Odissea Hermes envia un missatge de Zeus a Calipso perquè deixi lliure Odisseu. Hermes protegeix Odisseu de Circe amb una planta. La Ilíada En la Guerra de Troia Hermes va estar al costat dels grecs. El cos de Sarpedon fou rescatat del camp de batalla pels déus alats bessons Hipnos i Tànatos. La parella es descriu vestida amb armadura i supervisada per Hermes Psicopompo en el cant XVI de la Ilíada: Prometeu En algunes versions, Hermes fou qui va lligar a Prometeu al Caucas. En la tragèdia Prometeu encadenat, atribuïda a Èsquil, Zeus envia a Hermes a enfrontar-se amb el tità Prometeu per una profecia que assegurava que el tità derrocaria el primer dels déus. Hermes castigava Prometeu per no ser raonable i volia prolongar-li la seva tortura, però igualment Prometeu refusà donar-li detalls sobre la profecia. Herse, Aglauros i Pàndrosos Quan Hermes estimava Herse, una de las tres germanes que servien a Atena com sacerdotesses, la seva gelosa germana major Aglauros es va interposar entre ells. Hermes la va transformar en pedra i va esdevenir pare de Cèfal amb Herse, d'Eumolp amb Aglauros i de Cèrix amb Pàndrosos. Altres històries En la història del músic Orfeu, Hermes va tornar a Eurídice a l'Hades després que aquest mirés cap enrere per veure-la. Hermes ajudà a protegir el déu infant Dionís d'Hera, després que aquesta matés a la seva mare mortal, Sèmele, per cels: Rescatà a Dionís de les flames després del seu naixement i el va agafar de mans de Zeus per portar-lo a Atamant. Ensenyà a les Tries les arts de la profecia i l'endevinació. Va encadenar a Ixió a la roda. Va portar a Hera, Afrodita i Atena al Judici de Paris. Quan els déus van crear a Pandora, fou Hermes qui la va portar als mortals i qui li va atorgar el seu fort sentit de curiositat. El rei Atreu de Micenes recuperà el tron del seu germà Tiestes seguint els consells que va rebre del trampós Hermes. Tiestes accedí a tornar-li el regne quan el sol es mogués cap enrere al cel, un fet que Zeus va fer possible. Atreu recuperà el tron i desterrà Tiestes. Heràcles fou venut per ell a Òmfale. Referències


source: wikipedia

text: Hèstia (en grec antic Ἑστία, 'llar') era la deessa de la llar en la mitologia grega; en la mitologia romana fou anomenada Vesta. Era la filla gran dels titans Cronos i Rea i, per tant, va ser la primera a ser devorada pel seu pare Cronos. Tot i ser desitjada per altres déus com Posidó o Apol·lo, Hèstia va jurar el seu vot de castedat per Zeus. Segons la tradició grega, Hèstia va ser la inventora de la construcció de cases i la protectora dels sentiments més íntims i profunds, i a més a més d'ella depenia que hi hagués harmonia tant en el matrimoni, com en les cases i les ciutats. Al cap dels anys va acabar portant l'harmonia arreu de l'univers. Hi havia diversos temples arreu del territori grec en honor d'Hèstia, on els ambaixadors estrangers hi trobaven asil i un lloc per retre culte als déus. Alguns dels santuaris dedicats a Hèstia més famosos es troben a Atenes, Esparta o Olímpia. Quan alguna polis grega enviava expedicions per colonitzar noves terres, els seus integrants anaven al temple d'Hèstia més proper i hi encenien una torxa que s'havia de mantenir encesa fins a arribar al lloc adequat per fundar la colònia. Aquesta torxa simbolitzava la unió entre la nova colònia i la seva metròpoli. En el cas que s'apagués la torxa s'havia d'encendre mitjançant rituals sagrats en honor de la deessa verge. Hèstia també podia ser objecte de culte a qualsevol temple de qualsevol déu. Mentre la resta de les divinitats anaven i venien pel món, Hèstia s'estava immòbil a l'Olimp: així com la llar domèstica era el centre religiós d'una residència, Hèstia era el centre religiós de la residència divina. Culte Hèstia inventà l'art de construir, per la qual cosa amb ella finalitzaven sempre les oracions als déus. D'ella en depenia la felicitat conjugal i l'harmonia de la família. Estengué la seva protecció sobre els altars, els palaus dels governants i, per analogia, sobre els estats entesos com la llar de cada poble. D'ella, per tant, depenia l'harmonia i la felicitat dels habitants d'una ciutat. Amb el pas del temps àdhuc s'amplià la seva protecció a tot l'univers, assumint que un foc sagrat místic donava vida a tota la natura. En aquest sentit, en un estadi de la religió més evolucionat, es confonia el seu culte amb el de deesses com Cíbele, Gea, Demèter o Àrtemis. Als seus temples (els pritaneus), situats al centre de les ciutats a l'aire lliure, s'hi rebia els ambaixadors estrangers, essent un lloc d'especial culte i d'asil, fins al punt que se'ls considerava el temple de tots els déus, però presidits per Hèstia. Quan els habitants d'una polis partien per colonitzar altres terres, portaven una torxa amb el foc de l'altar d'Hèstia, encenent amb ell el nou altar de la colònia, com a símbol d'unió amb la metròpoli. Si aquest foc s'apagava, no podia tornar a ser encès amb medis tradicionals, sinó que s'establia un ritu sagrat i se n'encenia un de nou mitjançant fricció o amb cristalls escalfats al sol. Foren famosos els temples d'Hèstia construïts a Atenes, Oropos, Hermíona, Esparta, Olímpia, Larisa i Tènedos. La regió del nord de l'Hestieòtida, a Tessàlia, fou un lloc que estava sota la protecció de la deessa. Representacions Plató Al diàleg de Fedre, Plató hi descrigué com Zeus divideix tots els déus, semidéus i criatures divines en 12 esquadrons capitanejats per un déu olímpic. Tanmateix, només onze surten de l'Olimp, quedant-se el d'Hèstia a la llar dels déus. Quan Hèstia cedeix el seu lloc a Dionís, aquest esquadró s'uneix als restants. Homer Segons els himnes homèrics, la mansió d'Hèstia estava ubicada a la part més alta de l'Olimp. A més a més, es mostra com Hèstia, que tot i que mantingué un tracte cordial amb tots els déus i sempre es mantingué neutral en les disputes tant divines com humanes, mantenia una relació diferent amb els déus. Sens dubte, Hermes fou el seu nebot favorit i qui, quan aquest romania a l'Olimp, passava molt de temps a casa de la seva tia explicant-li les seves aventures o les notícies que els passaven als déus, semidéus o humans. A més, tia i nebot eren qui organitzaven els banquets i s'encarregaven de reunir els altres déus. Al contrari, Afrodita fou una deessa el comportament de la qual sempre desaprovà i no hi hagué cap ocasió en què ella pogués convèncer o enganyar perquè la virginal Hèstia es permetés un affaire amorós. Ovidi Ovidi narra una escena en què Príap, ebri, havia intentat violar sexualment Hèstia en una festa en què havien acudit tots els déus i després de la qual molts s'havien quedat adormits. El ritual de l'ase de Silè despertà la deessa just quan el seu agressor se li llançava al damunt, i tingué prou temps per fugir esperitada originant una situació força còmica. Tanmateix, és possible que aquesta història sigui una deformació llatina posterior d'una escena protagonitzada per la nimfa Lotis. L'escena també explica que en comptes de ser Hèstia qui escapava, fou Príap, atès que en despertar la deessa, començà a cridar-li i ell fugí. Aquest fet provocà que l'ase fos l'animal favorit d'Hèstia i durant les seves festivitats aquests animals eren guarnits amb garlandes. Referències


text: Lhorari d'estiu (també denominat DST, Daylight saving time o horari d'estalvi de llum diürna) és l'horari que obeeix a la convenció per la qual s'avancen els rellotges; el motiu és per aprofitar més la llum diürna, especialment quan aquesta es redueix als matins. Dit d'una altra manera, és el temps local que un país adopta per a una determinada part de l'any, que generalment consisteix a avançar en una hora l'horari estàndard oficial, o horari d'hivern. Les dates de començament i acabament del DST també varien però, generalment, a l'hemisferi nord comencen a les dues de la matinada del primer diumenge d'abril o l'últim de març, i finalitza a les dues de la matinada del darrer diumenge d'octubre. A l'hemisferi sud, les dates de començament i acabament són sis mesos més tard. Amb aquesta iniciativa, el temps oficial s'avança una hora a començaments de la primavera i es retarda, de nou, a la tardor de forma que les hores d'activitat s'acomoden millor a les hores de llum diürna; és a dir, es tracta de no desaprofitar la llum mentre es dorm. El concepte d'horari d'estiu modern va ser proposat per primera vegada per Benjamin Franklin el 1784 i posteriorment, el 1907, per William Willett. Es va emprar àmpliament, per primera vegada, a partir de 1916, durant la Primera Guerra Mundial, per estalviar carbó. Malgrat les controvèrsies, des de llavors molts països ho han implantat. Els detalls difereixen en funció del país i, de manera puntual, sofreixen modificacions. El DST es considera més beneficiós que perjudicial, ja que redueix el consum d'energia. Per raons òbvies, el DST es duu a terme en les zones temperades, que són les que corresponen a latituds del globus que s'estenen entre els tròpics i els cercles polars. La durada del dia en els tròpics no varia prou com per justificar l'aplicació del DST. També cal destacar que és una norma controvertida. Afegir temps de llum diürna a les tardes és interessant per al comerç, la pràctica esportiva i altres activitats que es beneficien de la presència de llum en acabar la jornada laboral, però, d'altra banda, pot ocasionar problemes a l'agricultura i a altres ocupacions que depenen de l'exposició solar. L'increment de llum a la tarda pot ajudar a disminuir els accidents de trànsit, però els seus efectes sobre la salut i la incidència en la disminució del crim són menys clars. Es diu que mitjançant l'horari d'estiu s'estalvia energia elèctrica en reduir-se la necessitat d'il·luminació artificial, però les proves que recolzen aquesta afirmació són dèbils, ja que l'horari d'estiu pot estimular l'aparició de pics de demanda, la qual cosa incrementa els costos. D'altra banda, els canvis d'horari dificulten la percepció del temps i poden causar problemes en els cicles de la son, així com trastocar calendaris de reunions, de viatges, el manteniment de registres, de dispositius mèdics i l'ús de maquinària pesant. Molts sistemes dirigits per computadores són capaços d'ajustar automàticament els seus rellotges, però també es poden produir errors, especialment quan les regles de l'horari d'estiu són modificades. Origen Algunes civilitzacions antigues, com l'egípcia i la romana, ajustaven els horaris al sol, amb més flexibilitat que l'horari d'estiu, normalment dividint el temps de llum solar en dotze hores d'igual durada. Per tant, cosa les hores de llum eren més llargues durant l'estiu. Per exemple, les clepsidres romanes tenien diferents escales per als mesos de l'any: a la latitud de Roma, la tercera hora després de l'alba, l'hora tertia, començava a les 09:02 (de l'horari modern) i durava 44 minuts en el solstici d'hivern, però en el d'estiu començava a les 06:58 i durava 75 minuts. Tot i que al , Hiparc de Nicea va inventar el sistema de 24 hores d'igual durada, molt més útil per fer càlculs, no va ser fins al que, amb la invenció del rellotge mecànic, es pogué adoptar el sistema d'hores iguals. El 1784, Benjamin Franklin, que servia com a enviat estranger a França, va publicar anònimament una carta en la qual declarava que els parisencs estalviarien espelmes llevant-se més aviat i aprofitant més temps la llum solar. Es va publicar per primera vegada a la secció "Économie" del diari Journal de Paris; la versió revisada en anglès es publicà amb el nom de «An Economical Project», títol que no li va posar Franklin. La moderada sàtira de Franklin proposava imposar un impost als finestrons, raccionar les espelmes i despertar els ciutadans tocant les campanes de les esglésies i fent disparar canons a trenc d'alba, d'acord amb el seu proverbi: Franklin no va proposar cap canvi d'horari. Com a l'antiga Roma, a l'Europa del no hi havia horaris precisos. Però això va canviar aviat, perquè el ferrocarril i les xarxes de comunicació van fer necessària l'estandardització del temps d'una forma que no calia en temps de Franklin. El 1905, el constructor anglès William Willett va concebre l'horari d'estiu durant un passeig a cavall previ a l'esmorzar, quan es posà a reflexionar sobre quants londinencs dormien durant la millor part d'un dia d'estiu. Molt aficionat al golf, el disgustava escurçar el seu recorregut durant l'horabaixa. Dos anys més tard va publicar la seva proposta, però la seva idea no va ser acceptada immediatament. Alemanya, els seus aliats, i les seves zones ocupades van ser els primers països europeus a fer servir l'horari d'estiu. Es va aplicar per primera vegada el 30 d'abril de 1916. El Regne Unit, la major part de la resta dels estats en guerra, i molts països neutrals europeus els van seguir. Rússia i alguns altres països van esperar a l'any següent, i els Estats Units no el van emprar fins a 1918. Des de llavors hi ha hagut moltes propostes, ajustaments i revocacions de la norma. Avantatges i inconvenients La proposta feta per Willett el 1907 assegurava que l'horari d'estiu incrementés les oportunitats de practicar activitats a l'aire lliure durant les hores de llum de l'horabaixa. Òbviament això no canviava la longitud del dia: els dies més llargs pròxims al solstici d'estiu en les latituds més altes donaven peu a desplaçar l'horari de llum del matí a la tarda perquè la llum del matí no es desaprofités. Segons Schelling, l'acord general de la població sobre l'horari a seguir resulta més avantatjós que l'adopció de l'horari d'estiu de forma individual. D'acord amb aquesta consideració, un individu obtindria avantatges més grans si s'aplicava l'horari d'estiu de manera coordinada en tota la població que si pel seu compte un individu decidís aixecar-se més d'hora, ja que la generalització aporta un gran benefici. Tanmateix, molts fan cas omís a l'horari d'estiu i alteren els seus horaris per coordinar-se amb la llum del sol. L'horari d'estiu no s'empra durant l'hivern perquè els matins són més foscs; els treballadors no tenen activitats de lleure amb llum solar, i els nens han de tornar de l'escola quan ja s'ha fet fosc. Ús de l'energia En retardar l'horari nominal a trenc d'alba i en el crepuscle, s'incrementa l'ocupació de llum artificial al matí i es redueix a la tarda. Com ja apuntava la sàtira de Franklin, s'estalvia energia si la reducció vespertina supera l'increment matutí, la qual cosa pot ocórrer si la gent necessita més llum a la tarda que al matí. Tanmateix, no s'han trobat proves estadístiques significatives que recolzin aquesta hipòtesi. El Departament de Transport dels Estats Units va concloure el 1975 que l'horari d'estiu pot reduir l'ús de l'electricitat en un 1 per cent durant els mesos de març i abril, però, el 1976, l'Institut Nacional d'Estàndards i Tecnologia va revisar l'estudi del Departament de Transport i no va trobar indicis que apuntessin a un estalvi significatiu d'energia. El 2000, quan algunes parts d'Austràlia van començar a usar l'horari d'estiu a finals de l'hivern, el consum d'electricitat no va decréixer, però tant el pic de consum d'energia del matí com els preus s'incrementaren. Als Estats Units no hi ha proves clares que s'hagi estalviat electricitat amb l'extensió de l'horari d'estiu que es va introduir el 2007, i encara que una empresa de servei públic va comunicar una reducció en el consum el març de 2007, altres cinc empreses no ho feren. L'ús de l'horari d'estiu pot incrementar el consum de gasolina: als Estats Units, la demanda de gasolina va créixer un 1 per cent el març de 2007. Com més a prop de l'Equador estigui un país, menys justificat està el canvi d'horari, ja que la durada dels dies és més semblant a l'hivern i a l'estiu. Per aquest motiu, hi ha països dividits amb un horari concret per cada zona. Efectes econòmics Els detallistes, fabricants d'equipament esportiu i altres negocis es beneficien de l'increment de llum a la tarda, ja que afavoreix que els seus clients vagin de compres o practiquin esports a l'aire lliure. Per exemple, el 1984, la revista Fortune va estimar que l'allargament en set setmanes de l'horari d'estiu proporcionaria 30 milions de dòlars addicionals als magatzems "7-Eleven". La National Golf Foundation va calcular que aquest allargament incrementaria els ingressos de la indústria en 200 a 300 milions de dòlars. D'altra banda, l'horari d'estiu pot perjudicar els agricultors i altres activitats en què el treball és condicionat pel sol. Per exemple, la collita dels cereals es fa quan la rosada s'evapora, de manera que quan a l'estiu els grangers arriben més d'hora a la feina no poden treballar bé.<ref>{{citar web | url = http://www.house.leg.state.mn.us/hinfo/swkly/1995-96/select/time.txt| títol = Daylight savings time| consulta=21-03-2003| obra = Session Weekly| editor= Minnesota House Public Information Office| any = 1991| citació = ... the Minneapolis Star, 28 de gener de 1959. Diu: Els pagesos es queixaven perquè no podien entrar als camps gaire més d'hora que en una hora estàndard;... perquè el sol del matí no asseca la rosada". }}</ref> L'horari d'estiu també perjudica les taxes d'audiència dels programes en prime time, i també en surten perjudicats les sales de teatre i cinema, especialment els auto-cinemes. Els canvis d'horari tenen una certa correlació amb un decreixement de l'eficiència econòmica. El 2000 l'horari d'estiu va comportar una pèrdua estimada de 31.000 milions de dòlars al mercat d'accions. Els canvis d'horari i l'horari d'estiu tenen un cost econòmic directe, ja que comporten una dedicació extra per dur a terme reunions i perjudiquen les activitats informatitzades. Per exemple, el 2007, als Estats Units, el Canadà i Nova Zelanda, el canvi de les dates d'inici i final de l'horari d'estiu va causar problemes informàtics, ja que va caldre actualitzar els sistemes per afrontar aquest imprevist. Seguretat pública El 1975, el Departament de Transport Nord-americà (U.S. DOT) va informar que s'havien reduït en un 0,7 per cent els accidents de trànsit durant l'horari d'estiu, i va estimar que la reducció real seria d'un 1,5 a un 2 per cent, però el 1976 un estudi de l'Institut d'Estàndards (NBS) no va trobar proves que recolzessin aquestes conclusions. El 1995, l'Insurance Institute for Highway Safety va estimar que s'havia produït una reducció de l'1,2 per cent, i una reducció del 5 per cent en atropellaments mortals a transeünts. D'altres estudis han trobat reduccions similars. En el Regne Unit es pretén aplicar el "Single/Double Summer Time" (SDST) o "horari d'estiu simple/doble", per reduir els accidents de trànsit d'un 3% a un 4% respecte a l'horari d'estiu habitual. No és clar si la interrupció del cicle de la son contribueix als accidents mortals en el període posterior a la implantació dels canvis d'horari. Es va observar una correlació entre els canvis d'horari i els accidents als Estats Units, però no a Suècia. Si aquest efecte bianual existeix, és molt menor que la reducció global d'accidents. A la dècada de 1970, la Law Enforcement Assistance Administration (LEAA) (Administració d'Assistència per l'Aplicació de la Llei) dels Estats Units va detectar que durant l'horari d'estiu es produïa una reducció d'entre el 10 i el 13 per cent en els crims violents a Washington DC. Tanmateix, la LEAA no va filtrar altres factors, va examinar només dues ciutats i va concloure que el crim s'havia reduït únicament en una d'elles i només en certes categories de crims. El Departament de Transport (DOT) va declarar que «és impossible concloure amb certesa que es puguin trobar beneficis equivalents en tot el país». Encara que la llum diürna fa que les víctimes potencials se sentin més segures, això pot afavorir el crim. Un benefici indirecte dels canvis d'horari és aprofitar-los com a recordatori per tasques de manteniment semestrals. A molts països els bombers animen els ciutadans a utilitzar els canvis d'horari com a recordatori per reemplaçar les bateries dels detectors de fum i de monòxid de carboni. Això és especialment important a la tardor, just abans de la temporada d'ús de calefactors, quan hi ha més probabilitat d'incendi. Altres tasques bianuals són la revisió de les sortides d'incendi i la familiarització amb plans d'emergència, la inspecció dels llums dels vehicles, la recerca de materials perillosos en àrees d'emmagatzemament i la reprogramació dels termostats. Tanmateix, no és una funció essencial de l'horari d'estiu, i les zones sense horari d'estiu poden emprar també el començament de la primavera i la tardor com a recordatoris. Salut L'horari d'estiu exerceix diversos efectes sobre la salut. En les societats amb horaris de treball fixos proporciona més llum vespertina per exercitar-se a l'aire lliure. Altera l'exposició al sol; però la qüestió sobre si és beneficiós o no depèn de la localització i l'horari de la persona, ja que la llum solar dispara la síntesi de vitamina D a la pell, però la sobreexposició pot provocar càncer de pell. La llum solar influeix fortament sobre la depressió hivernal. L'horari d'estiu pot ajudar en casos de depressió, fent que les persones s'aixequin més aviat, però alguns afirmen tot el contrari. La Foundation Fighting Blindness (Fundació contra la Ceguesa), organització presidida pel magnat Gordon Gund que combat la ceguesa, va aconseguir que l'any 2005 s'estengués l'horari d'estiu, però aquest també pot perjudicar als afligits de nictalopia. Els canvis d'horari redueixen la durada i l'eficiència de la son, i els efectes sobre l'adaptació estacional del ritme circadiari pot ser sever i prolongar-se durant setmanes. El 2008, un estudi detectà que tot i que la proporció en l'índex de suïcidis en els homes augmentava en les setmanes posteriors a l'arribada de la primavera, la relació es debilita de manera clara després de l'adaptació a l'estació. Cal destacar que el govern del Kazakhstan va citar problemes de salut a causa dels canvis d'horari com la raó principal per abolir l'horari d'estiu. Un procés complex Els canvis d'horari tenen el clar desavantatge de la complexitat que afegeixen a les activitats quotidianes. La gent ha de recordar canviar l'hora; això cal dedicar-li temps, especialment en el cas dels rellotges mecànics. A mesura que més mecanismes contenen rellotges, es passa més temps canviant l'hora de cada aparell. D'altra banda, els que han de travessar habitualment els límits fronteres que hi ha entre diferents zones horàries han de portar un registre de diferents normes d'horaris d'estiu, ja que no tots els llocs tenen les mateixes. Un altre factor és que la durada del dia passa a ser variable. Es produeixen amb freqüència manques de coordinació i malentesos en reunions, viatges, sistemes de facturació i de registre, que poden generar inconvenients i despeses econòmiques addicionals. En la transició que es produeix a la tardor en què se s'endarrereix l'hora i es passa de les 03:00 a les 02:00, un rellotge mostra el període de 02:00 a 03:00 dues vegades, la qual cosa pot produir confusió. Els sistemes informàtics, quan es canvia d'hora, poden necessitar un període d'inactivitat o un procés de reinici. El 1993, ignorar aquest requisit va danyar una fàbrica d'acer a Alemanya. Els dispositius mèdics poden tenir problemes que causin problemes als pacients, sense que sigui obvi per al personal d'un determinat hospital que hagin de vetllar per aquestes qüestions. Aquests problemes es compliquen quan les normes de l'horari d'estiu canvien, com va succeir el 2007 als Estats Units; els desenvolupadors de programari han de provar i potser modificar els programes informàtics, i els usuaris han d'instal·lar actualitzacions i reiniciar les aplicacions. Alguns canvis d'hora poden minimitzar-se ajustant els rellotges contínuament, o, almenys, fent-ho d'una manera més gradual; per exemple, al principi, Willet va suggerir emprar transicions de 20 minuts setmanals, però aquesta complexitat afegida mai s'ha portat a terme. L'horari d'estiu pot incrementar els desavantatges del temps estàndard. Per exemple, quan es llegeix un rellotge de sol s'ha de tenir en compte l'horari d'estiu, i de la zona horària i les discrepàncies naturals. A més a més, l'horari d'estiu pot generar malentesos en el moment de seguir les recomanacions sobre protecció solar dirigides a orientar la durada de l'exposició solar. Perspectiva política L'horari d'estiu ha causat controvèrsia des que es va aplicar per primera vegada. Els seus partidaris argumenten, en paraules de Winston Churchill, que ajuda a «incrementar les possibilitats de trobar salut i felicitat entre els milions de persones que viuen en aquest país», referint-se al Regne Unit. Els seus crítics «detecten l'ossada i blavosa mà del puritanisme, ansiosa per portar al llit a la gent més aviat i aixecar-los més aviat, per fer-los més saludables, rics i savis malgrat tot». Històricament, els detallistes, esportistes i turistes s'han manifestat a favor de l'horari d'estiu, mentre que els agricultors i la indústria de l'entreteniment s'hi ha oposat. La finalitat de la proposta que Willett presentà el 1907 contenia molts interessos polítics. La proposta va atreure molts partidaris, com Balfour, Winston S. Churchill, Lloyd George, MacDonald, Eduard VII (que a Sandringham va emprar un horari d'estiu de mitja hora), el director de Harrods i el gerent del Banc Nacional. Tanmateix, l'oposició va ser més forta: incloïa la del Primer Ministre Asquith, Christie (l'astrònom real), George Darwin, Napier Shaw (director de l'Oficina Meteorològica), moltes organitzacions agràries i propietaris de teatres. Després de molts debats, el 1909, la proposta va ser derrotada per un estret marge en una votació al Parlament del Regne Unit. Cada any, des de 1911 fins a 1914, els aliats de Willett van fer propostes similars però sense èxit. Els Estats Units eren encara més renitents: el representant per Massachusetts, Andrew Peters, va proposar l'horari d'estiu el maig de 1909, però la idea no va prosperar. La Primera Guerra Mundial va canviar la balança de suports, ja que l'horari d'estiu es va proposar per alleugerir les dureses de la guerra quant a l'estalvi de carbó i les apagades nocturnes destinades a dificultar els bombardeigs. Després de la seva aplicació per part de l'imperi Alemany, el Regne Unit va aplicar per primera vegada l'horari d'estiu el 21 de maig de 1916. Els interessos minoristes i de certs sectors de la manufactura liderats per un industrial de Pittsburgh, Robert Garland, van començar a exercir pressió per l'aprovació de l'horari d'estiu. L'entrada en la guerra dels Estats Units el 1917 va aportar els motius per superar les objeccions, i a partir de 1918 es va aplicar l'horari d'estiu. La guerra va acabar i va tornar a desnivellar la balança. Els agricultors seguien en desacord amb l'horari d'estiu, i molts països el van revocar després de la guerra. El Regne Unit va ser una excepció: va continuar amb l'horari d'estiu però durant anys va ajustar les dates de transició per diverses raons, entre elles determinades regles especials durant les dècades de 1920 i 1930 per evitar canvis d'hora en els matins de Pasqua. Els Estats Units van ser més convencionals: el Congrés el va revocar el 1919. El president Woodrow Wilson va vetar la revocació dues vegades, però el seu segon vet va ser anul·lat, i només unes quantes ciutats del país, de manera local, van conservar l'horari d'estiu. El successor de Wilson, Warren G. Harding, es va oposar a l'horari d'estiu per considerar-lo un "engany". Raonant que la gent havia d'aixecar-se i anar a treballar més aviat a l'estiu, va ordenar als empleats federals de Washington D.C., que comencessin a treballar a les 08:00, i no a les 09:00, durant l'estiu de 1922, i va deixar que les empreses privades decidissin si volien seguir el seu exemple. Una part d'elles ho va fer, però una altra no, el que va provocar un desgavell que els crítics van denominar irònicament «Daylight Slaving Time»; L'experiment no es va repetir. Des de 1945 a 1966, la llei federal dels EUA no va regular el DST i les localitats eren lliures d'observar aquesta pràctica; el patró predominant entre els estats i localitats que observaven el DST anava des del darrer diumenge d'abril fins al darrer diumenge de setembre. Des de Willett, el món ha vist moltes propostes, ajusts i revocacions de l'horari d'estiu, amb motivacions polítiques similars. En el Regne Unit, la indústria de l'esport i el lleure a l'aire lliure recolza la proposta del "Single/Double Summer Time" (SDST), una variant en la qual s'avança una hora a l'hivern i dos a l'estiu. En els Estats Units, la Sporting Goods Manufacturers Association (Associació de Fabricants d'Articles Esportius) i l'Association of Convenience Stores (Associació Nacional de Supermercats National) van pressionar i van aconseguir que el 2007 s'estengués l'horari d'estiu. A mitjans de la dècada de 1980, Clorox i 7-Eleven van patrocinar una coalició per recolzar l'extensió de 1987, i els senadors d'Idaho van votar el seu favor perquè pensaven que així més restaurants de menjar ràpid vendrien més patates fregides procedents d'Idaho. La diversitat en l'aplicació del canvi En el cas típic a la primavera, s'avança una hora a les 02:00 i el dia té 23 hores, mentre que a la tardor es retarda una hora i es passa de les 03:00 a la 02:00, repetint aquella hora, de manera que aquell dia té 25 hores. Un rellotge digital no mostra les 02:00 en el canvi de primavera, sinó que passa de 01:59:59 a les 03:00:00. Els canvis d'hora es programen, normalment, en una nit de cap de setmana, per poder atenuar els possibles desgavells. Els canvis d'una hora són els més habituals, però l'illa de Lord Howe d'Austràlia empra canvis de mitja hora. En el passat, s'han aplicat canvis de vint minuts i de dues hores. Les estratègies de coordinació difereixen quan zones horàries adjacents canvien d'hora. La Unió Europea canvia d'hora simultàniament, a la 01:00 UTC; per exemple, l'hora de l'Europa Oriental sempre està una hora avançada respecte a l'hora central europea. La major part d'Amèrica del Nord canvia d'hora a les 02:00, de manera que les zones adjacents no realitzen el canvi simultàniament. Per exemple, la Mountain Time Zone pot tenir momentàniament zero o dues hores d'avenç sobre la Pacific Time Zone''. Els districtes d'Austràlia van més lluny i no sempre es posen d'acord amb les dates d'inici i final de l'horari d'estiu; per exemple, el 2006, Tasmània va avançar els seus rellotges l'1 d'octubre, Austràlia Occidental el 3 de desembre, i la resta de zones amb horari d'estiu el 29 d'octubre. Les dates d'inici i final poden diferir amb la localització i l'any. Des de 1996, l'horari d'estiu europeu s'ha aplicat des de l'últim diumenge de març a l'últim diumenge d'octubre; abans, en tots els estats de la unió, les regles no eren uniformes. A partir de 2007 la majoria dels estats dels Estats Units, i de les províncies i territoris del Canadà, van aplicar l'horari d'estiu des del segon diumenge de març fins al primer diumenge de novembre. El canvi de 2007 va ser part de l'Energy Policy Act (Llei de Polítiques Energètiques); prèviament, de 1987 a 2006, les dates d'inici i final eren el primer diumenge d'abril i l'últim d'octubre, i el Congrés podia retornar a les dates anteriors una vegada que s'hagués completat un estudi sobre el consum energètic. Les dates d'inici i final del període s'inverteixen a l'hemisferi sud. Per exemple, a Xile s'aplica l'horari d'estiu des del segon diumenge d'octubre fins al segon dissabte de març, amb transicions a les 24:00. La diferència de temps entre el Regne Unit i Xile pot ser, per tant, de tres, de quatre o de cinc hores, segons l'època de l'any. A la Xina occidental, a Islàndia i a altres zones que són a l'oest de la seva zona horària ideal, és com si tinguessin horari d'estiu tot l'any. Per exemple, Saskatoon, a Saskatchewan (Canadà), està a 106° 39 O de longitud, lleugerament a l'oest del centre de la Zona Horària de Muntanya (Mountain Time Zone) ideal (105°O), però Saskatchewan té el temps central estàndard (90°O) tot l'any, de manera que sempre està uns 67 minuts avançat respecte al temps solar. El Regne Unit i Irlanda van posar a prova l'horari d'estiu durant l'any complet des de 1968 fins a 1971, però el van abandonar a causa de la seva impopularitat, especialment a les regions del nord. L'oest de França, Espanya i altres zones, tenen la zona horària canviada i a més apliquen l'horari d'estiu, de manera que l'efecte és el de tenir horari d'estiu a l'hivern i una hora extra a l'estiu. L'horari d'estiu normalment no s'usa a prop de l'Equador, ja que els temps d'alba i vespre no varien prou com per justificar-ho. Alguns països l'empren només en algunes regions; per exemple, el sud del Brasil el fa servir, mentre que el Brasil equatorial, situat al nord, no. Només una petita part de la població mundial fa servir l'horari d'estiu, ja que Àsia i l'Àfrica en general no ho fan. Informàtica La major part de sistemes informàtics poden modificar l'hora automàticament quan s'implanta l'horari d'estiu. Les dues implementacions més emprades en l'actualitat són la de zoneinfo i la de Microsoft Windows. Algunes aplicacions fan servir l'estàndard UTC (Temps Universal Coordinat), per evitar problemes amb els canvis dels rellotges i les diferències en el fus horari. Zoneinfo La base de dades zoneinfo assigna un nom als canvis d'hora històrics i predicibles d'una regió. Aquesta base de dades l'usen molts programes informàtics, entre els quals s'inclouen la majoria de sistemes operatius Unix, Java i Oracle. La base de dades de Hewlett-Packard, «tztab», és similar però incompatible. Quan les autoritats canvien les normes de l'horari d'estiu les actualitzacions de zoneinfo s'instal·len com a part del manteniment ordinari del sistema operatiu. En els sistemes Unix la variable d'entorn TZ d'un procés especifica el nom del lloc, com per exemple en TZ='America/New_York'. Sistemes més antics poden emprar només els valors TZ requerits per POSIX, que especifica un moment d'inici i final en el seu valor. Per exemple TZ='EST5EDT,M3.2.0/02:00,M11.1.0/02:00' especifica l'horari d'Amèrica del Nord que començarà el 2007. TZ ha de canviar-se quan canvien les normes de l'horari d'estiu, i el nou valor de TZ s'aplica a tots els anys, la qual cosa afecta també a dates antigues. Microsoft Windows El procés per ajustar i actualitzar la configuració de l'horari d'estiu a Microsoft Windows varia amb cada versió. Windows Vista pot tenir almenys dues regles finals i inicials per cada zona horària. En una zona canadenca amb horari d'hivern, una configuració de Vista no té problemes amb hores del període 1987-2006 i posteriors a 2006, però pot tenir problemes amb les anteriors. Els sistemes Microsoft Windows antics poden emmagatzemar només un inici i una regla per cada zona, de manera que la mateixa zona canadenca només serà exempta d'errors per les dates posteriors a 2006. Aquestes limitacions han causat problemes. Per exemple, abans de 2005, l'horari d'estiu a Israel variava cada any, i en alguns no es va aplicar el canvi. Windows 95 tenia les regles adequades només per 1995, de manera que els altres anys es van produir problemes. En el sistema operatiu Windows 98, Microsoft es va retre i va marcar Israel com si no tingués horari d'estiu, de manera que els israelians havien de canviar d'hora manualment dues vegades a l'any. La llei d'horari d'estiu israelià de 2005 va marcar regles predicibles, però Windows no podia representar les dates de la norma de manera que no fossin dependents de l'any. Algunes solucions parcials poden ser canviar els fitxers de zona horària cada any, i hi ha una eina de Microsoft que ho fa automàticament. Referències Bibliografia Versió anglesa, centrada en el Regne Unit. Enllaços externs Dossier temàtic: Reforma horària i canvis d'hora estacionals Vegeu també CEST Zona horària Calendari d'esdeveniments Any Calendari Articles de qualitat de ciències de la Terra Cronometria Estàndards horaris Traduccions que són articles de qualitat Zones horàries


text: Un hiat (o hiatus) és la concurrència de dues vocals successives que pertanyen a dues síl·labes diferents, i que per tant, no formen diftong. En català pot haver-hi hiat en els casos següents: Dues vocals fortes seguides (po-e-ta, ca-os). Una vocal dèbil i una forta (dic-ci-o-na-ri, con-ti-nu-a-rà). Dues vocals que formarien diftong on la segona porta accent (ve-í). Dues vocals que formarien diftong on la segona porta dièresi (ve-ïns, pe-ücs). I/u entre consonant i vocal (his-tò-ri-a). Un accent o una dièresi marquen la no formació del diftong: veí, països. Fonètica Gramàtica Ortografia


text: En la mitologia grega, Hèracles (del grec antic , Hēraklḗs, nom format per la juxtaposició del nom de la deessa Hēra i kleos que significa «glòria», és a dir, «glòria d'Hera», sobrenom dAlcides o Alceu), era un semidéu fill de Zeus i d'Alcmena, neta de Perseu i esposa d'Amfitrió. Encara que es podria pensar pel seu nom que era preferit per la deessa Hera, no va ser així, ja que aquesta l'odiava per ser el fruit d'una infidelitat del seu marit; Alcmena li va posar aquest nom perquè era molt devota d'Hera i esperava aplacar la seva ira. En la mitologia romana era anomenat Hèrcules. Era el més gran dels herois mítics, de gran anomenada per la seva força sobrehumana i per la gran quantitat d'històries sobre la seva vida. El més famós grup d'històries fou els dotze treballs d'Hèracles. El seu equivalent etrusc era Hercle, un fill de Tínia i Uni. També fou identificat com a Heryshaf en la mitologia egípcia. Els seus atributs iconogràfics són una pell de lleó i una clava (maça). Naixement Electrió era rei de Micenes. Era un rei rude i avar que tenia vuit fills, però els van matar tots a la guerra. Casà la seva filla Alcmena amb el seu nebot Amfitrió, fill del rei de Tirint. Accidentalment, Amfitrió matà en una baralla Electrió, i va haver d'exiliar-se a Tebes (Grècia), on fou purificat del seu crim pel seu altre oncle, Creont, rei de Tebes. Tot i això Alcmena es negà a tenir relacions amb ell si no venjava la mort dels seus germans lluitant contra els seus agressors. Mentre Amfitrió era fora, Zeus decidí seduir Alcmena. Per fer-ho es disfressà fent-se passar pel seu espòs, de manera que Alcmena, pensant que Amfitrió havia tornat, executada ja la venjança, s'allità amb ell. A la nit següent tornà l'Amfitrió real, i Alcmena concebé Hèracles, fill de Zeus, i Íficles, fill d'Amfitrió, que nasqueren alhora. La venjança d'Hera Hera, l'esposa de Zeus, molt gelosa del seu espòs i dels productes de les seves escapades, va voler fer mal a Hèracles des d'abans del seu naixement. Així, quan Hèracles estava a punt de néixer, Hera va fer prometre Zeus que el primer nen que nasqués a la casa de Perseu seria rei de Micenes. Després endarrerí el naixement d'Hèracles i avançà el del seu cosí Euristeu, que nasqué setmesó. D'aquesta manera Euristeu esdevingué rei de Micenes en comptes d'Hèracles. Atena, en complicitat amb Zeus, va portar-li el nadó fent-li creure que no sabia de qui era fill i la va convèncer d'alletar el nen abandonat. Hèracles li va xuclar el pit tan fort que li va fer mal i la deessa se'l va apartar tant de cop que la llet es va escampar pels cels formant la Via Làctia. El primer atemptat real d'Hera contra la vida d'Hèracles es va esdevenir quan ell encara era un nadó. Hera esmunyí dues serps al seu bressol. Però Hèracles era ja tan fort que agafà les serps i les matà totes dues amb les seves mans. La mainadera el trobà jugant amb les serps mortes com si fossin joguines. El segon intent d'Hera per destruir Hèracles li va sortir millor. El feu tornar boig i en la seva fúria assassinà amb les seves pròpies mans la seva esposa i els seus fills. Un cop recobrà el sentit, se'n va penedir tan profundament que estava disposat a fer qualsevol cosa per tal de redimir-se. Consultà l'Oracle de Delfos, qui li aconsellà que es posés al servei del rei Euristeu de Micenes i l'obeís en tot el que aquest li volgués manar. Així començaren els dotze treballs d'Hèracles, que són els següents en ordre d'execució: Els dotze treballs d'Hèracles Hèracles i les dones Hèracles tingué tres esposes al llarg de la seva vida però nombroses amants. La seva virilitat era llegendària. Una de les seves fites més importants fou fer l'amor a les cinquanta filles del rei Tespi, les tespíades, en una sola nit i engendrar fills amb totes elles. Molts reis de l'antiguitat volien presumir d'avantpassats il·lustres, com ara déus i semidéus. D'aquí els nombrosos amants i fills d'alguns déus i herois, com ara Zeus o el mateix Hèracles. D'aquesta manera els reis d'Esparta o de Macedònia, podien dir que eren autèntics descendents d'Hèracles i, per tant, del mateix Zeus. Pel que fa a les esposes legítimes, Hèracles es casà primerament amb Mègara, filla del rei de Tebes. Amb ella tingué tres fills que matà en la seva bogeria induïda per Hera. En algunes versions no matà Mègara, sinó que la donà en matrimoni al seu nebot Iolau, ja que no suportava que li recordés els seus crims. Després es casà amb Òmfale, una reina de Lídia. El seu darrer matrimoni va ser amb Deianira, filla de rei de Caledònia i germana de l'heroi Meleagre. Hèracles entre els immortals Un dia, Hèracles i Deianira havien de creuar un riu i un centaure anomenat Nessos s'oferí per ajudar la jove esposa a creuar-lo. La seva intenció era endur-se-la i violar-la, però així que Hèracles s'adonà del que pretenia li disparà una sageta enverinada i el centaure morí. Abans, però, digué a Deianira que guardés part de la seva sang i la fes servir per untar-la sobre la roba d'Hèracles si algun dia dubtava del seu amor i el volia recuperar. Deianira ho feu així. Al cap d'un temps, gelosa de la preferència d'Hèracles per Iole, filla del rei d'Ecàlia, va voler assegurar-se el seu amor untant la sang del centaure en la camisa de l'heroi. Així que Hèracles se la posà, la roba començà a cremar-li la pell. Quan intentava treure-se-la, la carn se li desprenia dels ossos. D'aquesta manera, l'heroi es desfeu de la seva carn mortal i pujà a l'Olimp, amb els altres déus. Un cop allà aconseguí fer les paus amb Hera i ella li donà en matrimoni la seva filla Hebe, deessa de la joventut. Caràcter i culte Encara que Hèracles és recordat sobretot per la seva força descomunal, destacava també per dominar diverses tècniques, les més valorades en un home del seu temps. De jove va rebre la instrucció de diferents personatges: Amfitrió li va ensenyar a conduir carros amb destresa, Autòlic li va ensenyar a lluitar, amb Èurit va aprendre a fer anar l'arc amb gran encert, Càstor a desimboldre's en el camp de batalla portant una pesada armadura, i Linos a tocar la lira i cantar belles cançons. Del culte que en va rebre s'entén que era considerat alhora humà i diví. Humà ja que part del seu culte consistia en fer una libació, el mateix que es feia per una persona morta davant la seva tomba: això el defineix com un estimat heroi humà. D'altra banda, també se li construïen temples i se li oferien sacrificis en un altar, igual com es faria amb un déu. Tot plegat fa que se'l pugui classificar com a deïtat de caràcter ctònic. Els seus descendents, els anomenats heràclides van fundar diverses ciutats per tal de retre-li homenatge, entre aquestes Heraclea Minoa i Heraclea Pòntica. A l'àtica dedicaven el quart dia de cada mes a un grup de déus entre els estava Hèracles i celebraven un festival anual anomenat Heracleia (vegeu calendari àtic). Els grecs van estendre el seu culte fins a l'Índia cap a l'est i fins al sud de la península Itàlica en les seves colònies de la Magna Grècia. Amb la conquesta romana de Grècia, els mites i el culte d'Hèracles van ser adoptats amb el nom d'Hércules, ja que coincidia amb molts aspectes amb altres déus venerats pels llatins i els etruscs, com Hercle. Segons Walter Burkert, el culte d'Hèracles és tan antic que es pot remuntar al neolític i podria ser el resultat de l'amalgama de diversos personatges mítics. Referències Bibliografia Enllaços externs PERES SUNYER, Enric. Hèracles, fill de déu. Poema Narratiu. Ed. Tastets de P.N. Déus de la mitologia grega Argonautes Herois fills de Zeus Descensos a l'Hades


text: Hostalric és una vila i municipi de Catalunya situat a la comarca de la Selva. Forma part de la subcomarca del Baix Montseny. El 2017 comptava 4.106 habitants. Geografia Llista de topònims d'Hostalric (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Història Hostalric va ser a l'antiguitat zona de pas obligatori en la ruta nord-sud, i l'únic pas natural entre Girona i Barcelona. En unes prospeccions fetes al turó del castell es van trobar restes del període ibèric. En època romana passava per aquest indret una bifurcació interior de la Via Augusta. Es van trobar restes d'aquesta via quan es va construir la carretera de Sant Hilari Sacalm. La població d'Hostalric sembla que va tenir el seu origen en un hostal documentat des del al lloc dit Onota, al peu de l'anomenat camí de França (antiga via romana). El topònim és una aglutinació d'«hostal» i «ric». La primera referència documental clara d'Hostalric és del 1106, i en ella Guerau Ponç, vescomte de Cabrera, va jurar fidelitat a Ramon Berenguer III de Barcelona. Edat mitjana: Capitalitat del vescomtat de Cabrera Les lluites feudals catalanes del final del van tenir ressò al castell d'Hostalric a causa del rebel temperament del seu senyor, Ponç III de Cabrera. Amb el temps, els de Cabrera van convertir la vila d'Hostalric en la capital administrativa dels extensos territoris del seu vescomtat fins a l'extinció de la senyoria l'any 1836. Hi residien les principals persones encarregades de fer les gestions administratives i econòmiques del vescomtat. La vila d'Hostalric es troba en una situació geogràfica molt bona. Disposa d'unes defenses naturals per un costat i de la protecció del castell per l'altra. Era lloc de pas del camí ral, entre Barcelona i França, amb ramificacions als camins de Montseny, de les Guilleries, i també conduïa cap a la marina en els termes del castell de Blanes, Palafolls i Montpalau. Fou al quan es consolidà la vila. El 1242 el rei Jaume I el Conqueridor atorgà al vescomte de Cabrera el privilegi de celebració de mercat establert els dimarts, i l'any següent, el 1243, el vescomte Guerau V de Cabrera va concedir carta de poblament als habitants d'Hostalric. Posteriorment, el 1269 disposà de notaria i escrivania. Els notaris d'aquesta notaria tenien facultat directe del vescomte de Cabrera. Durant el , Bernat II de Cabrera va reestructurar els dominis del vescomtat de Cabrera i feu que Hostalric fos cap i centre de tot el vescomtat. A Hostalric s'hi va instaurar el principal tribunal judicial del vescomtat. La capitalitat d'Hostalric començada per Bernat II de Cabrera va ser consolidada pel seu net Bernat IV de Cabrera, anomenat Bernardí. Aquest reorganitzà les estructures administratives del vescomtat que duraran fins a l'extinció del règim senyorial al s. XIX. Guerra de Successió Durant el regnat de Carles III, els francesos van tornar a envair Catalunya. Van arribar a Hostalric el 18 de juliol de 1694. Després d'una curta resistència, la població i el castell es van rendir. Aquesta zona, però, va continuar essent terra de batalles, i els francesos van abandonar el castell l'any 1695 i el van deixar inutilitzat.L'any 1701 va arribar a Hostalric Felip V, que acabava de ser nomenat rei, amb la seva esposa. Va ser en aquesta població on els representants de la ciutat de Barcelona li van retre homenatge. Uns anys després, en esclatar la Guerra de Successió, un cop conquerida la vila per les tropes filipistes, aquest rei va ordenar la construcció de l'actual castell i la reconstrucció de les muralles. Durant la Guerra de Successió, a Hostalric hi havia una de les fortaleses més importants de l'exèrcit de Carles III. Al llarg de la disputa, la plaça va estar guarnida per diverses formacions aliades, fins que els exèrcits imperial i borbònic van signar el conveni de l'Hospitalet (22 de juny de 1713), amb què es reglamentava l'evacuació de les tropes aliades i l'entrega de les fortaleses a les noves autoritats borbòniques. A mitjan agost del 1713, l'expedició militar catalana del diputat Antoni de Berenguer i el general Rafael Nebot va acudir a Hostalric per evitar l'entrega de la fortificació. L'operatiu va fracassar i, el 17 d'agost de 1713, el coronel Francesco Marulli, seguint el conveni de l'Hospitalet, va lliurar la fortalesa a l'exèrcit borbònic. La fortificació d'Hostalric es convertia, així, en la darrera plaça aliada lliurada a Felip V. La seva guarnició va abandonar Catalunya tot embarcant-se des de Blanes. Poc després, a causa de la revolta de les quinzenades, des d'Hostalric s'organitzaria una columna borbònica per anar a socórrer el general Feliciano Bracamonte a Vic. Durant el seu trajecte entre el Montseny i les Guilleries la columna seria emboscada, en l'anomenat combat d'Arbúcies, i patiria nombroses baixes que obligarien a retirar-se als supervivents cap a Hostalric. Ocupació francesa Durant la Guerra de la Independència (1808-1814), Hostalric va tenir un paper brillant, tant donant suport a l'entrada de queviures durant el setge de Girona com destorbant el pas a les tropes enemigues. És per això que convenia als francesos prendre la vila. Durant la guerra del Francès, el 7 de novembre de 1809 la vila va ser saquejada i incendiada per les tropes del mariscal Pierre François Charles Augereau. El gener de 1810 els francesos van prendre la vila i s'inicià el llarg setge d'Hostalric. Durant aquest temps el coronel Estrada rebé 4 comunicacions intimant-lo a la rendició, però totes van ser omeses. El governador del castell no defallia i les seves tropes li eren fidels. Després de quatre mesos de setge i més de 4.000 bombes caigudes sobre la fortalesa, la situació era cada vegada més crítica. Començaven a escassejar els aliments i dels 2.000 combatents només 1.200 estaven en condicions d'agafar les armes. El coronel Estrada va decidir provar de salvar-se obrint-se pas entre l'enemic, i el 12 de maig tota la guarnició útil va fugir de la fortalesa. L'endemà, l'oficial que es va quedar al càrrec de la Fortalesa va lliurar la plaça als francesos. Hostalric i Figueres van ser les últimes places de l'Estat espanyol que van abandonar els francesos. Va ser el 4 de juny de 1814. A diferència d'altres castells o fortaleses, Hostalric va mantenir fins ben entrat el la condició de «Plaza Fuerte Militar», amb els avantatges i inconvenients que això podia comportar. Guerra Civil Espanyola Amb l'incendi de l'església el 24 de juliol de 1936, s'iniciava la Guerra Civil espanyola a Hostalric. Les flames feien desaparèixer l'excel·lent altar major de 1854, tot i que es va salvar la imatge de la mare de Déu dels Socors, per acció de Joan Guitart i Socorro Ribas, que la van amagar dins d'un nínxol del cementiri vell. L'1 de febrer de 1939 van entrar les tropes franquistes al poble. Política local Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 Eleccions Municipals de 2007 Un pacte entre CiU i Hostalric Cívic (HC) va atorgar l'Alcaldia a Josep Antoni Frias Molina. Posteriorment a l'equip de govern s'hi afegirà el regidor del PSC-PM. Eleccions Municipals de 2011 En aquesta ocasió la majoria absoluta de CiU revalida l'Alcaldia per a Josep Antoni Frías Molina que governarà conjuntament amb el PSC-PM. Eleccions Municipals de 2015 CiU revalida la majoria absoluta amb 7 regidors. Eleccions Municipals de 2019 Amb una participació històrica per unes eleccions municipals a Hostalric (71,81%), la coalició d'independents sota el paraigües d'Acord Municipal anomenada Sumem per Hostalric i liderada per Nil Papiol i Champagne obté la majoria absoluta i trenca amb les històriques majories absolutes de CiU a la Vila. Hostalric, monument històric nacional La vila d'Hostalric conserva gairebé en la seva integritat un dels llegats monumentals més notables de l'època medieval catalana i està presidida per la imponent fortalesa militar. El cos d'aquest ric patrimoni arquitectònic es materialitza en emblemàtics i singulars elements com la Torre dels Frares, la Torre del Convent, el recinte murallat, el Portal de Barcelona, la Cova del Relliguer o la Fortalesa. A la torre del Convent, hi ha una sala d'exposicions dedicada a Benet Frigola i Arnau. Aquest il·lustre fotògraf va desenvolupar la seva activitat professional a Hostalric des del 1920 i va deixar un extens llegat, que a partir d'ara s'exposa de manera permanent. El 13 de desembre de 1963 el conjunt arquitectònic va ser declarat monument històric nacional. Demografia Festes La Festa major se celebra el primer cap de setmana de juliol La Fira i mercat medieval se celebra en el cap de setmana de pasqua La Festa gegantera se celebra en el cap de setmana més proper a l'1 de maig La Fira de sant Miquel se celebra l'últim cap de setmana de setembre Mercat setmanal: dimarts Referències Vegeu també Castell d'Hostalric Església de Santa Maria dels Socors Atletic Club Hostalric Can Llensa Turisme Hostalric


text: L'Horta Sud és una comarca valenciana, ubicada al sud de l'Àrea Metropolitana de València. Històricament ha format part de la comarca de l'Horta, que dividida al seu torn entre l'Horta Nord i l'Horta Sud. De facto, l'Horta Sud es va dividir també, no sense polèmica, entre una nova comarca de recent creació, l'Horta Oest, i l'actual Horta Sud. Tanmateix els canvis i acords del 2022 van fer desaparèixer l'anomenada Horta Oest. La tradicional capital de l'Horta Sud ha estat Torrent, seu del Museu Comarcal de l'Horta Sud. Geografia Limita al nord i a l'est amb la ciutat de València i l'Albufera, al sud amb la Ribera Baixa i la Ribera Alta. Els municipis d'esta comarca són: L'Horta Sud (2022) Història Antigament la Comarca de l'Horta de València incloïa les actuals comarques de l'Horta Nord, l'Horta Sud i la ciutat de València. Degut al creixement de totes estes comarques es va dividir quatre comarques, seprant l'Horta Sud en l'Horta Oest, comarca creada el 1988 i eliminada el 2022. La comarca de l'Horta Sud és de creació moderna, l'any 1989, i hi comprèn part de l'antiga comarca de la Ribera Baixa, i part de la històrica Horta de València. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934. Equipaments Museus Museu Comarcal de l'Horta Sud Vegeu també Horta de València Llista de monuments de l'Horta Sud L'himne de l'Horta Sud; https://fundaciohortasud.org/horta-sud/ Referències Horta Sud


text: L'Horta Nord és una comarca valencianoparlant pertanyent a la província de València, al centre del País Valencià. La comarca no té una capital oficialment designada per la Generalitat Valenciana, tot i que existeixen altres municipis amb consideració de cap de partit judicial. Històricament, l'Horta Nord forma part de l'antiga comarca de l'Horta Valenciana. Els municipis més importants de la comarca són Paterna (el més populós i cap de partit judicial), Burjassot, Alboraia, Montcada (capital judicial), Puçol, Massamagrell (cap de partit judicial) i Godella. Actualment (2023), amb 305.422 habitants, L'Horta Nord és la setena comarca en població del País Valencià. Amb una superfície de 176,36 Km2, és la penúltima comarca en extensió de tot el País Valencià només sent superada per la comarca de València que és la més xicoteta. Geografia Geogràficament, la comarca de l'Horta Nord es troba localitzada al centre-oriental del País Valencià. Limita amb les comarques del Camp de Morvedre al nord, la de València i l'Horta Sud al sud i amb el Camp de Túria a l'oest; també limita amb la mar Mediterrània cap a l'est. L'Horta Nord no té capital administrativa. Les localitats més importants de la comarca són: Burjassot, Alboraia, Foios, Montcada (capital judicial), Puçol i Massamagrell (Capital Judicial) i Godella. Cal destacar que aquells actes que afecten a tots els Ajuntaments de la Comarca, com els Jocs Esportius de l'Horta Nord, se celebren a la localitat d'Alboraia, i que Montcada és el cap del Partit Judicial i seu de la Delegació de l'Agència Tributària. Existixen algunes pedanies de València ciutat, que es troben geogràficament en esta comarca, com ara, Benifaraig (942 hab.), Poble Nou (1.512 hab.), Carpesa (1.245 hab.), Massarojos (1.449 hab.), Borbotó (791 hab.), entre pobles de l'Horta Nord (entre Burjassot, Massamagrell i Almàssera, aproximadament). Els casos més clars d'aïllament de València i que, de vegades, han reclamat la seua independència o integració en municipis de l'Horta Nord són Cases de Bàrcena (405 hab.), Mauella (56 hab.) i Tauladella, que es troben com a enclavaments de València dins de l'Horta Nord. Municipis Partits judicials Història L'Horta Nord ha tingut gran protagonisme a la història del País Valencià. Trobem així episodis com ara la batalla del Puig de Santa Maria, prèvia a la conquesta de València el 9 d'octubre de 1238. En aquesta batalla, el 15 d'agost de 1237, les tropes de Jaume I comandades per Bernat Guillem d'Entença van lluitar contra els soldats sarraïns encapçalats per l'Emir Zayyan ibn Mardanix. La contesa fou guanyada per la Corona d'Aragó, tot i la diferència de força amb els musulmans i la mort del comandant en cap, Bernat Guillem d'Entença. En acció de gràcies per la victòria, el Rei en Jaume manà edificat el monestir de Santa Maria del Puig on resta el cos de Bernat Guillem d'Entença. La comarca de l'Horta Nord és de creació moderna, l'any 1989, i formava part de la històrica l'Horta de València. Esta comarca antiga apareix al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934. L'any 1979 tingueren lloc les primeres eleccions municipals democràtiques després de l'aprovació de la Constitució Espanyola de 1978. En aquests primers comicis el triomf electoral fou per a l'esquerra. Poc després, el 1981 fou creada la Mancomunitat l'Horta Nord. L'1 de gener de 2023 s'actualitza oficialment la delimitació comarcal amb la inclusió de Paterna. Fins aleshores, el municipi de Paterna formava part de la comarca de l'Horta Oest dissolta al mateix temps. Política Històric d'alcaldes Transport Ferrocarril Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) À Punt - Albalat dels Sorells - Alboraia-Palmaret - Alboraia-Peris Aragó - Almàssera - Burjassot - Burjassot-Godella - Campus - La Coma - Empalme - Fira València - Foios - Godella - La Granja - Lloma Llarga-Terramelar - Mas del Rosari - Masies - Massamagrell - Meliana - Montcada-Alfara - Museros - Parc Científic - Pobla de Farnals - Rafelbunyol - Rocafort - Sant Joan - Seminari-CEU - Tomás y Valiente - Vicent Andrés Estellés Rodalies de València (RENFE) Albuixec - Massalfassar - Puçol - El Puig - Roca-Cúiper Xarxa viària Govern d'Espanya Bypass (A7) - V-21 - V-30 Generalitat Valenciana i Diputació de València CV-30 - CV-31 - CV-32 - CV-35 - CV-300 - CV-304 - CV-306 Itineraris verds Anell Verd Metropolità de València - Via Xurra Marítim Port Esportiu Pobla Marina (La Pobla de Farnals) - Port Saplatja (Alboraia) Referències Vegeu també Horta de València Llista de monuments de l'Horta Nord Enllaços externs Guia horta Nord Informació útil de la comarca de l'Horta Nord


text: L'Horta Oest fou una comarca del País Valencià fins al 31 de desembre del 2022 i que tingué la seua capital a Torrent (encara que no fon capital administrativa ni històrica). Així mateix formava part de la comarca històrica de l'Horta de València. Esta subcomarca estava suposadament composta per diversos municipis de l'Horta Sud: Torrent, Mislata, Aldaia, Manises, Xirivella, Alaquàs, Quart de Poblet i Picanya. I, a més, també incorpora de manera “aleatòria” un municipi del que oficialment és Horta Nord, Paterna. Esta divisió territorial no tenia cap sentit perquè les Hortes es divideixen pel pas del riu Túria. Tot el que queda a dalt és Horta Nord i tot el que queda a baix és Horta Sud. La Generalitat va eliminar la comarca de l'Institut Cartogràfic Valencià l'any 2021. Geografia Limitava al nord amb el Camp de Túria i l'Horta Nord, a l'est amb la ciutat de València, al sud amb la Ribera Alta i a l'oest amb la Foia de Bunyol. Els municipis d'aquesta comarca eren: Història Antigament la comarca de l'Horta de València incloïa les actuals comarques de l'Horta Nord, l'Horta Oest, l'Horta Sud i la ciutat de València. Gràcies al creixement de totes estes comarques es va dividir en les quatre comarques actuals. La comarca de l'Horta Oest és de creació moderna, l'any 1989, i hi comprèn part de l'antiga comarca del Pla de Quart, i part de la històrica l'Horta. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt «Comarques naturals del Regne de València» publicat l'any 1934. L'Horta Oest va desaparèixer definitivament del mapa oficial comarcal de l'Institut Cartogràfic Valencià arran de la proposta de la Fundació Horta Sud i la Mancomunitat de l'Horta Sud a la Generalitat. A més a més, l'any 2022 tots els municipis de l'Horta Sud aprovaren per unanimitat l'eliminació de la designació per part de la Generalitat en tots els àmbits administratius. Vegeu també l'Horta de València Cuina de l'Horta Llista de monuments de l'Horta Sud Escuts i banderes de l'Horta Sud Referències


text: La hidrologia és la ciència que estudia les aigües terrestres (l’aigua líquida i sòlida, continental i marina), el seu cicle i les seves aplicacions, distribució, composició, propietats físiques, corrents, cabals, etc., així com els aspectes econòmics i ambientals. Per als autors francesos antics era la ciència que estudiava els aspectes químics i bacteriològics de l’aigua i les seves característiques medicinals. El terme didrologia, anteriorment, era equivalent a hidrogeologia. Hom distingeix una hidrologia marina i una hidrologia fluvial o continental.(en hydrology; es hidrología; fr hydrologie). La hidrologia es divideix en hidrologia de les aigües superficials, hidrologia subterrània (hidrogeologia) i hidrologia marina. L'àmbit científic de la hidrologia inclou la hidrometeorologia, la hidrologia superficial, la hidrogeologia, la gestió de les conques de drenatge i la qualitat de l’aigua. L’oceanografia i la meteorologia no s’inclouen perquè l’aigua és només un dels molts aspectes importants d’aquests camps. La investigació hidrològica pot informar l'enginyeria, la política i la planificació del medi ambient . Definicions En el transcurs del seu desenvolupament la hidrologia s'ha definit de diverses maneres, una de les més simples és la que es deriva de l'anàlisi etimològica del vocable, per això, es tindria: La hidrologia és la ciència de l'aigua . En el nivell actual de desenvolupament de les activitats humanes i de les ciències en general no es pot satisfer amb la definició anterior, massa simplista i incompleta, per això es recomana analitzar les següents: Ciència de l'aigua La hidrologia és la ciència del moviment i el transport de l’aigua a la natura. Es dedica a l'estudi de l'aigua a la Terra i relaciona l'atmosfera, la litosfera, la biosfera i la hidrosfera que originen el moviment, la distribució, la qualitat i els aspectes ambientals de l'aigua. A grans trets, també tracta les relacions físiques i químiques. En general, es preocupa d’esdeveniments naturals com les precipitacions, les escorrenties, la sequera, les inundacions, les aigües subterrànies, el seu control, predicció i gestió. Pel que fa a l'aplicació, la hidrologia proporciona lleis bàsiques, equacions, algoritmes, procediments i modelització de tots aquests esdeveniments per a l'ús pràctic i aplicabilitat.També cobreix les aplicacions pràctiques i de camp per a l'avaluació dels recursos hídrics amb càlculs racionals simples que proporcionen una gestió adequada de l'aigua. Els hidròlegs apliquen coneixements científics i principis matemàtics per resoldre problemes relacionats amb l'aigua en la societat: problemes de quantitat, qualitat i disponibilitat. Es poden ocupar de trobar subministraments d’aigua per a ciutats o granges, del regadiu, o controlar les inundacions dels rius o l’ erosió del sòl. També poden treballar en la protecció del medi ambient: prevenció o neteja de la contaminació o localització de llocs per a l'eliminació segura de residus perillosos. El treball dels hidròlegs és tan variat com l’ús de l’aigua i pot anar des de la planificació de projectes d’aigua interestatal de milions de dòlars, fins a assessorar els propietaris sobre problemes de drenatge del seu jardí. La hidrologia és essencial en l'estuidi del modelat de l'escorça terrestre (geomorfologia) i fonamental en la definició dels diferents relleus. Història Inicis de la ciència hidrològica Científics tan influents com l'astrònom alemany Johannes Kepler (1571-1630), Atanasius Kircher (1602-1680) i el mateix René Descartes (1596-1650), no solament van acollir les teories dels antics grecs sinó que, a més, les van divulgar i il·lustrar amb aportacions fruit d'una fantasia inaudita. Així doncs, Johannes Kepler, en els seus escrits no va saber dir res més sobre l'origen de les aigües subterrànies, sinó comparar-les a un enorme animal que s'empassava l'aigua de la mar i la digeria, sent l'aigua dolça de les deus el producte final del seu metabolisme. Les idees d'Atanasius Kircher, exposades en el seu "Mundus Subterraneum", publicat el 1664, són també d'una imaginació espectacular. René Descartes en els seus "Principis de la Filosofia", escrit el 1644, creia en l'existència de grans cavitats plenes d'aigua per sota de les muntanyes [...] i que quan són retallades pel terreny, originen les deus, que discorren per la vall, es reagrupen, formen els rius i arriben fins al mar. Jean François, el mestre de Descartes, va escriure vint anys després (1665) en el seu "Arts des Fontaines et Science des Eaux", que no estava d' acord amb el seu deixeble tot i l'admiració que li professava. Precursors de la hidrogeologia Cal situar-los a la fi de segle XVII, associats a les idees i demostracions quantitatives dels francesos Pierre Perrault (1608-1680) i Edmé Mariotte (1620-1684), entre d'altres, i a les aportacions científiques i experimentals del famós astrònom anglès Edmond Halley (1656-1742) Pierre Perrault a "De l'origine des Fontaines", obra publicada el 1674, va fer valuoses aportacions experimentals, amb les que va remoure el complicat problema de l'origen de les aigües subterrànies. Edmé Mariotte publicà el 1685 (any següent a la seva mort) l'obra titulada "Traité du mouvement des Eaux et donis autres Corps fluides ". Les idees que exposa en aquesta, són d'una claredat meridiana, no ja només pel que fa a la infiltració profunda de l'aigua, sinó també sobre el cicle hidrològic en general. Les observacions i experiments d'Edmond Halley sobre l'índex d'evaporació van complementar les idees establertes per Perrault i Mariotte, creant el primer cos de doctrina sobre l'origen de les aigües subterrànies, del seu desplaçament, del cabal dels rius i del cicle hidrològic en general. Modernització Al , els estudis experimentals es van modernitzar molt i van establir una base ferma de la ciència hidrologica. La majoria de les contribucions es van relacionar amb la hidrologia de les aigües subterrànies i la mesura de les aigües superficials. Llei de Darcy (Henry Darcy, 1856) del flux d'aigües subterrànies, fórmula del pou de Dupuit (Jules Dupuit, 1858, Aproximació de Dupuit-Forchheimer), llei del flux capil·lar de Hagen-Poiseuille, fórmula de la descàrrega de resclosa de Francis, la determinació de Ganguillet i de Kutter del coeficient de Chezy, la fórmula de flux de Manning, el desenvolupament del mesurament de la taxa del corrent i la llei de Dalton. Hidrologia contemporània Robert Elmer Horton (1875-1945) va ser un dels hidròlegs més importants del . El seu llegat es reconeix en el concepte de "cabal terrestre hortonià", considerat durant molt de temps el mecanisme dominant de generació de les escorrenties de la tempesta (i que encara és la base d'alguns models de resposta hidrològica de la captació). Nascut a Parma, Michigan, el 1875, Horton es va convertir en enginyer del Servei Geològic del districte de Nova York el 1900, després d’analitzar el flux d’aigua al voltant del canal Erie. El seu treball va demostrar que la quantitat de precipitacions que arriben a un rierol depèn del que va anomenar la capacitat d'infiltració del sòl. Després va formular les seves regles, ara anomenades lleis de Horton, que determinen els patrons en rierols i el seu drenatge. Horton és el principal responsable de la comprensió detallada de les diferents fases del cicle hidrològic, com ara la infiltració, l'evaporació, la transpiració i l'escorrentia. Importància de la hidrologia Actualment la hidrologia té un paper molt important en el planejament de l'ús dels recursos hidràulics, i ha esdevingut part fonamental dels projectes d'enginyeria que tenen a veure amb subministrament d'aigua, disposició d'aigües servides, drenatge, protecció contra l'acció de rius i la recreació. D'altra banda, la integració de la hidrologia amb la geografia matemàtica en especial a través dels sistemes d'informació geogràfica ha conduït a l'ús imprescindible del computador en el processament d'informació existent i en la simulació d'esdeveniments futurs. Els estudis hidrològics són fonamentals per a: El disseny de obres hidràuliques, per efectuar aquests estudis s'utilitzen freqüentment models matemàtics que representen el comportament de tota la conca sustentada per l'obra en examen. L'operació optimitzada de l'ús dels recursos hídrics en un sistema complex d'obres hidràuliques, sobretot si són d'usos múltiples. En aquest cas s'utilitzen generalment models matemàtics conceptuals, i es processen a temps real. El correcte coneixement del comportament hidrològic de com un riu, rierol, o d'un llac és fonamental per poder establir les àrees vulnerables als esdeveniments hidro meteorològics extrems. Preveure un correcte disseny d'infraestructura viària, com ara camins, carreteres, ferrocarrils, etc. Tot això i moltes aplicacions més fan que l'hidròleg sigui un personatge important a tot equip multidisciplinar que enfronta problemes d'enginyeria civil en general i problemes de caràcter ambiental. Notes Diferència entre Hidrologia i Hidrografia: no s'han de confondre els termes hidrografia i hidrologia. Totes dues són ciències ciències naturals que tracten les aigües, amb la diferència que la hidrologia s'ocupa de l'aigua de l'atmosfera, precipitacions, humitat, evaporació, és a dir, del funcionament de l'aigua al planeta. Al seu torn, la hidrografia s'encarrega d'estudiar la distribució geogràfica de totes les aigües de la terra i de mesurar, recopilar, analitzar i representar dades relatives del fons oceànic, costes, marees i corrents entre d'altres. Referències Vegeu també Cicle hidrològic Ecohidrologia, la hidrologia en els ecosistemes Bibliografia Enllaços externs International Association of Hydrological Sciences Institut de Recerca de l'Aigua IdRA, Universitat de Barcelona Grup d'Hidrologia Subterrània, Universitat Politècnica de Catalunya Institut Català de Recerca de l'Aigua, ICRA


text: Horta o hort, camp de cultiu irrigat Unió Atlètica d'Horta, club de futbol del barri d'Horta de Barcelona Horta (mitologia), deessa etrusca HORTA (mineria), tecnologia de posicionament geogràfic subterrani utilitzada en la mineria. Horta (amanida), amanida grega a base de verdures bullides Toponímia: Horta de Múrcia, comarca de la Regió de Múrcia L'Horta de València, comarca natural del País Valencià que inclou l'Horta Sud i l'Horta Nord, i incloïa la desapareguda Horta Oest Horta de Sant Joan, poble de la Terra Alta Horta de Lleida, sector eminentment rural del municipi de Lleida Horta (antic municipi) del pla de Barcelona Barri d'Horta, barri del districte d'Horta-Guinardó a la ciutat de Barcelona Estació d'Horta, estació de la Línia 5 del metro de Barcelona al barri d'Horta Estació d'Horta (FBG), estació de ferrocarril de la línia Barcelona-Granollers-Girona al municipi de Sant Andreu de Palomar Riera d'Horta L'església de Sant Joan d'Horta Horta-Guinardó, districte de la ciutat de Barcelona Horta (Açores), ciutat de Portugal Horta o Orte , ciutat italiana Horta d'Avinyó, poble del municipi d'Avinyó i antic municipi de la comarca del Bages Santa Maria d'Horta, església parroquial d'Horta d'Avinyó d'origen romànic i antic municipi del Bages Cognom: Gerard Horta i Calleja, poeta, escriptor, antropòleg, professor universitari i activista polític català. Joaquim Horta i Massanés, poeta, traductor i editor català. Vegeu també Orta, ciutat de l'Anatòlia Central


text: La H és la vuitena lletra de l'alfabet català i sisena de les consonants. Només es conserva per tradició literària, ja que sona muda. El seu nom és hac. Fonètica Actualment només es fa servir per a paraules estrangeres amb el so /h/ o en paraules d'origen llatí que ja tenien aquesta grafia. Antigament també es feia servir per separar hiats (trahidor) i per marcar el so de /k/ a final de mot (Vich, bosch) fins i tot en els seus derivats (Jochs florals). Hac aspirada La hac no és pas muda quan s'utilitza per a representar el so /h/ de certes interjeccions (ha, ha; ehem...) i el so /x/ d'alguns manlleus del castellà o del caló, per exemple: com piho, catalanització del castellà pijo (persona que fa ostentació de seguir les modes associades a una classe social acomodada), o halar (menjar), manlleu del caló. L'adjectiu aspirada es refereix al sentit etimològic d'aquesta paraula que era emetre (un so) amb un hàlit, com surt al DCVB. Significats de H Bioquímica: en majúscula símbol de la histidina. Art: en majúscula s'utilitza per a referir-se al hentai. Física: en minúscula se sol fer servir per representar les alçades en les equacions. Serveix com a abreviatura d'hora Música: correspon a la nota si en el sistema germànic Química: en majúscula, símbol químic de l'Hidrogen, d'on deriva la Bomba H. També és el símbol de la magnitud de l'Entalpia. SI: en minúscula, símbol d'hecto. Vehicles: designa un vehicle provinent d'Hongria Símbols derivats o relacionats Referències Lletres de l'alfabet llatí