text: La genètica és la branca de la biologia que estudia els gens, la variació genètica i l'herència genètica en els éssers vius. Malgrat que l'herència és un fenomen conegut des de fa mil·lennis, el primer a estudiar-la de manera científica fou Gregor Mendel, un científic i frare augustinià del . Experimentant amb l'«herència dels caràcters», és a dir, els patrons que regeixen la transmissió de caràcters dels progenitors als seus descendents, veié que els organismes hereten els seus caràcters a través d'«unitats d'herència» distintes. Aquest terme, encara vigent avui en dia, és una definició un xic ambigua del concepte de gen. L'herència dels caràcters i els mecanismes moleculars que hi ha darrere de l'herència dels gens es mantenen com a principis fonamentals de la genètica del , però la genètica moderna ha ampliat el seu camp d'estudi fins a abastar el funcionament i el comportament dels gens. L'estructura, el funcionament, la variació i la distribució dels gens poden ser objecte de recerca a escala cel·lular, d'organisme (p. ex., dominància) i de població. Entre les subdisciplines de la genètica hi ha la genètica molecular, l'epigenètica i la genètica de poblacions. Els genetistes treballen amb organismes dels tres dominis de la vida a la Terra: els arqueobacteris, els bacteris i els eucariotes. Els gens corresponen a regions de l'ADN, una molècula composta d'una cadena de quatre tipus diferents de nucleòtids – la seqüència d'aquests nucleòtids és la informació genètica que hereten els organismes. L'ADN existeix naturalment en forma bicatenària, és a dir, en dues cadenes en què els nucleòtids d'una cadena complementen els de l'altra. Cada cadena pot fer de plantilla per la creació d'una nova cadena complementària; aquest és el procés físic per a la creació de còpies de gens que poden ser heretats. La seqüència de nucleòtids d'un gen és traduïda per les cèl·lules per produir una cadena d'aminoàcids, creant proteïnes. L'ordre dels aminoàcids en una proteïna correspon a l'ordre dels nucleòtids del gen. Això rep el nom de codi genètic. Els aminoàcids d'una proteïna determinen com es plega en una forma tridimensional; aquesta estructura és la responsable, al seu torn, del funcionament de la proteïna. Les proteïnes executen gairebé totes les funcions que les cèl·lules necessiten per viure. Un canvi en l'ADN d'un gen pot canviar els aminoàcids d'una proteïna i, per tant, alterar-ne la forma i la funció. Això pot tenir un efecte dràstic sobre la cèl·lula i l'organisme en conjunt. Dos altres factors que poden variar la forma de la proteïna són el pH i la temperatura. Tot i que la genètica té un paper significatiu en l'aparença i el comportament dels organismes, és la combinació de la genètica amb les experiències de l'organisme la que determina el resultat final. Per exemple, mentre que els gens tenen un paper en la determinació de l'alçada d'una persona, la nutrició i la salut d'aquesta persona durant la infantesa també tenen un paper important. Història Tot i que la ciència de la genètica té els seus orígens en els treballs teòrics de Gregor Mendel a mitjans del , altres teories de l'herència el precediren. Una teoria popular durant els temps de Mendel era el concepte d'herència mixta, la idea que els individus hereten caràcters mesclats de manera homogènia dels seus pares. El treball de Mendel descartà aquesta hipòtesi, mostrant que els caràcters es componen de combinacions de gens distints i no d'una mescla contínua. Una altra teoria que tenia suport en aquella època era l'herència dels caràcters adquirits, la creença que els individus hereten caràcters consolidats pels seus progenitors. Aquesta teoria (associada habitualment amb Jean-Baptiste Lamarck) actualment és considerada errònia – les experiències dels individus no afecten els gens que transmeten a la seva descendència. Altres teories incloïen la pangènesi de Charles Darwin (que incorporava aspectes tant adquirits com heretats) i la reformulació de la pangènesi per part de Francis Galton com a fet particulat i heretat. Genètica mendeliana i clàssica La ciència moderna de la genètica troba els seus orígens en les observacions fetes per Gregor Johann Mendel, un monjo agustí i científic txec-alemany que dugué a terme estudis detallats sobre la naturalesa de l'herència en les plantes. Al seu article Versuche über Pflanzenhybriden ('Experiments sobre la hibridació de les plantes'), presentat l'any 1865 a la Societat d'Història Natural de Brünn, Mendel establí models d'herència per caràcters concrets de mongeteres i els descrigué matemàticament. Tot i que no totes les característiques presenten aquests models d'herència mendeliana, el seu treball suggerí que l'herència era particulada, no adquirida, i que els patrons d'herència de molts caràcters es podien explicar mitjançant regles i ràtios senzills. La importància de les observacions de Mendel no fou àmpliament compresa fins a començaments del , després de la seva mort, quan la seva investigació fou redescoberta per altres científics que treballaven en problemes similars. La paraula «genètica» per si mateixa fou encunyada l'any 1905 per William Bateson, defensor de l'obra de Menel en una carta que envià a Adam Sedgwick. L'adjectiu «genètic» (derivat de la paraula grega γεννώ, 'donar a llum') precedeix el nom; data d'abans del 1830 i fou utilitzat per primera vegada en un sentit biològic l'any 1859 per Charles Darwin a L'origen de les espècies. Bateson promogué i popularitzà l'ús de la paraula "genètica" per descriure l'estudi de l'herència en el seu discurs inaugural a la Tercera Conferència Internacional sobre la Hibridació de les Plantes, celebrada a Londres l'any 1906. Després del redescobriment de l'obra de Mendel, els científics intentaren determinar quines molècules de la cèl·lula eren les responsables de l'herència. L'any 1910, Thomas Hunt Morgan argumentà que els gens es troben als cromosomes, basant-se en observacions de mutacions dels ulls relacionades amb el sexe de la mosca de la fruita. L'any 1913, el seu estudiant Alfred Sturtevant utilitzà el fenomen del lligament genètic i les taxes de recombinació associades per demostrar i mapar l'alineament dels gens al llarg dels cromosomes. Genètica molecular Tot i que se sap que els cromosomes són contenen gens, els cromosomes es componen tant de proteïnes com d'ADN; els científics encara ignoraven quin d'aquests elements era el portador de la informació genètica. L'any 1928, Frederick Griffith publicà el seu descobriment del fenomen de la transformació (vegeu experiment de Griffith): els bacteris morts podien transferir material genètic per "transformar" altres bacteris encara vivents. Setze anys més tard, el 1944, Oswald Theodore Avery, Colin McLeod i Maclyn McCarty utilitzaren aquest fenomen per aïllar i identificar l'ADN com a molècula responsable de la transformació. L'any 1952, l'experiment de Hershey-Chase utilitzà marcadors radioactius per revelar que l'ADN era el material genètic dels virus; demostrant que l'ADN és la molècula responsable de l'herència. James D. Watson i Francis Crick resolgueren l'estructura molecular de l'ADN l'any 1953, utilitzant el treball de cristal·lografia per difracció de rajos X de Rosalind Franklin i Maurice Wilkins, que mostrava que l'ADN tenia una estructura de doble hèlix (és a dir, amb forma de tirabuixó). El seu model de doble hèlix tenia dues cadenes d'ADN amb els nucleòtids apuntant cap endins, cadascun aparellat amb un nucleòtid complementari a l'altra cadena per formar el que sembla els barrots d'una escala de cargol. Aquesta estructura demostrava que la informació genètica es troba en la seqüència de nucleòtids de cada cadena d'ADN. L'estructura també suggeria un mecanisme simple per la duplicació: si se separen les cadenes, es poden reconstruir noves cadenes complementàries basant-se en la seqüència de la cadena vella. Tot i que l'estructura explicava el funcionament de l'herència, encara es desconeixia com influïa l'ADN el comportament de les cèl·lules. Als anys següents, els científics intentaren entendre com controla l'ADN el procés de la producció de proteïnes. Es descobrí que la cèl·lula utilitza l'ADN com a plantilla per crear un ARN missatger complementari (una molècula amb nucleòtids molt similar a l'ADN). La seqüència de nucleòtids d'un ARN missatger es fa servir per crear la seqüència d'aminoàcids d'una proteïna; aquesta traducció entre seqüències de nucleòtids i d'aminoàcids rep el nom de codi genètic. Amb aquesta comprensió molecular de l'herència esdevingué possible una acceleració en la recerca. Un avenç important fou la seqüenciació de l'ADN de terminació de cadena, fet el 1977 per Frederick Sanger: aquesta tecnologia permet als científics llegir la seqüència de nucleòtids d'una molècula d'ADN. El 1938, Kary Banks Mullis desenvolupà la reacció en cadena de la polimerasa, oferint una manera ràpda d'aïllar i amplificar una secció específica d'ADN d'una mescla. A través dels esforços comuns del Projecte del Genoma Humà i l'esforç privat en paral·lel per part de Celera Genomics, aquestes i altres tècniques culminaren en la seqüenciació del genoma humà l'any 2003. Cronologia de descobriments notables El quadre següent resumeix els esdeveniments més importants de la història de la genètica: Característiques de l'herència Herència diferenciada i les lleis de Mendel Al nivell més elemental, l'herència en els organismes es fa mitjançant caràcters diferenciats anomenats "gens". Aquesta propietat fou observada per primera vegada per Gregor Mendel, que estudià la segregació de les característiques heretables en els pèsols. Chapter 2 (Patterns of Inheritance): Mendel's experiments En els seus experiments per estudiar el caràcter que determina el color de la flor, Mendel observà que les flors de cada pèsol eren o bé morades o bé blanques — i mai d'un color intermedi. Aquestes versions diferents i diferenciades del mateix gen s'anomenen "al·lels". En el cas del pèsol, que és una espècie diploide cada planta individual té dos al·lels de cada gen, un heretat de cada progenitor. Molts organismes, incloent-hi els humans, presenten aquest patró d'herència. Els individus diploides que presenten dues còpies del mateix al·lel són anomenats "homozigots" en aquell locus del gen, mentre que els organismes amb dos al·lels diferents s'anomenen "heterozigots". El conjunt d'al·lels d'un organisme donat s'anomena "genotip", mentre que el conjunt de les característiques visibles s'anomena "fenotip". Quan un organisme és heterozigot en un gen, sovint un al·lel és anomenat "dominant", ja que la seva qualitat "domina" el fenotip de l'organisme, mentre que l'altre al·lel és anomenat "recessiu", ja que les seves qualitats recedeixen i no s'observen. Alguns al·lels no presenten dominància completa, sinó que tenen una dominància incompleta, expressant un fenotip intermedi; o són codominants, quan s'expressen ambdós al·lels alhora. Quan un parell d'organismes es reprodueixen sexualment, els descendents hereten de manera aleatòria un dels dos al·lels de cada progenitor. Aquestes observacions de l'herència diferenciada i la segregació dels al·lels es coneixen col·lectivament com a "primera llei de Mendel" o "Llei de la segregació". Notació i diagrames Els genetistes utilitzen diagrames i símbols per desciure l'herència. Un gen és representat per una lletra (o lletres); la lletra majúscula representa l'al·lel dominant i l'al·lel recessiu es representa amb una minúscula. Sovint s'utilitza el símbol "+" per indicar l'al·lel habitual no mutant d'un gen. En experiments de fertilització i cria (i especialment quan es tracten les lleis de Mendel), els progenitors són denominats "generació P" i la descendència és anomenada "generació F1" (primera filial). Quan els descendents F1 s'aparellen entre ells la descendència rep el nom de "generació 2F". Un dels diagrames comuns que es fan servir per predir el resultat del mestissatge és el quadre de Punnett. A l'hora d'estudiar les malalties genètiques humanes, els genetistes sovint utilitzen diagrames de pedigrí per representar l'herència dels caràcters. Aquests diagrames mapegen l'herència d'un caràcter dins un arbre genealògic. Interaccions entre diferents gens Els organismes tenen centenars de gens, i en els organismes que es reprodueixen sexualment l'assortiment d'aquests gens és generalment independent dels altres gens que conté. Això vol dir que l'herència d'un al·lel pel color groc o verd dels pèsols no està relacionada amb l'herència dels al·lels pels colors blanc o morat de les flors. Aquest fenomen, conegut com a segona llei de Mendel o llei de l'assortiment independent, indica que els al·lels de diferents gens es barregen per generar descendència amb diferents combinacions. (Alguns gens no es barregen independentment, demostrant-se així el lligament genètic.) Sovint, gens diferents poden interaccionar de manera que influencien una mateixa característica. En Omphalodes verna, per exemple, existeix un gen amb al·lels que determinen el color de les flors: blau o magenta. Un altre gen controla si les flors presenten color: color o blanc. Quan una planta té dues còpies d'aquest al·lel "blanc", la flor serà blanca — sense tenir en compte si el primer gen té els al·lels blau o magenta. Aquesta interacció entre gens s'anomena "epístasi": el segon gen és epistàtic respecte al primer. Molts caràcters no són característiques diferenciades (ex. flors morades o blanques), sinó que són caràcters continus (ex. l'alçada dels humans o el color de la pell). Aquests "caràcters complexos" són el producte de molts gens. La influència d'aquests gens és mitjançada en diferents graus per l'entorn en què estat un organisme. El grau en què els gens d'un organisme contribueixen a un caràcter complex s'anomena "heretabilitat". El mesurament de l'heretabilitat d'un caràcter és relatiu — en un ambient més variable, l'entorn té una influència més important sobre la variació total del caràcter. Per exemple, l'alçada humana és un caràcter complex amb una heretabilitat del 89% als Estats Units. A Nigèria, on la gent disposa d'un accés més variable a una nutrició correcta i la sanitat, l'alçada té una heretabilitat de només el 62%. Bases moleculars de l'herència ADN i cromosomes Les bases moleculars dels gens són l'àcid desoxiribonucleic (ADN). L'ADN es compon d'una cadena de nucleòtids, dels que hi ha quatre tipus: l'adenina (A), la citosina (C), la guanina (G) i la timina (T). La informació genètica es troba a la seqüència d'aquests nucleòtids, i els gens existeixen com a extensions de seqüències al llarg de la cadena d'ADN. Els virus són l'única excepció d'aquesta regla; a vegades utilitzen una molècula molt similar, l'ARN, com a material genètic en lloc de l'ADN com a material genètic. El conjunt sencer de material hereditari d'un organisme s'anomena "genoma". Normalment, l'ADN existeix en forma de molècula bicatenària, enrotllada en forma de doble hèlix. Cada nucleòtid d'ADN s'aparella preferentment amb el seu nucleòtid corresponent de la cadena oposada: A s'emparella amb T, i C s'emparella amb G. D'aquesta manera, en la seva forma bicatenària, cada cadena conté tota la informació necessària, repetida a l'altra cadena. Aquesta estructura de l'ADN és la base de l'herència: la replicació de l'ADN duplica la informació genètica separant les dues cadenes i utilitzant cadascuna d'elles com a plantilla per sintetitzar la nova cadena. Els gens es disposen linealment al llarg de cadenes llargues d'ADN, anomenades cromosomes. En els bacteris, cada cèl·lula té un únic cromosoma circular, mentre que els organismes eucariotes (incloent-hi les plantes i els animals) tenen l'ADN distribuït en múltiples cromosomes lineals. Aquestes cadenes d'ADN sovint són extremament llargues; el cromosoma humà més llarg, per exemple, conté uns 247 milions de bases. L'ADN d'un cromosoma està associat a proteïnes estructurals que l'organitzen, compacten, i hi controlen l'accés, constituint un material anomenat cromatina; en els eucariotes la cromatina està formada normalment per nucleosomes, unitats repetides d'ADN enrotllades al voltant d'un nucli de proteïnes d'histona. Mentre que els organismes haploides només tenen una còpia de cada cromosoma, la majoria d'animals i moltes plantes són diploides; és a dir, contenen dos cromosomes de cada, i per tant dues còpies de cada gen. Els dos al·lels d'un gen es troben a locus idèntics de cada cromàtida germana, i cada al·lel és heretat d'un progenitor diferent. En són una excepció els cromosomes sexuals, uns cromosomes especialitzats que tenen molts animals i que tenen un paper en la determinació del sexe d'un organisme. En els humans i altres mamífers, el cromosoma Y té pocs gens i engega el desenvolupament de les característiques sexuals masculines, mentre que el cromosoma X és similar als altres cromosomes i conté molts gens que no tenen cap relació amb la determinació del sexe. Les femelles tenen dues còpies del cromosoma X, però els mascles només tenen un cromosma Y i un de X; aquesta diferència en el nombre de cromosomes X provoca els patrons d'herència inusuals dels trastorns lligats al sexe. Reproducció Quan les cèl·lules es divideixen, el seu genoma sencer es duplica i cada cèl·lula filla n'hereta una còpia. Aquest procés, anomenat mitosi és la forma més simple de reproducció i és la base de la reproducció asexual. La reproducció asexual també es pot donar en organismes pluricel·lulars, produint descendència que hereta el genoma d'un únic progenitors. Els descendents que són genèticament idèntics als progenitors són anomenats "clons". Els organismes eucariotes sovint recorren a la reproducció sexual per generar descendents que contenen una mescla de material genètic heretat d'ambdós progenitors. El procés de reproducció sexual alterna entre formes que contenen una única còpia del genoma (haploide) i que en contenen dues (diploides). Les cèl·lules haploides es fusionen i combinen el material genètic per crear una cèl·lula diploide amb cromosomes emparellats. Els organismes diploides generen haploides per divisió, sense replicar l'ADN, per crear cèl·lules filles que hereten de manera aleatòria un cromosoma de cada parell parental. La majoria d'animals i moltes plantes són diploides durant gran del seu cicle vital, estant la forma haploide limitadaa als gàmetes. Tot i que no utilitzen el mètode haploide/diploide de reproducció sexual, els bacteris tenen molts mètodes per adquirir nova informació genètica. Alguns bacteris poden conjugar, és a dir, poden transferir una petita peça circular d'ADN a un altre bacteri. Els bacteris també poden assimilar fragments d'ADN brut que es troben a l'entorn i integrar-los al seu genoma, un procés conegut com a transformació. Aquests processos resulten en una transferència horitzontal de gens, transmetent fragments d'informació genètica entre organismes que altrament no tindrien cap relació. Recombinació genètica i lligament La naturalesa diploide dels cromosomes permet que gens de diferents cromosomes de se segreguin independentment durant la reproducció sexual, recombinant-se per tal de formar noves combinacions de gens. Tanmateix, en teoria els gens d'un mateix cromosoma no es recombinarien mai, si no fos pel procés d'entrecreuament cromosòmic. Durant l'entrecreuament, els cromosomes s'intercanvien fragments d'ADN, barrejant els al·lels entre els cromosomes. Aquest procés d'entrecreuament cromosòmic es dona generalment durant la meiosi, una sèrie de divisions cel·lulars que generen cèl·lules germinals haploides. La probabilitat que es doni entrecreuament entre dos punts donats d'un cromosoma està relacionada amb la distància que hi ha entre ells. En una distància arbitràriament llarga, la probabilitat d'entrecreuament és prou elevada perquè l'herència dels gens no tingui cap relació. En els gens que estan més propers, en canvi, la menor probabilitat d'entrecreuament significa que els gens presenten lligament genètic - els al·lels dels dos gens tendeixen a heretar-se junts. La suma de lligament entre un conjunt de gens pot ser combinada per formar un mapa de lligament linear que descriu provisionalment l'alineament dels gens al llarg del cromosoma. La quantitat de lligament entre una sèrie de gens es pot combinar per formar un mapa de lligament genètic que descrigui de manera aproximada l'arranjament dels gens al cromosoma. Expressió gènica Codi genètic Els gens generalment expressen el seu efecte funcional a través de la producció de proteïnes, molècules complexes encarregades de la majoria de funcions a la cèl·lula. Les proteïnes són cadenes d'aminoàcids, i la seqüència d'ADN d'un gen (a través d'un intermedi d'ARN) s'utilitza per produir una seqüència proteica específica. Aquest procés comença amb la producció d'una molècula d'ARN amb una seqüència que correspon a la seqüència d'ADN del gen, un procés anomenat transcripció. Cada grup de tres nucleòtids en una seqüència, anomenat codó, correspon a un dels vint possibles aminoàcids d'una proteïna — aquesta correspondència s'anomena codi genètic. La transmissió d'informació és unidireccional: la informació es transfereix de les seqüències de nucleòtids a les seqüències aminoacídiques de les proteïnes, però mai a la inversa — un fenomen que Francis Crick anomenà el dogma central de la biologia molecular. La seqüència específica d'aminoàcids resulta en una única estructura tridimensional per aquesta proteïna, i l'estructura tridimensional de la proteïna està relacionada amb la seva funció. I.3. Proteins: Protein Function Algunes són molècules estructurals simples, com les fibres formades per la proteïna col·lagen. Les proteïnes es poden unir a altres proteïnes i amb molècules simples, actuant a vegades com enzims per facilitar reaccions químiques dins les molècules unides (sense que canviï l'estructura de la proteïna en si). L'estructura de les proteïnes és dinàmica; l'hemoglobina es replega de diferents formes per facilitar la captura, transport, i alliberament de les molècules d'oxigen a la sang dels mamífers. Una diferència de només un nucleòtid en l'ADN pot provocar un únic canvi en la seqüència aminoacídica d'una proteïna. Com que l'estructura d'una proteïna és el resultat de la seva seqüència d'aminoàcids, alguns canvis poden canviar dràsticament les propietats d'una proteïna, desestabilitzant-ne l'estructura o canviant-ne la superfície de tal manera que es modifica la seva interacció amb altres proteïnes i molècules. Per exemple, l'anèmia falcifome és una malaltia genètica humana que resulta d'una diferència en la regió codificant per la secció β-globina de l'hemoglobina, provocant un únic canvi aminoacídic que canvia les propietats físiques de l'hemoglobina. Les versions falciformes s'enganxen entre elles, apilant-se per formar fibres que distorsionen la forma dels eritròcits que porten la proteïn. Aquests eritròcits falciformes ja no flueixen correctament pels vasos sanguinis, i tendeixen a embussar-los o degradar-los, provocant els problemes mèdics associats a aquesta malaltia. Alguns gens són transcrits en ARN però no són traduïts en productes proteics; són les molècules d'ARN no codificant. En alguns casos, aquests productes es pleguen en estructures implicades en funcions cel·lulars essencials (com l'ARN ribosòmic o l'ARN de transferència). L'ARN també pot tenir un efecte de regulació mitjançant interaccions d'hibridació amb altres molècules d'ARN (com el microARN). Caràcters innats i adquirits Tot i que els gens contenen tota la informació utilitzada per un organisme pel seu funcionament, el medi té un paper important a l'hora de determinar el fenotip final. És una dicotomia entre innat o adquirit. El fenotip d'un organisme depèn de la interacció de la seva genètica amb el medi. En són un exemple les mutacions sensibles a la temperatura. Sovint, el canvi d'un sol aminoàcid en una seqüència proteica no en canvia el comportament i les interaccions amb altres molècules, però sí que en desestabilitza l'estructura. En un medi d'alta temperatura, en què les molècules es mouen ràpidament i impacten les unes contra les altres, això provoca que la proteïna perdi la seva estructura i deixi de funcionar. En canvi, en un medi de baixa temperatura, l'estructura de la proteïna és estable i funciona de manera normal. Aquest tipus de mutació es fa patent en la coloració del pelatge dels gats siamesos, en què una mutació en un enzim encarregat de la producció de pigments fa que es desestabilitzi i deixi de funcionar a temperatures elevades. La proteïna roman funcional a les àrees més fredes de la pell (les potes, les orelles, la cua i la cara), de manera que aquests gats tenen el pelatge de les extremitats més fosc. El medi també té un paper crític en els efectes de la malaltia genètica humana anomenada fenilcetonúria. La mutació que causa fenilcetonúria afecta la capacitat del cos de descompondre l'aminoàcid fenilalanina, provocant una acumulació tòxica d'una molècula intermèdia que, al seu torn, causa símptomes greus de retardament mental progressiu i espasmes. Tanmateix, si els que tenen la mutació de la fenilcetonúria segueixen una dieta estricta que eviti aquest aminoàcid, romanen sans. Un mètode popular per determinar la importància relativa dels caràcters innats i adquirits és estudiar bessons idèntics o fraternals o germans de naixements múltiples. Com que els germans idèntics provenen del mateix zigot, són genèticament iguals. Tanmateix, els bessons fraternals tenen la mateixa diferència genètica entre ells que els germans normals. Comparant la freqüència amb què el bessó d'un conjunt té el mateix trastorn entre bessons fraternals i idèntics, els científics poden observar si els caràcters innats o adquirits tenen més importància. Un exemple cèlebre d'estudi d'un naixement múltiple és el de les quadrigèmines Genain, unes quadrigèmines idèntiques que foren totes diagnosticades amb esquizofrènia. Regulació gènica El genoma d'un determinat organisme conté milers de gens, però no tots ells han d'estar activats en nun moment determinat. Un gen és expressat quan és transcrit a ARNm (i traduït a proteïna), i existeixen molts mecanismes cel·lulars per controlar l'expressió dels gens de tal manera que les proteïnes es produeixin només quan la cèl·lula les necessita. Els factors de transcripció són proteïnes reguladores que s'uneixen a l'inici dels gens, promovent o inhibint la transcripció del gen. Al genoma del bacteri Escherichia coli, per exemple, hi existeix tot un seguit de gens necessaris per la síntesi de l'aminoàcid triptòfan. Tanmateix, quan ja hi ha triptòfan disponible per la cèl·lula, aquests gens per la síntesi de triptòfan ja no calen. La presència de triptòfan afecta directament l'activitat d'aquests gens - les molècules de triptòfan s'uneixen al repressor del triptòfan (un factor de transcripció), canviant l'estructura del repressor, fent-lo esdevenir "actiu" i unit als gens. El repressor del triptòfan bloqueja la transcripció i impedeix l'expressió dels gens, generant una regulació per retroalimentació negativa del procés de síntesi del triptòfan. Les diferències en l'expressió gènica són especialment clares en els organismes multicel·lulars, en què totes les cèl·lules contenen el mateix genoma però tenen una estructura i un comportament molt diferents a causa de l'expressió de conjunts de gens diferents. Totes les cèl·lules d'un organisme multicel·lular deriven d'una única cèl·lula, es diferencien en diversos tipus cel·lulars en resposta a senyals externs i intercel·lulars, i gradualment estableixen diferents patrons d'expressió gènica que creen comportaments diferents. Com que no hi ha un únic gen que s'encarregui del desenvolupament d'estructures en els organismes multicel·lulars, aquests patrons sorgeixen d'interaccions complexes entre moltes cèl·lules. En els eucariotes hi ha caràcters estructurals de cromatina que influeixen la transcripció dels gens, sovint en forma de modificacions a l'ADN i la cromatina que són heretades de manera estable per les cèl·lules filles. Aquests caràcters són anomenats "epigenètics", car es troben "a sobre" de la seqüència d'ADN i conserven l'herència d'una generació cel·lular a la següent. A causa dels caràcters epigenètics, diferents tipus cel·lulars cultivats al mateix medi poden presentar propietats molt diferents. Tot i que els caràcters epigenètics solen ser dinàmics al llarg del desenvolupament, alguns, com ara el fenomen de la paramutació, tenen una herència multigeneracional i existeixen en forma de rares excepcions a la regla general de l'ADN com la base de l'herència. Canvi genètic Mutacions Durant el procés de replicació de l'ADN, ocasionalment es donen errors en la polimerització de la segona cadena (les taxes d'error són en general extremadament baixes, es dona un error per cada 10-100 milions de bases). Aquests errors, anomenats mutacions, poden repercutir en el fenotip de l'organisme, especialment si es donen en la seqüència codificant d'un gen per una proteïna. Sense revisió, les taxes d'error són mil vegades més altes; com que molts virus es basen en ADN i ARN polimerases que manquen de capacitat de revisió, tenen taxes d'error més elevades. Els processos que incrementen la taxa de canvis de l'ADN s'anomenen "mutàgens": els productes químics mutàgens promouen errors en la replicació de l'ADN, sovint per interferència amb l'estructura d'aparellament de bases, mentre que la radiació ultraviolada indueix mutacions produint danys en l'estructura de l'ADN. Els danys químics a l'ADN també es poden produir de manera natural, i les cèl·lules fan ús de mecanismes de reparació de l'ADN per reparar els desaparellaments i trencaments de l'ADN. Tanmateix, la reparació no és infal·lible i a vegades l'ADN no retorna a la seva seqüència original. En organismes que utilitzen l'entrecreuament cromosòmic per intercanviar ADN i recombinar gens, els errors en l'alineament durant la meiosi també poden produir mutacions. Els errors en l'entrecreuament es donen especialment quan seqüències similars fan que parells de cromosomes s'alineïn erròniament, cosa que fa que algunes regions en els genomes tinguin una major predisposició a mutar d'aquesta manera. Aquests errors generen grans canvis estructurals en la seqüència d'ADN -- duplicacions, inversions o delecions de regions senceres, o l'intercanvi accidental de parts senceres entre diferents cromosomes (anomenat "translocació". Selecció natural i evolució Les mutacions alteren el genotip d'un organisme, i a vegades això causa l'aparició de diferents fenotipus. La majoria de mutacions tenen un efecte negligible en el fenotip, la salut o l'aptitud reproductiva d'un organisme. Les mutacions que tenen un efecte solen ser deletèries, però a vegades algunes poden ser beneficioses. Estudis de la mosca Drosophila melanogaster suggereixen que, si una mutació canvia una proteïna induïda per un gen, aproximadament un 70% de les mutacions seran perjudicials, mentre que la resta seran o bé neutres o bé lleugerament beneficioses. La genètica de poblacions estudia la distribució de les diferències genètiques dins de les poblacions i com canvien aquestes distribucions al llarg del temps. Els canvis en la freqüència d'un al·lel en una població venen donats principalment per la selecció natural, en què un determinat al·lel proporciona un avantatge selectiu o reproductiu a l'organisme, així com altres factors com ara la deriva genètica, la selecció artificial i les migracions. Al llarg de moltes generacions, el genoma dels organismes pot canviar significativament, donant peu al fenomen de l'evolució. Una selecció que afavoreix mutacions beneficioses pot fer que una espècie evolucioni en una forma més adaptada per sobreviure al seu medi, un procés anomenat adaptació. Les noves espècies sorgeixen mitjançant el procés d'especiació, causat sovint per separacions geogràfiques que impedeixen l'intercanvi de gens entre poblacions. L'aplicació dels principis genètics a l'estudi de la biologia de poblacions i l'evolució rep el nom de síntesi moderna. Comparant les homologies entre els genomes de diferents espècies és possible calcular la distància evolutiva que les separa i quant fa que divergiren (cosa que s'anomena rellotge molecular). Les comparacions genètiques són considerades generalment un mètode més precís de determinar el grau de relació entre espècies que no pas la comparació de característiques fenotípiques. La distància evolutiva entre espècies es pot fer servir per traçar arbres evolutius - aquests arbres representen la descendència comuna i la divergència de les espècies al llarg del temps, tot i que no mostren la transferència de material genètic entre espècies no relacionades (la transferència horitzontal de gens, especialment comuna entre els bacteris). Investigació genètica i tecnologia Organismes models i genètica Tot i que al principi els genetistes estudiaren l'herència en una gran varietat d'organismes, els investigadors s'especialitzaren a estudiar la genètica d'un determinat grup d'organismes. Els estudis previs que hi havia sobre aquests organismes feren que molts investigadors els utilitzessin per fer nous estudis, i finalment uns pocs "organismes model" esdevingueren bàsics per la recerca genètica. Els temes d'investigació habituals en la genètica dels organismes model inclouen l'estudi de la regulació gènica i el rol dels gens en el desenvolupament i el càncer. Els organismes eren escollits, en part, per la conveniència de temps de generació curts i fàcil manipulació genètica. Alguns organismes model molt utilitzats són: el bacteri intestinal Escherichia coli, la planta Arabidopsis thaliana, el llevat Saccharomyces cerevisiae, el nematode Caenorhabditis elegans, la mosca del vinagre (Drosophila melanogaster) i el ratolí comú (Mus musculus''). Investigació genètica mèdica La genètica mèdica busca comprendre la relació entre la variació genètica i la salut i malalties dels humans. Quan busquen un gen desconegut que podria estar implicat en una malaltia, els investigadors solen utilitzar el lligament genètic i diagrames de pedigrí genètics per trobar el punt del genoma associat a la malaltia. Pel que fa a la població, els investigadors aprofiten l'aleatorització mendeliana per buscar punts del genoma que estiguin associats a malalties, una tècnica especialment útil pels caràcters multigènics que no estan clarament definits per un únic gen. Quan es troba un gen candidat, es duu a terme més investigació sobre el gen (anomenat un gen ortòleg) en organismes model. A més d'estudiar malalties genètiques, la major disponibilitat de les tècniques de genotipatge ha dut a la disciplina de la farmacogenètica, que estudia com el genotip pot afectar la resposta a fàrmacs. Tot i que habitualment no és una malaltia hereditària, el càncer és una malaltia genètica. El procés de desenvolupament del càncer al cos és una combinació d'esdeveniments. A vegades es produeixen mutacions en les cèl·lules del cos quan es divideixen. Tot i que aquestes mutacions no són heretades per la progènie, poden afectar el comportament de les cèl·lules, i a vegades fan que creixin i es divideixin més sovint. Hi ha mecanismes biològics que intenten aturar aquest procés; s'envien senyals a les cèl·lules que es divideixen excessivament per desencadenar la mort cel·lular, però a vegades hi ha mutacions addicionals que fan que les cèl·lules ignorin aquests missatges. Es produeix un procés intern de selecció natural dins el cos, i s'acaben produint mutacions a les cèl·lules que en promouen el creixement, formant un tumor cancerós que creix i envaeix diversos teixits del cos. Tècniques d'investigació Es pot manipular l'ADN al laboratori. Els enzims de restricció són un enzim utilitzat habitualment per tallar l'ADN a seqüències específiques, produint fragments d'ADN previsibles. Els fragments d'ADN es poden visualitzar mitjançant l'ús d'electroforesi en gel, que separa els fragments segons la seva llargada. L'ús d'enzims de lligació permet reconnectar els fragments d'ADN, i lligant fragments d'ADN de diverses fonts, els investigadors poden crear ADN recombinant. Sovint associat als organismes modificats genèticament, l'ADN recombinant és usat comunament en el context dels plasmidis — fragments curts d'ADN circular que contenen pocs gens. Inserint plasmidis en bacteris i cultivant aquests bacteris en plaques d'agar (per aïllar clons dels bacteris), els investigadors poden amplificar clonalment els fragments d'ADN (procés conegut com a clonació molecular). La clonació també pot fer referència a la creació d'organismes clònics mitjançant diverses tècniques. L'ADN també pot ser amplificat emprant un procés anomenat reacció en cadena per la polimerasa (PCR). Fent ús de seqüències d'ADN específiques i curtes, una PCR pot amplificar exponencialment una regió delimitada d'ADN. Com que pot amplificar a partir de quantitats molt reduïdes d'ADN, la PCR també s'utilitza sovint per detectar la presència de seqüències d'ADN específiques. Seqüenciació d'ADN i genòmica Una de les tecnologies més fonamentals desenvolupades per estudiar la genètica, la seqüenciació de l'ADN, permet que els investigadors determinin la seqüència de nucleòtids dels fragments d'ADN. Desenvolupada el 1977 per Frederick Sanger i col·laboradors, la seqüenciació de terminació de cadena es fa servir sovint per seqüenciar fragments d'ADN. Amb aquesta tecnologia, els investigadors han estat capaços d'estudiar les seqüències moleculars associades a moltes malalties humanes. A mesura que ha baixat el preu de la seqüenciació, els investigadors han seqüenciat el genoma de molts organismes, utilitzant eines computacionals per unir les seqüències de molts fragments diferents (un procés anomenat assemblatge genòmic). Aquestes tecnologies foren utilitzades per seqüenciar el genoma humà, amb la finalització del Projecte Genoma Humà el 2003. Noves tecnologies de seqüènciació d'alta capacitat estan reduint dràsticament el preu de la seqüenciació de l'ADN, i molts investigadors esperen abaratir el cost de reseqüenciar un genoma humà fins a uns mil dòlars. La gran quantitat de dades de seqüenciació disponibles ha creat la disciplina de la genòmica, que utilitza eines computacionals per buscar i analitzar patrons en el genoma complet d'organismes. La genòmica també es pot considerar una subdisciplina de la bioinformàtica, que utilitza enfocaments computacionals per analitzar grans conjunts de dades biològiques. Aspectes ètics Els avenços en genètica han suscitat preocupacions ètiques pel que fa a l'enginyeria genètica, la investigació amb cèl·lules mare o l'anàlisi de perfils genètics, entre d'altres. D'altra banda, també existeix la possibilitat de fer un abús d'aquests avenços, com per exemple mitjançant el dopatge genètic. El terme col·loquial «bebè de disseny» es refereix a un bebè del qual s'ha seleccionat de manera artificial el genotip. El procés inclou una part d'enginyeria genètica combinada amb fertilització in vitro per assegurar la presència o absència d'uns determinats gens o caràcters i que així no apareguin determinades malalties o el nadó sigui compatible amb un germà. S'ha assenyalat que això representa una mercantilització dels infants, per la qual cosa el terme es fa servir pejorativament pels detractors de la reprogenètica. Això ha suscitat un debat ètic sobre els drets del bebè. Els oponents afirmen que el fetus té dret a no ser genèticament modificat; una vegada ho ha estat, els efectes són irreversibles, i el bebè ja ha canviat per sempre. D'altra banda, els defensors argumenten que els pares posseeixen els drets sobre l'infant que encara no ha nascut, de manera que poden escollir alterar-ne els caràcters. Existeix una ampla controvèrsia amb les cèl·lules mare, que prové bàsicament dels mètodes de creació de cèl·lules mares. En concret de cèl·lules mare embrionàries ha esdevingut un tema extremadament sensible. Això és degut al fet que, amb l'actual estat de la tecnologia, cal iniciar un nou llinatge cel·lular, destruir un embrió humà o fer ús de la tecnologia de clonació terapèutica. Els opositors a la recerca diuen que aquesta pràctica és un cavall de Troia per la clonació reproductiva i equivalent al tractament com d'un humà en potència com si fos un objecte. En canvi, els que afavoreixen la investigació argumenten que és necessari apostar per la investigació de cèl·lules mare embrionàries, car s'espera que les tecnologies resultants tinguin un potencial mèdic significatiu. L'intens debat ha fet que les autoritats estatals i internacionals promoguin lleis per posar límits a la investigació que estiguin basats en valors morals, socials i ètics. També existeix un debat sobre els organismes genèticament modificats. Aquests organismes tenen un ample repertori d'usos, com ara la potenciació de les qualitats nutritives dels aliments i la millora de la seva resistència a plagues o malalties, l'ús en la recerca biomèdica o un ús purament recreatiu (animals de companyia fluorescents, per exemple). Tot i que organitzacions com el Consell Internacional per a la Ciència indiquen que els riscos són negligibles, els detractors dels OGM afirmen que els canvis genètics aplicats a aquests organismes els poden convertir en perillosos per la salut humana, o que les precaucions preses no són suficients per evitar que els canvis genètics s'estenguin a les poblacions salvatges, pertorbant greument l'equilibri ecològic. Referències Bibliografia Enllaços externs Departament de Genètica de la Universitat de Barcelona La genètica a l'abast de tothom Curs de genètica de la UAB Articles de qualitat de ciències de la vida Traduccions que són articles de qualitat


source: wikipedia

text: Glissando (normalment s'empra el plural italià: glissandi) és un ornament musical que consisteix en: o bé a un desplaçament continu de to d'una nota a una altra, o bé a una escala incidental (o escala cromàtica, és a dir, apujant un mig to, p. ex.:en la tonalitat de doM;do, do#, re, re#, mi, fa, fa#, sol, sol#, la, la#, si, do) tocada molt ràpidament per a moure's d'una nota a una altra (glissando efectiu). Els instruments musicals capaços d'efectuar canvis de to continus poden efectuar glissandi de molta extensió. Aquí s'hi inclouen instruments de corda sense trasts (com el violí o el contrabaix); instruments de corda que permeten estirar les cordes (com algunes guitarres elèctriques); instruments de vent sense vàlvules o claus (com el trombó); sintetitzadors i la veu humana. Algun instrument de percussió com les timbales també poden generar glissandi tensant la membrana amb un pedal Molts dels instruments restants poden produir un glissando més limitat. Per exemple, instruments de corda amb trasts (com la guitarra o la mandolina) poden efectuar glissandi de fins a una tercera menor (tres semitons), estirant la corda perpendicularment sobre el mànec. instruments de vent com la flauta o la trompeta poden efectuar glissandi limitats, tot alterant la pressió amb què s'hi bufa. Membranòfons com el tambor o la conga poden fer també petits glissandi fent pressió sobre la membrana mentre està sonant. Altres instruments no permeten canviar el to de manera contínua (per exemple, el piano o l'arpa). En aquests, la manera d'interpretar un glissando consisteix a tocar totes o algunes de les notes situades entre els extrems del glissando a molta velocitat, de manera que el resultat audible s'apropa al so d'un glissando continu. Aquesta interpretació també és possible en instruments de vent i de corda, i igualment se l'anomena glissando, tot i que no és exactament el mateix que l'efecte imitat. Vegeu també Instruments musicals Teoria de la música Acústica Interpretació musical Tècniques musicals


text: Johann Wolfgang von Goethe [ʝoˌɦan ˌvɔlfg̊aŋ fɔn ˈgøːthə] (Frankfurt del Main, 28 d'agost del 1749 - Weimar, 22 de març de 1832), va ser un pensador i literat alemany, funcionari de la Cort de Weimar. La seva producció literària abasta des de la poesia, la novel·la fins al teatre i l'assaig. A més, és l'iniciador del corrent literari alemany conegut com a Sturm und Drang (Tempesta i impuls), precursor del romanticisme alemany. Va estudiar dret i es va interessar per altres branques del coneixement com ara la geologia, la química o la medicina, que el van portar al descobriment de l'os intermaxil·lar. També es va interessar per la botànica i va publicar un assaig sobre la metamorfosi de les plantes: Versuch die Metamorphose der Pflanzen zu erklären (1790). En aquest, intenta establir una teoria general sobre la morfologia dels vegetals reconeixent l'analogia de la forma dels cotiledons, de les flors o les fulles. També feu un esbós d'una teoria de l'evolució entre els vegetals i en relacionà la morfologia amb filogènesi, visions molt avançades en la seva època. La seva posició a la Cort de Weimar, en què va entrar l'any 1775 al servei de Carles August, hereu del ducat de Saxònia-Weimar, i on va fixar la seva residència fins a la seva mort, li va permetre realitzar nombrosos viatges i relacionar-se amb l'alta aristocràcia i personatges cabdals com Napoleó, Ludwig Van Beethoven, Friedrich von Schiller o Johann Gottfried Herder. A més a més, l'any 1782, el mateix duc Carles-August es va encarregar d'afegir la partícula von al seu cognom, fet que provocà protestes dins la noblesa, ja que en fer-ho passà a formar part de la cort amb un càrrec equiparable als dels ministres, tots de la noblesa. En vida, va gaudir de fama, respecte, prestigi i admiració i, gràcies a la seva reputació, van ser molts els joves que, en la maduresa de Goethe, s'hi volien apropar i conèixer-lo personalment. En el camp de la música, són innombrables els poemes de Goethe, convertits en lieder per compositors de totes les èpoques. Biografia Orígens i joventut (1749-1765) La Goethe era una vella família d'artesans originaris de Turíngia, que vivien, quan va nàixer Johann Wolfgang, en una casa de Frankfurt del Main, avui dia anomenada Goethe-Haus. A Johann Caspar Goethe (1710-1782), son pare, qui va consagrar gran part de la seua vida a la creació d'un Gabinet d'Història natural i a una col·lecció de quadres, no li calia en absolut exercir cap professió a banda de les seues activitats d'aficionat i de l'educació dels seus fills, ja que havia comprat un títol de conseller imperial. Home cultivat, va viatjar a Itàlia (el seu fill, per altra banda, recordarà aquest viatge, en Poesia i veritat, per una góndola que va portar de Venècia), i va escriure'n un diari de viatge que no seria publicat fins a l'any 1932. La mare de Goethe, Catharina Elisabeth Goethe, nascuda a Textor (1731-1808), procedia de la noblesa de la cort. Filla d'un "Schultheiß", es va casar als 17 anys amb el conseller Goethe, que llavors tenia 38 anys. Però Johann Wolfgang no era en absolut dòcil; per això, la relació que va mantenir amb els seus pares sovint es va revelar conflictiva, principalment per l'extrema severitat de son pare. Dels nombrosos infants del matrimoni, només Johann Wolfgang, el menut, i la seua germana Cornelia Friderike Christina (nascuda el 7 de desembre del 1750), van sobreviure, malgrat una verola que va estar a punt d'endur-se'l l'any 1758. La seua educació humanística rigorosa (va estudiar diverses llengües, i principalment el grec clàssic, el llatí, el francès, l'anglès, l'hebreu, però també la major part de les ciències comunes de l'època, la dansa, l'equitació, l'esgrima...) va ser fonamentalment a càrrec de son pare, home sever que va fer que Goethe s'estimés més la companyia de sa mare. La relació que va mantenir amb els seus progenitors, i sobretot amb son pare, era conflictiva i es veia agreujada pel fet que el jove Goethe no gaudia d'un caràcter jovial. Tanmateix, els estudis, sembla que el van transformar: de conflictiu passà a ser un jove model, va aprendre amb una gran facilitat, s'apassionà pel dibuix i, amb grans dificultats, va intentar estudiar música. La Guerra dels Set Anys va suposar per a ell l'oportunitat de descobrir la civilització francesa: un oficial francès, el comte de Thorane, es va instal·lar a la casa dels Goethe l'any 1759, mentre l'exèrcit francès estava acampat a Frankfurt. Thorane i el pare de Goethe van fer amistat, ajudats pel fet que aquest donava suport als francesos des de la Batalla de Rossbach, amb gran escàndol del seu sogre, Textor. Gràcies a les bones relacions que van mantenir, el jove Goethe va poder assistir a la coronació del rei dels romans Josep II l'any 1764. Estudis i primeres obres (1765-1775) A la seua ciutat natal, Frankfurt del Main, es va enamorar de la jove i bella Lili Schoenemann. Va estudiar dret a Leipzig entre 1765 i 1768 i a Estrasburg entre 1770 i 1771. Allà, hi va conèixer Johann Gottfried Herder, i va tenir un afer amorós amb Frédérique Brion. L'any 1772, va obtenir el títol de doctor; va tornar a Frankfurt de maig a setembre, on va ser nomenat advocat de la cort imperial i esdevingué magistrat a Wetzlar. L'any 1773, recomença a escriure. En el curs d'un viatge amb Basedow i Lavater al llarg del riu Lahn, va escriure, davant del castell fort de Lahneck, el poema Geistesgruss, que posteriorment seria traduït al francès per Madame de Staël. Weimar (1775-1786) L'any 1775, es va instal·lar a Weimar com a funcionari de la cort del duc Carles August i, posteriorment, com a conseller secret de legació, a partir del 1776. Tres anys més tard, va ser nomenat Comissari de Guerra, abans de ser ennoblit l'any 1782 i que li fóra confiada la direcció de les finances de l'estat. Va establir una relació platònica amb Charlotte von Stein, set anys major que ell, que va durar deu anys. Ell li va escriure 1.700 cartes. Durant aquesta època, va escriure dos grans drames, primer redactats en prosa i després transcrits en pentàmetres iàmbics: Ifigènia a Tàurida i Torquato Tasso. El 1880 es va iniciar a la lògia Amàlia de les Tres Roses de Weimar. El 3 de setembre del 1786, va abandonar Carlsbad (actualment Karlovy Vary, a la República Txeca), on estava fent una cura i va visitar en secret Itàlia, amb l'objectiu que ningú no pogués amoïnar-lo en allò que ell considerava un dels seus somnis més cobejats, la descoberta d'un país del qual tant li havia parlat son pare. El viatge a Itàlia (1786-1788) Fent breus etapes a Verona, Vicenza, Pàdua i després d'una estada de dues setmanes a Venècia, Ferrara, Bolonya, Florència i Perusa, Goethe arriba a Roma el 29 d'octubre del 1786. Va decidir instal·lar-se al número 18 de la via del Corso. Hi va freqüentar artistes alemanys com ara Tischbein, qui va pintar el seu retrat més cèlebre l'any 1787, així com la pintora Angelika Kauffmann i italians com el gravador Giovanni Volpato. De març a juny del 1787, Goethe va visitar el sud de la península Itàlica i Sicília, acompanyat per Christoph Heinrich Kniep, pintor i gravador encarregat d'il·lustrar el viatge. Després d'una petita aturada a Nàpols, va arribar a Palerm el 2 d'abril, després d'un viatge en mar difícil (Goethe suportava malament els viatges per mar) de quatre dies. L'estada a Sicília el va impressionar vivament: «Sense Sicília, Itàlia no ens sembla un quadre acabat; és ací on, en efecte, es troba la clau de tot». L'atmosfera mediterrània li va inspirar el començament d'una tragèdia titulada Nausicaa, de la qual no arribarà a escriure més que un grapat d'escenes. Va visitar-hi nombrosos temples i ruïnes antigues (Segesta el 20 d'abril, Agrigent el 24 d'abril, el teatre de Taormina el 7 de maig), però no va mostrar gens d'interès en els altres vestigis —bizantins, àrabs o gòtics— de l'illa. En efecte, com ha dit Jean Lacoste: «Com no podia visitar Grècia a causa de l'ocupació otomana, el poeta va trobar a Sicília la Gran Grècia de l'antiguitat, la possibilitat d'acostar-se el més possible a l'origen grec, al model grec, sense estar vertaderament en presència d'aquella, segons una aproximació indirecta que serà la de Heidegger anant a Provença a retrobar una Grècia oblidada, o l'oblit de Grècia». En una carta datada el 3 de desembre del 1786, és a dir, només tres mesos després de la seua partença, Goethe veia ja en aquell viatge «una vertadera renaixença... Un segon naixement». Weimar (1788-1805) Dos anys més tard, va tornar a Weimar, on va ser nomenat ministre del duc i es va instal·lar amb Christiane Vulpius (1765-1816), procedent de la petita burgesia, una florista amb qui finalment es casarà l'any 1805. Van tenir cinc fills, dels quals l'únic que va sobreviure va ser Julius August Walther von Goethe (1789-1830). Aquesta relació no legalitzada amb Christiane va suposar un gran escàndol a Weimar. Goethe va legitimar el seu fill l'any 1800. L'any 1791, va ser nomenat director del nou Teatre de la Cort Gran-Ducal, responsabilitat que ocuparia fins al 1817. Cansat de la banalitat i el provincianisme de la cort ducal, va intentar fugir-ne, però no va poder fer-ho d'una altra manera que acompanyant el duc de Saxe-Weimar, oficial de l'exèrcit prussià, l'any 1792, amb ocasió de la Batalla de Valmy. En aquesta ocasió, va tenir el fort sentiment de la gran novetat que suposava la Revolució Francesa, declarant així en la seua Campanya de França: «Avui s'obre una nova era per a la història del món». L'any 1794, va fer-se amic de Schiller. Es coneixien des de l'any 1788 (data del retorn d'Itàlia de Goethe), però fins aleshores no es tenien massa simpatia. Goethe se sentia molt allunyat de les preocupacions del dramaturg rousseauista, mentre que Schiller temia que Goethe arribés a fer-li ombra. L'encontre definitiu va ser al juliol del 1794 per mitjà d'amics comuns. Curiosament, no van parlar de literatura, sinó de ciències naturals i filosofia, que aleshores es trobaven entre les principals preocupacions de Goethe. A aquesta entrevista, va seguir una cèlebre correspondència entre tots dos poetes alemanys. Goethe va participar l'any 1795 en la revista Les Hores, i hi va fer publicar els Diàlegs d'emigrats alemanys, dels quals forma part el cèlebre conte Märchen, posteriorment titulat La serp verda. Schiller va morir l'any 1805, i provocà el que alguns consideren una tercera etapa en la vida de Goethe. Weimar (1805-1832) L'any 1808, va trobar-se Erfurt, arran del congrés celebrat en aquesta ciutat, amb Napoleó Bonaparte, qui el va condecorar amb la Legió d'Honor. Tot i que el filòsof Schopenhauer hi era present, no s'hi va reunir, i hagué d'esperar l'any 1813, en què es van trobar per discutir de la teoria dels colors elaborada per Goethe. Visitant assidu del saló literari organitzat per Johanna Schopenhauer, mare del filòsof, va tenir oportunitat de conèixer-hi artistes i filòsofs, com ara Heinrich Reiss i el pintor Füssli. L'any 1814, va enamorar-se de Marianne von Willemer. El 1822, havent passat sis anys des de la mort de la seua muller, va demanar matrimoni a Ulrike von Levetzow (de 16 anys), que el va refusar (ell tenia 73 anys!). Va acabar la seua vida reconegut com el «savi de Weimar», freqüentat, cortejat i adulat pel conjunt dels ambients literaris europeus (i ben especialment per Carlyle). Va morir el 22 de març del 1832, és a dir, tan sols un mes després d'haver finalitzat la segona part del Faust. Les seues darreres paraules després d'una misteriosa "W" que va traçar en l'aire, van ser: «Mehr Licht! Mehr licht!» («Més llum! més llum!»), interpretades de manera ben diferent. Alguns hi han vist la desesperació d'un gran home per no haver pogut abastar prou coneixements durant la seua vida, mentre que d'altres, com per exemple Friedrich von Müller, les han considerades simplement una petició perquè li obrissin la finestra i poder tenir encara l'ocasió de contemplar la llum del dia. Obra literària Les obres més importants de Goethe després d'instal·lar-se a Weimar van ser la seua tragèdia Götz von Berlichingen (1773), que va ser la primera obra que li va aportar el reconeixement del públic, i la novel·la Els sofriments del jove Werther (1774), que li va suposar una enorme fama com a escriptor del corrent Sturm und Drang, que va marcar la primera fase del romanticisme —de fet, aquesta novel·la es considera com el detonador que va posar en marxa el moviment, i pot ser sense cap dubte considerada com un dels primers best-seller de tot el món; va ser, al llarg de la seua vida, l'obra amb la qual els seus contemporanis l'associaven. Durant l'època de Weimar, abans de conèixer Friedrich von Schiller, va començar Anys d'aprenentatge de Wilhelm Meister, va escriure els drames Ifigènia a Tàurida, Egmont, Torquato Tasso i la faula Reineke Fuchs. Durant l'època de la seua amistat amb Schiller, va continuar escrivint Wilhelm Meister, l'Idil·li de Hermann i Dorothea, i les Elegies romanes. En el seu darrer període, entre la mort de Schiller, l'any 1805, i la seua pròpia mort, van aparèixer Faust (primera part), Les afinitats electives, el Divan occidental-oriental (un recull de poemes en estil persa, influït per l'obra d'Hafez), l'obra autobiogràfica Poesia i veritat, que cobreix la primera part de la seua vida i acaba amb el seu trasllat a Weimar; el seu Viatge a Itàlia, i una sèrie de tractats d'art. Les seues obres van gaudir d'una immediata influència en els cercles artístics i literaris. Faust, segona part va ser finalitzat l'any de la seua mort i va ser publicat pòstumament. Durant els últims anys de la seva vida, Goethe va tenir com a secretari personal Johann Peter Eckermann (1792-1854), que va fer possible la publicació de les obres completes de Goethe en 40 volums (1839-1840). A més a més, va escriure Converses amb Goethe (3 volums, 1836-1848), llibre que recull amb fiabilitat els anys de vellesa d'aquesta personalitat contradictòria i universal. Goethe i les arts Goethe i el dibuix Durant molt de temps, Goethe es va esforçar a desenvolupar allò que ell anomenava el seu petit talent, fonamentalment en el curs del seu Viatge a Itàlia, pel contacte amb pintors experimentats com ara Tischbein. Va conrear essencialment el gravat de paisatge, i rarament va atrevir-se amb el retrat. En un petit text de 1821 va manifestar: Goethe i la música Goethe llibretista Durant molt de temps, Goethe va pensar a dedicar-se a escriure llibrets d'òpera. En va escriure 20 texts i esbossos d'obres líriques, cosa que suposa una cinquena part de la seua producció dramàtica global. Don Giovanni de Mozart, constituïa segons ell l'ideal immillorable cap al qual tota òpera havia de tendir. Així, en una conversa amb Eckermann el 12 de febrer del 1829, va exclamar que la música del seu Faust hauria de tenir l'estil del Don Giovanni, i que, de fet, només Mozart l'hauria pogut compondre. Per altra banda, Mozart va obsedir Goethe fins a tal punt que va arribar a redactar una segona part de La flauta màgica". En la seua joventut (1777), abans de l'estrena de Don Giovanni (1787), Goethe va redactar dos llibrets: Erwin und Elmire, una opereta inspirada en El vicari de Wakefield, cèlebre novel·la anglesa d'Oliver Goldsmith, a la qual va afegir un poc d'intriga sentimental a l'estil del Werther, i Lila, acompanyada de cants i danses populars. Després, l'any 1779, va entaular correspondència amb el compositor alemany Philipp Christoph Kayser, i en sorgí una col·laboració que donaria com a resultat un singspiel, Broma, truc i venjança (Scherz, List und Rache), que va constituir, en la seua estrena l'any 1784, un fracàs total. El problema de tots tres llibrets consisteix en el fet que «Goethe, que no és músic, reconeix innecessàriament al llibret una anterioritat en el temps». Considera la música com a ornament del text, i no el text com un pretext de la música. Així, es troba als antípodes de la cèlebre fórmula italiana «prima la musica, poi la parole», cosa que li impedeix desenvolupar una relació pregona amb els músics, que com en el cas de Mozart amb El rapte en el serrall s'estimen més llibrets mediocres si poden modificar-los a voluntat. Un nou inconvenient va tancar per un temps la seua activitat com a llibretista: l'any 1786, va mamprendre una adaptació d'una comèdia de Friedrich Wilhelm Gotter, El secret conegut per tots (Das öffenliche Geheimnis), al seu torn inspirada en Segreto publico, de Carlo Goldoni. Es tractava d'una adaptació molt lliure perquè Goethe havia decidit emprar nombrosos elements de Les noces de Fígaro, de Beaumarchais. Però com l'1 de maig del 1786 es va estrenar Les noces de Fígaro de Mozart, amb un èxit aclaparador, Goethe es va convèncer d'abandonar la seua obra, que no podia fer la competència a la de Mozart i Lorenzo da Ponte. «Mozart havia precedit, per segona vegada, Goethe, produint una obra mestra incontestable» indica Dietrich Borchmeyer, estudiós de Goethe. Encara va fer-ne tres intents més, amb tres òperes que va fer representar Weimar a principis de la dècada del 1790: Die theatralischen Abenteuer/Les aventures teatrals (1790-91), Die veretelten Ränke/Les intrigues frustrades i, sobretot, Circe (1790-94). Totes tres són adaptacions a l'alemany d'òperes italianes: les dues primeres de Domenico Cimarosa (L'Impressario in angustie i Le trame deluse) i, quant a Circe, prové de La Maga Circe, de Pasquale Anfossi. Goethe, que tenia aquesta darrera òpera en bastant alta estima ("eine immer erfruliche Oper", "Una òpera sempre agradable"), li va assegurar una certa popularitat escrivint en els seus annals del 1791 que havia estat composta per Cimarosa i Mozart (Mit Cimarosa's und Mozart's Musik). Però, de fet, simplement s'havien afegit quatre àries de Mozart, extretes del Schauspieldirektor (1786), pràctica molt habitual en l'època, quan encara no hi havia drets d'autor. Obra científica Biologia Goethe es va interessar per la botànica i va arribar a publicar un assaig sobre la 'metamorfosi de les plantes': Versuch die Metamorphose der Pflanzen zu erklären (1790). En aquesta obra, intenta establir una teoria general sobre la morfologia dels vegetals, reconeixent-ne l'analogia de certes formes, com ara els cotiledons, la forma de les flors o de les fulles. També va esbossar una teoria de l'evolució en els vegetals, lligant la morfologia i la filogènesi. Aquesta era una aproximació molt avançada respecte de les idees generalment sostingudes en l'època. D'aquesta manera, Goethe va ser un dels primers (i probablement el primer) a emprar el terme 'metamorfosi' en botànica. Les preocupacions de Goethe en aquest camp eren sobretot filosòfiques. Volia identificar l'Urspflanze, és a dir, la 'planta original'. L'arbre fetitxe de Goethe era el Ginkgo biloba —també ho és de Weimar, on fins i tot té dedicat un museu. Cal dir també que la ciutat d'Estrasburg està plena de ginkgos: hi ha un exemplar molt vell al jardí de la Plaça de la República, en diversos parcs i a les avingudes. Zoologia i osteologia Goethe també va publicar estudis sobre osteologia, i hom li deu el descobriment de l'os intermaxil·lar humà. Òptica Goethe va fer una teoria important sobre la percepció del color, en l'àmbit de l'òptica. L'any 1810, va proposar-ne una categorització en el seu Tractat dels colors: colors fisiològics, físics i químics, molt abans dels treballs d'Eugène Chevreul publicats l'any 1839. Hi fa intervenir les nocions d'harmonia, de contrast i de diferència cromàtica. La seua teoria del color es basa en l'observació dels "objectes en la llum", segons la seua expressió. S'estén sobre la percepció visual i afirma la nostra diferenciació quant a la perspectiva dels elements verticals i horitzontals, que fa semblar més curts els primers que els segons (una muntanya de 3.000 m d'altitud sembla menor que una distància vers un objecte situat a 3.000 m de distància; o la percepció deformada o oval de la lluna baixa sobre l'horitzó). La forma com Goethe entenia els colors era diferent de com l'entenia Newton, i això va fer que la majoria de científics optessin per la teoria de Newton del segle anterior (1704). En particular, l'afirmació de Goethe que els colors sorgien de la interacció entre la llum i la foscor va fer que la majoria de físics la consideressin no científica. Però Goethe és coherent amb la seva obra en aquest sentit: rebutja la matematització dels fenòmens naturals que s'havia anat implantat des del cartesianisme i opta per una comprensió diferent, de tipus més filosòfic, d'acord amb l'esperit general del romanticisme. Religió Nascut en el si d'una família luterana, la fe primerenca de Goethe es va veure sacsejada per la notícia d'esdeveniments com ara el terratrèmol de Lisboa del 1755 i la Guerra dels Set Anys. El juliol del 1782, es va descriure com "no anticristià, ni acristià, però decididament no cristià". En el seu epigrama venecià 66, Goethe relaciona quatre coses que no li agradaven: "el fum de tabac, els insectes, l'all i les creus". En el llibre Converses amb Goethe, del secretari de Goethe, Eckermann, però, Goethe és retratat com un entusiasta sobre el cristianisme, Jesús, Martí Luter i la Reforma protestant, i hi descriu el cristianisme com "l'última religió". El seu punt de vista més espiritual es va desenvolupar entre el panteisme (fortament influenciat per Spinoza), l'humanisme, i diversos elements de l'esoterisme occidental, com es pot veure més vívidament en la part II de Faust. D'acord amb Nietzsche, "Goethe tenia una mena de quasi felicitat i un fatalisme confiat, que té fe que només en la totalitat; tot es redimeix i sembla bo i justificat.". Obres Entre les seves obres cal destacar: Götz von Berlichingen (1773) Werther (1774) Wilhelm Meisters Lehrjahre (1795) – Anys d'aprenentatge de Wilhelm Meister Faust (1807) (la segona part acabada l'any 1831) Die Wahlverwandtschaften (1809) – Les afinitats electives Proserpina (Weimar, 1778), monodrama menor que musicà Karl von Siegmund Seckendorf La seva producció poètica es troba actualment en diverses edicions. Traduccions Johann Wolfgang von Goethe: Les afinitats electives. Traducció de Carme Gala. Barcelona: Edicions Proa, 1991 (Col·lecció «A tot vent» No 291). . Johann Wolfgang von Goethe: Les afinitats electives. Traducció de Carme Gala. Barcelona: Grans Èxits (sota llicència d'Edicions Proa), 1996 (Col·lecció «Grans Èxits Mundials» No 11). . Johann Wolfgang von Goethe: Les desventures del jove Werther. Traducció directa de l'alemany per Joan Alavedra. Barcelona: Editorial Selecta, 1967(3) (Biblioteca Selecta. Volum Nr. 404. Traduccions, XXXVI). Johann Wolfgang von Goethe: Les desventures del jove Werther. Traducció de l'alemany de Joan Alavedra. Barcelona: Editorial Selecta-Catalònia, 1987 (Col·lecció «Club de Butxaca», Nr. 56). . Johann W. von Goethe: Anys d'Aprenentatge de Wilhelm Meister. Traducció de l'alemany de Josep Murgades. Barcelona: Edicions 62, 1985 (Les Millors Obres de la Literatura Universal, 41). . Johann W. von Goethe: Divan occidental-oriental. Traducció de Manuel Carbonell. Martorell: Adesiara editorial, 2019. . Johann W. von Goethe: Faust. Traducció de Josep Lleonart. Barcelona: Edicions Proa, 1982. . Johann W. von Goethe: Faust. Traducció de Jaume Ortolà. Barcelona: Riurau Editors, 2009. . Johann W. von Goethe: Faust. Nota preliminar i versió escènica de Pedro Montalbán Kroebel. València: Alupa Editorial, 2018. . Bibliografia Berman, Antoine. L'épreuve de l'étranger. Culture et traduction dans l'Allemagne romantique: Herder, Goethe, Schlegel, Novalis, Humboldt, Schleiermacher, Hölderlin. París, Gallimard, 1984. Notes Enllaços externs Obres de Goethe a la Biblioteca de Catalunya Obres de Goethe en el Projecte Gutenberg. Johann Wolfgang von Goethe a l'Enciclopèdia Britànica. (en anglès) Morts el 1832 Naixements del 1749


text: Gandhi (pel·lícula), pel·lícula britànica-índia estrenada el 1982 i dirigida per Richard Attenborough Biografies: Indira Gandhi (Allahabad, 1917 - Nova Delhi, 1984), política índia, Primera Ministra de l'Índia (1966-77 i 1980-84) Kasturba Gandhi (Gokula Makharji, Porbandar, 1869), muller de Mohandas Gandhi. Mohandas Gandhi (1869 - 1948) pensador i polític indi Sonia Gandhi (Lusiana, Itàlia, 1946), política president del Partit del Congrés de l'Índia '' 'Rajiv Gandhi


text: Una galàxia és un conjunt d'estrelles, estrelles compactes, núvols de gas, planetes, pols còsmica, matèria fosca i energia units gravitatòriament en una estructura més o menys definida.Les dimensions galàctiques van des de les galàxies nanes, amb uns pocs milers (103) d'estels, fins a galàxies immenses que n'acumulen cent bilions (1014), totes elles orbitant entorn del seu centre de masses. Les galàxies es classifiquen segons la seva morfologia visual, entre les quals hi ha el·líptiques,espiral i irregulars. Tot indica que al centre actiu de determinades galàxies hi ha un forat negre supermassiu; tanmateix, és difícil que es puguin detectar a causa de la gran densitat d'estels que hi ha a la part central d'una galàxia. Al voltant del forat negre hi ha diversos cúmuls estel·lars. El sistema solar, i per tant també el nostre planeta, es troba dins d'una galàxia, la Via Làctia. L'aspecte lletós de la part central de la nostra galàxia observada a ull nu des de la Terra va originar el nom de Via Làctia, és a dir camí de llet. El mot galàxia ve de la paraula grega galactos, que també significa llet. Els diferents materials que constitueixen una galàxia (estels i núvols de gas i pols) estan animats per un moviment de rotació entorn d'un eix amb una velocitat angular que és més elevada com més a prop del centre es troben. En determinades zones de les galàxies d'elevada concentració de pols i gas es produeix el naixement de nous estels. La densitat d'estels (és a dir, la quantitat que n'hi ha per unitat de volum) també depèn de la distància al centre galàctic: és més elevada com més a prop del centre. Tenen un volum de 10 a 100 Kilopàrsec de radi, mentre la seva massa va de 108, i 1012 masses solars. L'espai que hi ha entre els diferents estels d'una galàxia s'anomena espai interestel·lar i pot ser gairebé buit de matèria o bé ocupat pels gasos o la pols d'una nebulosa. L'espai que hi ha entre les diferents galàxies s'anomena espai intergalàctic i és força buit de qualsevol mena de matèria, malgrat que poden haver-hi planetes i estrelles errants. Segons la teoria del Big Bang, l'Univers s'expandeix: les galàxies s'allunyen les unes de les altres, com un pastís que s'infla en posar-lo al forn. El 2016, utilitzant 20 anys d'imatges del telescopi espacial Hubble, es va estimar que a l'Univers observable hi ha en total uns dos bilions (2×1012) o més de galàxies, i fins a 1×1024 estrelles. Més estrelles que tots els grans de sorra de totes les platges del planeta Terra. Les galàxies no es troben distribuïdes uniformement per l'espai sinó que formen agrupacions més o menys nombroses anomenades cúmuls de galàxies. La nostra galàxia, la Via Làctia, pertany a un d'aquests cúmuls, anomenat grup local, format per unes trenta galàxies, entre les quals hi ha també la Galàxia d'Andròmeda. Val a dir que els cúmuls de galàxies es concentren alhora en grans conglomerats anomenats supercúmuls. El nostre grup local és a la part externa d'un supercúmul que comprèn gairebé cinc mil galàxies. Edwin Hubble (encara que Hubble sempre s'estimà més parlar de "nebuloses", mentre que "galàxies" el mot usat per Shapley s'acabà imposant) va ser el primer astrònom que va plantejar l'existència de les galàxies, a les quals va anomenar universos illa, en adonar-se que algunes nebuloses no eren tals, sinó formacions estel·lars molt allunyades. Fins aleshores l'única part coneguda de l'Univers era la Via Làctia. També en va proposar la primera classificació, l'any 1926. Etimologia Galàxia deriva del terme grec galaxias (γαλαξίας), o kyklos galaktikos, que vol dir "cercle de llet", per la seva aparença en el cel. En la mitologia grega, Zeus posa el seu fill Heracles nascut d'una dona mortal en el pit de la seva parella Hera mentre aquesta està dormint, de manera que pugui beure la seva llet divina i esdevenir també ell un déu immortal. Quan l'Hera s'adona que està alletant a un nadó desconegut, l'aparta amb ràbia i un raig de llet s'escampa per la nit estel·lar, produint la fina banda de llum coneguda com a la Via Làctia. En textos medievals catalans, "Galàxia" es feia servir amb el significat actual de Via Làctia, encara que el seu nom vulgar era Carrera o Carretera de Sant Jaume. En els textos astronòmics, el terme "Galàxia" en majúscula és emprat per referir-se específicament a la Via Làctia, per distingir-la dels bilions d'altres galàxies. Quan William Herschel va compondre el seu catàleg d'objectes astronòmics, va fer servir el nom nebulosa espiral per certs objectes com la Gran Galàxia d'Andròmeda. Més tard seria reconeguda com una immensa conglomeració d'estrelles, quan la veritable distància d'aquests objectes va començar a apreciar-se, i varen ser anomenades "illes d'universos". Tot i així, com que la paraula univers era entesa per descriure la totalitat de l'existència l'expressió va caure en desús i aquests objectes varen començar a ser coneguts com a galàxies. Història de l'observació En diferents moments de la història es va anar adquirint el coneixement de què la Terra és a una galàxia (la Via làctia) i que n'hi havia moltes altres a l'Univers. La Via Làctia El filòsof grec Demòcrit (450-370 ) va proposar que la banda brillant del cel estel·lar coneguda com a Via Làctia podia consistir en estrelles distants. Aristòtil (384-322 ), tanmateix, creia que la Via Làctia podria haver estat causada per "la ignició de l'exhalació d'algunes estrelles que eren grans, nombroses i posades juntes" i que la "ignició es dona en la part superior de l'atmosfera, en la regió del món que és contínua amb els moviments del cel." L'astrònom àrab, Alhazen (965-1037 ), ho va refutar amb el primer intent d'observar i calcular la paral·laxi de la Via Làctia, determinant que en no tenir cap paral·laxi havia d'estar molt remot de la Terra sense pertànyer a l'atmosfera." L'astrònom persa, Abū Rayhān al-Bīrūnī (973-1048), va proposar que la Via Làctia podia ser una col·lecció d'innombrables nebuloses estel·lars. Ibn Bajjah ("Avempace", d. 1138) va proposar que la Via Làctia podia estar constituïda de diverses estrelles, però donant una imatge de continuïtat a causa d'un efecte de refracció en l'atmosfera terrestre. Ibn Qayyim Al-Jawziyya (1292-1350) va proposar que la Via Làctia podia ser "una miríada de petites estrelles empaquetades juntes en l'esfera d'estrelles fixes" i que aquestes estrelles són més grans que planetes. La prova real de què la Via Làctia consistia en diverses estrelles va venir el 1610 quan Galileo Galilei va fer servir el telescopi per estudiar la Via Làctia i va descobrir que estava compost d'un enorme nombre d'estrelles febles. El 1750 Thomas Wright, en el seu Una teoria original o nova hipòtesi de l'Univers, va especular (correctament) que la Galàxia podia ser un cos en rotació d'un nombre enorme d'estrelles mantingudes juntes per les forces gravitatòries, de manera semblant al sistema solar però a una escala molt major. El disc resultant d'estrelles podia ser vist com una banda en el cel des de la nostra perspectiva a dins del disc. En un tracat de 1755, Immanuel Kant va desenvolupar més la idea de Wright sobre la Via Làctia. El primer intent de descriure la forma de la Via Làctia i la posició del Sol va ser duta a terme per William Herschel el 1785 comptant curosament el nombre d'estrelles dels diferents regions del cel. Va produir un diagrama de la forma de la galàxia amb el sistema solar a prop del centre. Fent servir una aproximació refinada, Kapteyn el 1920 va elaborar una imatge d'una petita (diàmetre d'uns 15 kiloparsecs) galàxia el·lipsoide amb el Sol a prop del centre. Un mètode diferent de Harlow Shapley basat en la cataloguització de cúmuls globulars el va portar a un dibuix radicalment diferent: un disc pla amb un diàmetre d'approximadament uns 70 kiloparsecs i el Sol ben lluny del centre. Ambdues anàlisis varen fallar en la no presa en consideració de l'absorció de llum per pols interestel·lar present en el pla galàctic, però quan després Robert Julius Trumpler va quantificar aquest efecte el 1930 en estudiar els cúmuls oberts, és quan es va dibuixar la imatge actual de la Via Làctia. Distinció d'altres nebuloses En el , l'astrònom persa, Abd al-Rahman al-Sufi (conegut a occident com a Azophi), va fer la primera observació registrada de la Gran Galàxia d'Andròmeda, descrivint-la com un "petit núvol". Al-Sufi també va identificar el Petit Núvol de Magalhães, que tot i no ser visible des de Isfahan ho és des del Iemen; per això no va ser vist pels europeus fins al viatges de Magalhães en el . Aquestes varen ser les primeres galàxies a més de la Via Làctia que varen ser observades des de la Terra. Al-Sufi va publicar les seves descobertes en el seu Llibre de les Estrelles Fixes de 964. Tipus i morfologia Hi ha tres tipus principals de galàxies: el·líptiques, espirals, i irregulars. Una classificació més precisa de les galàxies basa en la seva aparença és la donada per la seqüència Hubble. Com que es basa completament en l'aparença morfològica, pot ometre altres característiques distintives importants com la velocitat de formació d'estrelles (en galàxies d'esclat d'estrelles) i l'activitat en el nucli (en galàxies actives). Seqüència de Hubble La Seqüència de Hubble és una classificació de tipus de galàxies desenvolupada per Edwin Hubble l'any 1936. També se la coneix com diagrama diapasó a conseqüència de la forma de la seva representació gràfica. Aquesta seqüència divideix les galàxies en els següents tipus: Galàxies el·líptiques (E0-7): tenen forma el·líptica, amb una distribució bastant uniforme de les estrelles per tot arreu. El nombre indica el grau d'excentricitat: les galàxies E0 són gairebé rodones, mentre E7 són molt aplanades. El nombre indica només l'aparença de la galàxia al cel, no la seva geometria real. Galàxies lenticulars (S0 i SB0) semblen tenir una estructura de disc amb una concentració d'estrelles central projectant d'ell. No mostren cap estructura espiral. Galàxies espirals (Sa-d) tenen una concentració d'estrelles central i un disc aïllat que presenta braços espirals. Els braços estan centrats al voltant de la protuberància, variant des dels molt arremolinats i poc definits (Sa) als molt solts i definits (Sc i Sd). Així mateix, mentre que a les primeres la concentració central és molt pronunciada, en aquests últims ho és bastant menys, i -excepte excepcions- la quantitat d'estrelles joves i la proporció de gas van augmentant al llarg de la seqüència. Galàxies espirals barrades (SB0/ad) tenen una estructura en espiral, similar a les galàxies espirals però els braços es projecten des del final d'una "barra" central en lloc d'emanar d'una concentració central, com cintes als extrems d'una batuta. De nou, SBa a SBd indica com d'arremolinats estan aquests braços i el grau de desenvolupament de la concentració central i -de nou, excepte excepcions- a l'anar progressant en la seqüència, la quantitat de gas i estrelles joves va augmentant. Galàxies espirals intermèdies (SAB0/ac) tenen una morfologia intermèdia entre les galàxies espirals i les galàxies espirals barrades. Galàxies irregulars (Irr) es divideixen en Irr-I, que mostren estructura espiral deformada, i Irr-II per les galàxies que no encaixen en cap altra categoria Formació i evolució L'estudi de la formació i evolució galàctica prova de respondre a les preguntes al voltant de com es van formar les galàxies i la seva ruta evolutiva al llarg de la història de l'Univers. Algunes teories en aquest camp han esdevingut ara amplament acceptades, però encara és una àrea activa de l'astrofísica. Formació Els models cosmològics actuals de l'Univers primigeni estan basats en la teoria del Big Bang. Uns 300.000 anys després d'aquest esdeveniment, els àtoms d'hidrogen i heli varen començar a formar-se, en un esdeveniment anomenat recombinació de fa 240.000-310.000 anys. Gairebé tot l'hidrogen era neutral (no-ionitzat) absorbia fàcilment la llum, i encara no s'havien format estrelles. Com a resultat, aquest període és anomenat l'«Edat Fosca». Va ser de les fluctuacions de densitat (o les irregularitats anisotròpiques) en aquesta matèria primordial que les grans estructures varen començar a aparèixer. Com a resultat, les masses de matèria bariònica va començar a condensar-se en halos freda de matèria fosca. Aquestes estructures primordials es convertiria en les galàxies que veiem avui. El 2006 es va trobar evidències de l'aparença de les galàxies primerenques quan es va descobrir que la galàxia IOK-1 té un inusual desplaçament cap al vermell de 6,96, corresponent a uns 750 milions d'anys després del Big Bang, convertint-la amb la galàxia més distant i primordial coneguda. Encara que altres científics han indicat que altres objectes (com l'Abell 1835 IR1916) tenen desplaçaments cap al vermell més elevats (i per tant se'ls està veient en un estadi més primerenc de l'evolució de l'Univers), l'edat i composició de l'IOK-1 han estat establertes de manera més fiable. L'existència d'aquestes protogalàxies suggereix que es devien formar durant l'"Edat Fosca". El procés detallat pel qual la formació d'aquest tipus de galàxia es va donar és una de les principals preguntes obertes en el camp de l'astronomia. Les teories es poden dividir en dues categories: de dalt a baix i de baix a dalt. En les teories de dalt a baix (com el model de Eggen–Lynden-Bell–Sandage [ELS]), les protogalàxies es formen en un col·lapse simultani a llarga escala d'aproximadament cent milions d'anys. En les teories de baix a dalt (com el model Searle-Zinn [SZ]), les estructures petites com els cúmuls globulars es formen primerament, i després un nombre d'aquests objectes s'agrega per formar una galàxia me's gran. Les teories modernes s'han de modificar per tenir en compte la presència probable de grans halos de matèria fosca. Un cop les protogalàxies comencen a formar-se i contraure's, els primers hal·lo estel·lars (anomenats estrelles de població III) hi apareixen. Aquests estan composts quasi completament d'hidrogen i heli, i poden haver estat massius. En aquest cas, aquestes enormes estrelles haurien d'haver consumit ràpidament el seu combustible, esdevenint supernoves que alliberin elements pesants en el medi interestel·lar. Aquesta primera generació d'estrelles va reionitzar l'hidrogen neutral que els envoltava, creant bombolles en expansió d'espai a través de les quals la llum podria viatjar-hi amb facilitat. Evolució En uns mil milions d'anys de la formació de galàxies, les estructures principals comencen a aparèixer. Es formen els cúmuls globulars, el forat negre supermassiu central, i un bulb de poca metal·licitat. La creació de forats negres supermassius sembla tenir un paper important en regular activament el creixement de les galàxies limitant la quantitat total de matèria addicional afegida. Durant aquesta època primigènia, les galàxies també varen tenir una taxa molt elevada de formació d'estrelles. Durant els següents dos mil milions d'anys, la massa acumulada s'assenta en el disc galàctic. Una galàxia continuarà absorbint al llarg de la seva vida el material que es precipiti des dels núvols d'alta velocitat i les galàxies nanes. Aquesta matèria és pràcticament hidrogen i heli. El cicle de naixement i mort estel·lar va augmentant lentament l'abundància d'elements pesants, permetent eventualment la formació de planetes. L'evolució de les galàxies pot estar significativament afectada per interaccions i col·lisions. La fusió de galàxies era comuna durant les èpoques primerenques, i la majoria de galàxies eren de morfologia peculiar. Degut a les distàncies entre les estrelles, la gran majoria de sistemes estel·lars de galàxies en col·lisió no es veuran afectades. Tanmateix, l'extracció gravitatòria del gas i la pols interestel·lars que conformen els braços espirals produeix una llarga corrua d'estrelles conegudes com a cues de marea. Exemples d'aquestes formacions poden ser contemplades a NGC 4676 or the Antennae Galaxies. Com a exemple d'aquest tipus d'interacció, la Via Làctia i la veïna Gran Galàxia d'Andròmeda s'estan movent l'una cap a l'altra a una velocitat d'una 130 km/s, i —depenent dels moviments laterals— les dues poden col·lidir dintre d'uns cinc o sis mil milions d'anys. Tot i que la Via Làctia mai ha col·lidit abans amb una galàxia tan gran com la d'Andròmeda, l'evidència de col·lisions passades de la Via Làctia amb galàxies nanes més petites està augmentant. Aquest tipus d'interaccions a gran escala són rares. Així que va passant el temps, la fusió de dos sistemes de mida igual s'esdevé menys comú. La majoria de galàxies brillants han romàs fonamentalment sense canvis durant els últims milers de milions d'anys, i la taxa neta de formació d'estrelles probablement també va arribar al seu punt màxim fa aproximadament uns deu mil milions d'anys. Galàxies veïnes Notes Referències Bibliografia Enllaços externs Galaxies, SEDS Messier pages (en anglès) An Atlas of The Universe (en anglès) (en castellà) (en francès) Galàxies — Informació i observacions amateurs (en anglès) LA galàxia més llunyana trobada (en anglès) Galàxies — xerrada a l'emissora de ràdio 4 de la BBC Radio en el programa "In Our Time" (en anglès) PRojecte voluntari de classificació de les galàxies (en anglès) :D Júlia Leal.


text: La gastronomia asturiana és la gastronomia tradicional pròpia d'Astúries. Té elements que l'emparenten amb la cuina gallega, la normanda i la bretona. Dos dels plats més coneguts són la fabada i la caldereta. Hi ha més de cent varietats diferents d'excel·lents formatges artesans, dels quals el formatge blau de cabrales és el més popular. La beguda asturiana per excel·lència és la sidra. Cal tenir en compte que Astúries té dues característiques que queden reflectides en la seva gastronomia; d'una banda té costa al mar Cantàbric, cosa que li proporciona abundants elements marins (peix i marisc), i per altra banda compta amb la serralada Cantàbrica, amb profundes valls en les quals s'hi cria el bestiar en semi-llibertat, donant carn i llet de característiques autòctones, com la vaca casina. Vegeu també Cachopu Mancomunitat Comarca de la Sidra, associació de municipis d'Astúries Pastís d'escórpora Enllaços externs Plana de Guiastur