text: Retrat del pare De vegades molts artistes brillants no aconsegueixen el reconeixement que es mereixen per aspectes del tot circumstancials A la mort del pintor Achille Emperaire els seus familiars acumularen en el jardí de l’estudi tots els seus llenços, apunts i paperassa diversa i, sense pensar-s’ho dues vegades, li pegaren foc. El gran amic de Paul Cézanne, immortalitzat en un dels retrats més singulars de l’artista d’Ais de Provença, va deixar, d’aquesta manera, ben poca obra per a la posteritat. Els familiars s’encarregaren que els historiadors de l’art tingueren poc de material per a reconstruir l’obra i la biografia d’aquest pintor. A hores d’ara seria molt interessant poder estudiar aquells llenços i esbossos, i veure com van influir en la pintura de Cézanne. Però els familiars d’Achille estaven convençuts que tot allò no tenia gens d’interés, que es tractava d’un art excèntric, si no impúdic i immoral, indecent i lleig, i d’aquesta manera sotmeteren el llegat pictòric a l’element purificador del foc. De vegades la posteritat d’un artista depén de circumstàncies com aquestes: ningú no parla gaire d’Achille Emperaire, perquè no se’n pot dir gran cosa, no ens queda res, no tenim on agafar-nos, i si el seu nom encara es recorda és per la convulsiva amistat amb Cézanne. Però de segur que aquells impetuosos familiars d’Achille també haurien cremat el retrat de Cézanne, si l’hagueren tingut a mà. De vegades molts artistes brillants no aconsegueixen el reconeixement que es mereixen per aspectes del tot circumstancials, del tot aliens a l’art: ço és, una família incommovible. D’altres, és al contrari, i són els familiars els que, des de la seua passió recalcitrant vers el record de l’ésser estimat, es barallen amb la crítica i les institucions. Un cas impressionant és el de la pintora Roberta González, la filla de Juli González: l’escultor, quan va morir, va deixar una gran part de la seua obra inèdita, entre altres motius com a conseqüència de la seua extremada timidesa i exigència. J. F. Yvars ho explica en el seu llibre Al tiempo del arte: “Roberta acabó por abandonar la pintura, obsesionada por la memoria y el estilo de su padre que administró con generosidad, justo es repetirlo, con donaciones y préstamos casi simbólicos a los museos y particulares. El hecho de que hoy podamos contemplar en espacios públicos algunas obras de González, tanto en París como en Amsterdam, se debe al admirable compromiso de clan de Roberta, enfrentada a corrientes de opinión no siempre favorables al artista”. Compromís de clan, diu Yvars. Tant de bo els familiars d’Achille Emperaire n’hagueren tingut una mica. Gràcies a Roberta, Juli González és avui una figura de primera magnitud en la sensibilitat contemporània. Ara l’IVAM ha organitzat una gran exposició d’obres de Roberta, complementada amb les escultures del pare. Un diàleg en la posteritat de dos grans artistes, i on per sobre de tot destaca l’emocionant retrat que Roberta va fer de son pare. Un retrat que ens parla de l’amor d’una filla: d’una pintora de gran talent que ho va abandonar tot per salvar del foc l’obra genial del pare.


source: fineweb

text: Alp (títol) |Aquest article o secció no cita les fonts o necessita més referències per verificabilitat. Us animem a millorar-lo afegint referències a fonts fiables i independents. Tota informació no verificable pot ésser posada en dubte o eliminada. Alp és una paraula turca que vol dir "heroi". Fou utilitzada com a títol pels seljúcides i com havia passat amb altres títols (com inandj, kutlugh o bilge) va acabar sent el nom d'alguns prínceps de la dinastia. Entre els que el van portar com a títol cal esmentar a Imad ad-Din Zengi. Un dels sultans que el va tenir com a nom fou Alp Arslan. Després fou títol d'alguns gúrides, d'algun cap turc de Djand i algun sobirà de l'Índia. |Açò és un esborrany sobre història. Amplieu-lo! (citant les fonts)|


text: Francisco Pascasio Moreno Francisco Pascasio Moreno (31 maig de 1852 - 22 novembre 1919) fou un naturalista i explorador argentí habitualment conegut sota la denominació de Perito Moreno (l'expert -pèrit- Moreno). Va néixer i morir a Buenos Aires. Biografia[modifica | modifica el codi] El 1872, Moreno funda la Sociedad Científica Argentina i intenta una sèrie d'expedicions, en territoris encara inexplorats, que l'han fet cèlebre. El 1872-73 explora el territori del Riu Negro i, el 1875-1876 arriba al llac Nahuel Huapi als Andes del sud, després arribarà al llac que batejà com a llac Argentino. Continuà les seves exploracions de la Patagònia i descobreix el llac San Martin el 14 de febrer de 1877. Explora igualment nombrosos rius de la Patagònia ; el 4 de març del mateix any, descobreix el Cerro Chaltén, que designa com a Muntanya Fitz Roy en homenatge al comandant del HMS Beagle. En el moment del seu cinquè viatge, el 1880, és capturat pels indis Tehuelche i condemnat a mort. Aconsegueix escapar-se l'11 de març, el dia abans de la seva execució. El 1882-1883, explora els Andes al sud de Bolívia, i el 1884-1885 part per a noves exploracions al sud del Riu Negro i a Patagònia. Durant els seus viatges, intenta realitzar un dels seus grans desigs : relacionar-se amb les nacions indígenes de Patagònia, i estudiar els seus orígens i el seu passat. Treballa així nous horitzons a l'antropologia sud-americana i incita alguns homes de ciència europeus (com el francès Paul Broca) a prendre els pobles indígenes d'Amèrica del Sud com a assumpte d'estudi. Terriblement impressionat per les condicions de vida d'aquestes poblacions, Moreno intenta llavors humanitzar les relacions entre els argentins i aquests indígenes exigint que el govern els atribueixi terres i escoles, i protestant contra els mètodes utilitzats fins llavors per «civilitzar-los». El 1879 Moreno fa donació a la província de Buenos Aires de la seva col·lecció personal de descobriments arqueològics, antropològics i paleontològics. Aquestes quasi 15.000 mostres de peces òssies i d'objectes manufacturats permeteren la creació del Museu Antropològic i Etnogràfic de Buenos Aires, del qual és designat director. Quan el museu és annexat a la Universitat Nacional de La Plata, renuncia al seu càrrec per protestar contra la seva pèrdua d'autonomia. Frontera amb Xile[modifica | modifica el codi] El tractat de 1881 establia la frontera segons la línia de repartiment de les aigües ; també la seva delimitació efectiva era bastant arbitrària. En tant que expert argentí per a aquest conflicte, en pocs mesos Moreno precisa el traçats de la frontera i presenta una síntesi dels seus estudis geogràfics. El 1896 viatjà cap a Londres per reclamar l'arbitratge de la reina Victòria. Homenatge de la nació[modifica | modifica el codi] Per a les seves contribucions a la ciència, Moreno és nomenat Doctor Honoris Causa per la Universitat de Córdoba el 1887. Fou també cap de la comissió d'exploració argentina, i fou membre de nombroses societats científiques europees. El 1902, rebé de mans de la Reina Victòria la Medalla del Rei George IV, així com 22 llegües quadrades de territoris a la Patagonie, com a homenatge de la nació argentina vers ell. El 1903, fa donació d'una part d'aquests territoris per crear el parc nacional Nahuel Huapi, primer parc nacional d'Argentina. |A Francisco Pascasio Morenohi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: (En castellano) L’Audiència de Barcelona ha condemnat a 17 anys de presó els nois que van cremar viva una indigent en un caixer automàtic de la ciutat. I a mi, m’alegra comprovar que el tribunal ha respost a les expectatives d’un dels dos nois, que, en acabar el judici, s’hi va adreçar per exigir-los que fossin justos. Tinc la impressió, però, que l’inculpat buscava un resultat ben diferent quan demanava que es fes justícia. Justícia és, també, el que necessiten les persones que tenen un quiosc a Barcelona i que han estat advertides de la necessitat de mantenir els productes dins dels límits del quiosc, sense envair les voreres, un espai reservat als vianants. En cas contrari, ¡multa! En primer lloc, no sembla que els quiosquers tinguin cap responsabilitat ni pel que fa al disseny dels quioscs ni en el fet que cadascuna de les revistes que venen vagi retractilada amb plàstic damunt d’un cartró enorme i acompanyada de qualsevol carallada –una bossa, un impermeable, un cinturó...- que és, suposadament, un esquer per als compradors. Esquer que la majoria acabem llençant a la paperera juntament amb el plàstic i el cartró! I tampoc no són culpables de les tones de paper que acompanyen el diari del diumenge. En segon lloc, no sembla que els vianants estiguin gaire amoïnats pel desplegament de material fora dels límits del quiosc. Més aviat, semblen preocupats per esquivar a temps el ciclista o el motorista que circulen per la vorera. O empipats perquè no poden passejar per la Diagonal despreocupadament sinó que han de dur sempre connectat el radar-detecta-bicis. En tercer lloc, és obvi que resulta més fàcil multar els propietaris dels quioscs, que sempre són al mateix lloc, que no pas els motoristes o ciclistes que posen en perill la integritat dels vianants, ja que, per a això, es necessita molta més vigilància per la ciutat. Vist el cas per a sentència, considero que els quioscs no són el problema. I que, per a la tranquil·litat dels vianants, s’ha de perseguir els vehicles que envaeixen les voreres. Això seria de justícia.


text: Fa molts mesos que molta gent em reclama un pla de xoc per reorientar amb decisió la falta de polítiques esportives a la ciutat. M’expliquen els greus dèficits d’equipaments i denuncien la falta notòria de polítiques esportives pensades per a la promoció de l’esport com a pràctica de salut i lleure, a l’abast de tothom. Parlant amb molts esportistes de la ciutat, també m’ha dolgut escoltar que en la majoria dels casos, tot el que havien aconseguit ho havien fet sols, sense cap tipus d’ajut municipal. És així que m’he decidit a donar a conèixer el primer nom del meu nou equip per al proper mandat municipal, a partir del candidat a regidor d’esports. Es tracta d’en Quim Ferrer, exjugador de la Unió, esportista valorat i estimat a la ciutat com a jugador i com a persona. Vull que aquest gest serveixi com a símbol de la importància que donaré a la regidoria d’esports, si la ciutat està pel canvi, i em fa el proper alcalde. Arxiu de mesfebrer, 2007 La setmana municipal ha transcorregut amb la tediosa normalitat habitual. Una tranquil·litat només saccejada per la proposta de l’alcalde Armangué de facilitar l’accés gratuït dels vells al transport públic municipal. Poc importa que aquesta proposta ja s’hagués plantejat infructuosament pels diversos grups fa més de dos anys. Tampoc no sembla que sigui especialment criticable que es plantegi la seva entrada en vigor just un mes abans de les eleccions. El cas és que la iniciativa sembla que ha estat rebuda com a positiva "pel sector". Encara que en la primera fogorada des d’ERC semblava que el tuf inequívocament electoralista de la idea seria raó suficient per votar-hi negativament, amb el pas dels dies el conjunt dels grups de l’oposició ha vist una cosa (que humilment he de dir que personalment vaig veure clara a l’instant): que mal si es vota en contra, perquè finalment els perjudicats són els avis usuaris del transport públic, i mal també si es recolza, perquè el murri Armangué s’apunta una victòria, per pírrica que sigui. Aparentment, doncs, punt per a l’alcalde Armangué. Clar que si aquesta idea és la millor que té per aturar la caiguda electoral que tot sembla indicar que patirà, intueixo que durant les properes setmanes patirem. I després diuen que això d’insultar la intel·ligència dels ciutadans i el virus populista és cosa de llatinoamèrica o dels partits perifèrics. I després l’Honorable Conseller Saura encarrega estudis perquè algú li expliqui les raons del descrèdit de la política.. Voleu dir que calen? Després del Mou-te per Figueres, la campanya de suport a la meva candidatura a alcalde que van endegar un seguit d’amics personals, llegeixo a la premsa que ahir al vespre també es va presentar una nova plataforma de suport, en aquest cas al candidat d’ERC. Més enllà de la satisfacció de comprovar que malgrat tot el que ha plogut encara hi ha ciutadans generosos que es mostren disposats a significar-se públicament per aquest o aquell candidat, admeto que en el terreny estrictament personal comprovar que algunes cares que em són conegudes i amb les que he treballat intensament es posicionen en favor d’una altra candidatura electoral em dol. Sé que no hauria de ser així, i que molts ciutadans continuen anant a votar a les municipals moguts per conviccions ideològiques, però confesso que em sap greu. Sempre he pensat que un candidat ha d’estar disposat a perdre les eleccions. El que no es pot admetre d’un candidat però és que no aconsegueixi l’adhesió dels qui el coneixen bé, dels qui diuen que li tenen confiança i fins i tot que desitgen que algun dia sigui alcalde. Com a paliatiu al desaire, només se m’acut seguir treballant. És dur això de la política, no? Dilluns dinou de febrer em reuneixo amb el sr. Fernando Lacaba, president de l’Audiència de Girona. Sobre la taula, el debat/ polèmica a l’entorn de la seva proposta de dividir el partit judicial de Figueres. De moment, hem intercanviat posicions a través dels mitjans de comunicació. Tinc interès per conèixer els seus arguments i confio que ell sigui sensible als del territori. Veurem. Aquest dissabte vaig tenir l’honor de presentar a Figueres el llibre de l’Assumpta Montellà sobre la Maternitat d’Elna. Una sala plena de gom a gom i un munt d’ulls emocionats em van confirmar la meva radical confiança en el gènere humà i en la seva capacitat de sentir-se membre d’una comunitat superior, dotada de responsabilitat moral, capaç de discernir entre el que està bé i el que està malament. En una europa convulsa i amb unes democràcies agredides per nazis, feixistes i comunistes, una idealista pacifista d’origen suís, l’Elisabet Eidenbenz va donar el millor de si mateixa per fer possible que entre 1939 i 1944 597 nens i nens condemnats a néixer i segurament morir a les fredes platges d’Argelers, El Barcarès i Ribesaltes puguessin fer-ho en condicions higièniques i de salut mínimes, sortejant així l’espectre de la mort. mentre alguns homes i dones omplien el seu cor d’odi i desig de mort, Eidenbenz va hisar a Elna l’estandart de la vida. Quin orgull, formar part del gènere humà, a voltes tan miserable.. i de vegades tan gran! Des de fa algunes setmanes, aprofito els dilluns per visitar les escoles de la ciutat. Penso que qui aspira a ser un bon alcalde ha de conèixer, abans de res, les escoles del seu poble i els problemes del seu quotidià. Avui he visitat el Pous i Pagès, el Sant Pau i el CEIP Amistat. A banda que tal i com m’ha passat en d’altres visites, escoltant en Xavier del Pous o la Montserrat del Sant Pau he constatat fins a quin punt són valuosos i tenaços els mestres -i desgraciadament, fins a quin des de la societat els menystenim-, el cas és que la visita més sorprenent ha estat sens dubte la de l’escola de mòduls prefabricats situada a l’Olivar Gran. A simple vista el CEIP Amistat tenia tots els números per rebre’m amb cares llargues: tota l’escola bastida sobre mòduls, uns índex d’escolars d’origen no nacional importants, problemes d’accés... Ben al contrari, la Joana, la Maria i en Jordi m’han omplert d’optimisme i m’han inundat d’idees i projectes en marxa i pendents d’executar. M’han convidat a un tè i a xocolata, m’han detallat el repte d’intentar esdevenir una comunitat d’aprenentatge, capaç de transcendir els murs de l’escola i d’actuar per tant sobre el conjunt de la comunitat. Mireu si m’han commogut, que fins i tot m’han arrencat el compromís que si sóc alcalde, els dedicaré, passi el que passi, una hora cada setmana. De què serveix un alcalde si no està aprop dels seus millors conciutadans? I qui millor ciutadà que un mestre, flor de present i llavor de futur. Després d’ensenyar-me l’hortet que conreuen amb els nens, o de mostra-me l’anunci de classes d’anglès per als pares m’han acomiadat amb un curiós “Visca la república de l’Amistat!” Ara, quan escric aquestes ratlles i rebovino tot el que m’han explicat els mestres que he vist durant el dia.. penso... que no els puc fallar.. Estic segur, que no els fallaré. A mesura que s’apropa la data de les properes eleccions municipals sembla que proliferen les configuracions de nous blocs! Em sembla una excel·lent notícia, sempre que tinguin continuïtat, sempre que siguin intel·lectualment i èticament honestos i, sobretot, sempre que aquesta nova forma de comunicació virtual no estalvïi/substitueixi la presencial. Pensant en molts dels meus alumnes universitaris de primer, m’adono que molts d’ells eren tan hàbils en l’ús de l’internet i la comunicació pel msn com porucs a l’hora d’establir relacions personals directes, físiques. Així, per exemple, convidar-los a parlar en públic era una de les més grans tortures imaginables, només comparable al garrot vil dels temps de la dictadura! En el meu cas, com que no formo part del que n’han dit la generació @ sinó més aviat de la de Reality Bites, adopto un compromís: sí als blocs dinàmics i sincers i oberts al món, però encara més sí a la comunicació directa, física, pròpia d’aquests bípeds mediterranis tan donats al carrer, als vins, a les tapes i als cafès.. (mentre el govern no ens els prohibeixi definitivament). Sobre això, vegeu l’article que publico aquest dimarts a Hora Nova. Com és sabut, dilluns passat vaig formar part de la delegació municipal que va desplaçar-se al Ministeri de Fomento per negociar les al·legacions a l’estudi informatiu de la variant de Renfe al seu pas per Figueres. Valoració? Agredolça. Certament es va aconseguir precisar més correctament la ubicació de la nova estació i es van establir complicitats per minimitzar l’impacte ambiental (efecte barrera...) en determinats trams del nou traçat. Ambtot, no sembla just que Fomento s’excusi en les inversions que pensa dur a terme per impulsar el TGV per deixar d’invertir en la millora del servei que presta Renfe a la ciutat i, concretament, en el repte de desplaçar la via i els seus dos passos a nivell del centre de la ciutat fins a la nova estació. No és acceptable carregar sobre les espatlles municipals, i en definitiva sobre la dels figuerencs, el repte de generar les plusvàlues necessàries per finançar el desplaçament de la via del tren. Penso que l’urbanisme ha de servir per a fer ciutat i no només per a generar plusvàlues urbanístiques. Per tant, hem de dir sí a la nova estació però també ens cal estar disposats a plantar cara al Ministeri i a exigir-li que es faci corresponsable dels costos de la variant ferroviària. En el ple d’ahir a la nit a l’Ajuntament de Figueres, els grups d’ERC i del PP es van molestar amb l’alcalde Armangué perquè aquest no els ha convidat a ser presents a la negociació de les al·legacions a l’estudi informatiu de la variant de Renfe al seu pas per Figueres, que es durà a terme el proper dilluns, a Madrid. Salta a la vista que l’incident és desagradable per tothom i, lògicament, poc elegant per part del govern municipal. No és menys veritat però, que ERC i PP haurien de decidir d’una vegada en quin espai de l’actuació política se senten més a gust: formant part de plataformes ciutadanes que sovint titllen d’especuladors als polítics i que es mostren poc afectes als matisos o bé, en la discreta i pragmàtica via de la negociació, la cultura del pacte, la minimització dels efectes negatius i la consecució de compensacions per als ciutadans que es troben enmig de projectes de noves infrastructures, pròpia de les discretes administracions en mans de polítics que "només" aspiren a ser eficaços. No es pot repicar i alhora anar missa!


text: Wine |Desenvolupador(s)||Equip del Wine| |Versió estable|| 1.6/ 25 de setembre del 2009 |Sistema operatiu||GNU/Linux i altres sistemes tipus Unix| |Tipus||Programari de compatibilitat de programes| |Llicència||GNU (LGPL)| |Lloc web||www.winehq.org| El nom 'Wine' deriva de l'acrònim recursiu Wine Is Not an Emulator (el Wine no és un emulador), d'altra banda, algunes persones utilitzen una definició no oficial parlant del Windows Emulator (emulador del Windows). Ja que el nom apareix algunes vegades com a "WINE" i altres com a "wine", els desenvolupadors del projecte han decidit estandarditzar-lo a la forma "Wine". Taula de continguts Descripció[modifica | modifica el codi] Les diverses aplicacions que existeixen són dissenyades per a sistema operatius propis, fet que no permet que aquestes funcionin adequadament quan s'instal·len en un altre sistema operatiu. Un exemple clar d'això són les aplicacions dissenyades sota l'entorn Windows; no poden ser executades en entorns de filosofia lliure tipus Linux, això és degut al fet que tenen un conjunt d'instruccions diferents les quals no permeten que s'entenguin entre sistemes operatius. Un dels principals problemes dels usuaris és que necessiten aplicacions de Windows encara que estiguin usant programari lliure, és per això que va sorgir una aplicació anomenada WINE, la qual és una implementació de codi obert on es poden executar aplicacions de Windows; Aquest programa no requereix cap instal·lació de Windows, tot i així, poden utilitzar arxius dll d'un altre Windows prèviament instal·lat si estan disponibles. El WINE, és una aplicació que permet llegir APIs (Application Programming Interface) de Windows i activar un pont d'aplicació entre ambdós sistemes Windows-Linux. Història del Projecte[modifica | modifica el codi] El Wine és una experiència dissenyada l'any 1993 per Eric Youngable i Bob Amstadt, els quals van ser els creadors de la seva primera versió. WINE és destacat entre els emuladors a causa que no utilitza tot l'entorn del sistema, sinó que més aviat utilitza el sistema com a capes, proveint alternatives d'aplicació de les biblioteques del Windows, això el diferencia dels emuladors clàssics com el Crossover o el VMware els quals emulen el sistema operatiu complet. Així doncs, com el seu nom ho indica, WINE no és un emulador. La idea darrere d'aquest projecte és la de clonar la Win32 API i la Win16. Per entendre d'una manera més clara el funcionament d'aquest programari cal imaginar-lo com una capa de compatibilitat amb Windows. WINE proveeix del següent: - Un conjunt d'eines de desenvolupament per portar codis font d'aplicacions Windows a Unix. - Un carregador de programes, el qual permet que moltes aplicacions per a Windows 3.x/9X/ME/NT/2000/XP s'executin sense modificar-se en alguns UNIX per a plataforma Intel com ara GNU/Linux, FreeBSD i Solaris. A mitjan l'any 2002, ja es comptava amb una aplicació amb més d'1 milió de línies de codi dissenyada en llenguatge C, a més aquesta aplicació, comptava amb un grup de programadors de més de 300 persones que actuaven en el desenvolupament d'aquesta. A causa de la complexitat del projecte, pels diferents canvis que ocorrien amb les noves versions, de Windows, aquest no va poder alliberar la versió 1.0. El projecte va tenir un temps durant el qual va avançar bastant i, l'any 2003, aplicacions molt utilitzades en l'entorn Windows com el Microsoft Office o l'Internet Explorer van ser possibles d'utilitzar gràcies a Wine. Finalment, aquest projecte porta gran demanda de temps i dedicació per part dels programadors, tot i que encara li falta un element principal; la documentació de les API de Windows. Aquest element s'està realitzant per la gran voluntat de desenvolupament i de programadors d'aquest projecte. Es pot destacar que WINE és una implementació d'API WIN 32 que permet executar la majoria d'aplicacions de Windows en l'equip d'Unix. Desenvolupament[modifica | modifica el codi] El projecte WINE va començar en 1993 per a programes del sistema "Microsoft Windows 3.11". El projecte possiblement es va originar en discussions de comp.os.linux, els programadors Eric Youngdale i Bob Amstadt van crear la seva primera versió. La raó per la qual WINE no és un emulador és que els emuladors tendeixen a duplicar l'entorn complet en què s'executa un programa, incloent-hi la simulació d'una arquitectura de processador determinada. WINE, al contrari, implementa el que podria ser anomenat una capa de compatibilitat, la qual proveeix alternatives a les biblioteques de Windows. Cap a començaments del 2003, WINE podia executar molts programes populars, com Lotus Notes i algunes versions de Microsoft Office, amb comportaments i estabilitat variables. L'èxit del funcionament de cada aplicació depenen de l'ús de biblioteques dinàmiques (DLL) de Windows. L'empresa de programari Corel ha ajudat molt al projecte, ocupant temporalment un dels principals desenvolupadors del projecte, Alexandre Julliard, junt amb molts altres programadors secundaris. Aquesta ajuda va ser motivada pel port de la suite ofimàtica de Corel a Linux. Tanmateix, a causa de dificultats econòmiques el suport de Corel ha cessat. Altres organitzacions han fet esforços comercials per donar suport a el projecte, incloent-hi CodeWeavers, Linspire i TransGaming. CodeWeavers ha desenvolupat una versió de WINE específicament dissenyada per executar Microsoft Office i la comercialitza sota el nom CrossOver Office. TransGaming produeix una versió de WINE dissenyada per executar jocs de Windows. El desenvolupament oficial de WINE està orientat cap a la correcta implementació de l'API de Windows com un tot, i es troba una mica endarrerit en aquestes àrees. El projecte té una gran demanda de temps i té grans dificultats per als desenvolupadors, o almenys, en part, a causa de la documentació incompleta de l'API de Windows. Malgrat haver-hi la majoria de les funcions API Win32 correctament documentades, existeixen encara moltes àrees com formats d'arxius i protocols per als quals no existeixen especificacions de Microsoft. Estat Actual del WINE[modifica | modifica el codi] D'acord a un estudi realitzat per Internet per Martinez (2006), demostra que la tendència actual és la migració dels sistemes propietaris (com MAC OS d'Apple o Windows de Microsoft) als sistemes lliures, és per això que els resultats retornen que l'aplicació WINE és bastant usada amb relació a les altres amb una demanda del 33% dels enquestats mentre que el 16,8% utilitza el VMware i tot just un 7% usa l'aplicació Crossover, amb relació a la porció de la població que no n'utilitza cap, que va ser d'un 39 %, permet demostrar que cada dia l'ús d'aplicacions Windows sota usuaris de plataformes lliures és menys usual. Recentment el projecte WINE va llançar la seva versió beta 1.0 que permet les següents millores amb relació a les versions alfa, de les quals es pot esmentar un millor suport de Ratolí en els jocs, aplicacions amb ús de llibreries Open Gl, maneig de nous estats en DIRECT3D, millora del sistema d'àudio, entre altres grans avantatges pel que la converteix en una bona aplicació a l'hora de ser seleccionada. Característiques[modifica | modifica el codi] Compatibilitat binaria[modifica | modifica el codi] - Suport per a productes de la família Windows 9x/NT/XP, Windows 3.x i DOS. - Suport per a crides de comandes del Windows de 32 i 16 bits. - Còdi x86 32 i 16 bits. - Llibreries extenses d'interrupcions per a programes utilitzant crides de mode real INTxx. - Capacitats avançades de thunking. - Possibilitat d'usar llibreries dinàmiques (DLL)s. - Disseny d'enginyeria inversa per millorar la solució davant d'errades. Gràfics[modifica | modifica el codi] - Pot dibuixar en entorns gràfics basats en X11, SDL text/ttydrv. - Pantalla remota per a qualsevol terminal X. - Suporta totalment GDI i parcialment GDI32. - Suport parcial de DirectX per a jocs. - Pot utilitzar impressores per a sistemes Windows de 16 bits de forma nativa. - Interfície interna d'impressió PostScript. - Capacitat de 'meta-arxiu|arxivament' '. - Capacitat d'execució en una o diverses finestres. Altres característiques[modifica | modifica el codi] - Suport acceptable de so i entrades alternatives. - Suporta mòdems o dispositius per port sèrie. - Treballa en xarxa amb Winsock TCP/IP. - Suporta escàners ASPI. - Suport de controls avançats típics de programes Windows de 32 bits. Wine API[modifica | modifica el codi] - Dissenyat per ser compatible amb codi per a Windows de 32 bits. - Programes de mostra. - Documentació generada automàticament de les API. - Compilador font de 32 bits. - Capacitat parcial d'unicode. - Depurador integrat i missatges de rastreig configurables. |A Winehi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: Divendres passat va venir a casa la meva fillola Olga, amb qui ja hem fet moltes coses a la cuina. Aprofitant que tenia aquesta ajudant tan bona, vam fer la recepta del petit xef, la secció que cada mes dedica la revista CUINA a una recepta infantil que elabora el xef Pep Nogué. Aquest brownie és molt senzill i ràpid de fer, vistós i molt bo. Com que no porta gens de sucre, queda poc dolç (pel meu gust, li afegiria una cullerada de sucre) i el contrast àcid de les maduixes dóna una frescor deliciosa al pastís. Què més necessiteu per provar-lo? Aquí teniu la recepta: Bon profit!


text: Què s'entén per contingència comuna? Una contingència comuna comprèn els accidents no laborals y les conegudes malalties comunes. Un accident no laboral és el que no tingui el caràcter d’accident de treball, conforme a allò establert a l’article 115 de la Llei General de Seguretat Social. Mentre que una malaltia comuna consisteix en les alteracions de la salut que no tinguin la condició d’accident de treball ni de malaltia professional, i per tant, és tota aquella que no ha estat desenvolupada amb ocasió o a conseqüència del treball, d’acord amb els apartats e, f i g de l’article 115.2 i l’article 116 de la LGSS. Activa Mútua ofereix als seus associats, com a complement a la cobertura per contingències laborals (accidents de treball i malalties professionals), la possibilitat de contractar els seus serveis en la gestió de les prestacions d’Incapacitat Temporal per contingències comunes, consistint això no només en la simple gestió de la prestació econòmica de la baixa sinó també en el control i seguiment d’aquests processos d’incapacitat, amb la finalitat de col·laborar per una àgil solució als mateixos. - Prestació econòmica d'Incapacitat Temporal derivada de Contingències Comunes (malaltia comuna o accident no laboral) Del 1r al 3r dia de baixa (ambdós inclosos) a càrrec del Treballador Del 4t al 15è dia de la baixa 60% de la base reguladora a càrrec de l'Empresa Del 16è al 20è dia de la baixa 60% de la base reguladora a càrrec de la Mútua/INSS A partir del 21è dia de la baixa 75% de la base reguladora a càrrec de la Mútua/INSS La durada màxima de la prestació econòmica de la Incapacitat Temporal és de 365 dies, podent-se prorrogar uns altres 180 dies quan es prevegi la curació en aquest període.


text: Pràctica Utilitza el següent enllaç si vols informació sobre on practicar i el calendari anual. Zazen és una pràctica de meditació asseguda. En el "Fukanzazengi", el Mestre Dogen Zenji explica detalladament com practicar zazen. Dóna clares instruccions sobre la postura corporal, la respiració, així com quina ha de ser l’actitud mental. Però una explicació del zazen no serveix de res i seria incomplet i fals. El Zen no pot agafar-se com una tècnica i ignorar les ensenyances que constitueixen un marc essencial. És important emfatitzar que la meditació Zen no s'ha de divorciar del propòsit de comprendre els ensenyaments de saviesa, compassió i buit que la configuren. Modalitats de pràctica en grup: - Introducció a la meditació: Són cursos d' Iniciació a la pràctica de la meditació Zen. Estan dissenyats de manera que la persona pugui experimentar, mitjançant la pràctica i les diferents conferències i explicacions, el sentit profund d’aquest camí del Zen. Els cursos estan programats al llarg de l’any a diferents llocs. Duració: de divendres a les 8 del vespre fins diumenge a les 4 de la tarda. - Zazenkai: Reunions de meditació per als que ja practiquen zazen. Estan programats en diferents dies dins de la setmana, segons els llocs. La duració és aproximadament de 1.15 hores. També n’hi ha d'intensius cada mes en dissabte o diumenge. Per Setmana Santa, el zazenkai és de 4 dies, en règim d’internat. - Sesshins: Cursos intensius de Zazen per als que ja estan iniciats. Estan programats al llarg de l’any. Duració: Varia de 3 a 7 dies.


text: L'Aberdeen Angus és una raça bovina de carn molt antiga. És la raça més criada del món i el seu nom prové de la regió d'Escòcia de la qual és originària. És un animal molt productiu, sense banyes i amb el pèl curt i negre. No té una alçada al garrot gaire gran però pesa molt: les femelles poden pesar 750 kg i els mascles 1100 kg. També es caracteritza per la seva òptima adaptabilitat a la pastura, així com la seva fertilitat i longevitat. No presenta problemes durant el part. La seva carn és preuada per la seva delicadesa i tendresa.


text: Robert Oppenheimer Julius Robert Oppenheimer (22 d'abril de 1904 - 18 de febrer de 1967) va ser un físic estatunidenc, director del Projecte Manhattan per al desenvolupament de la Bomba atòmica, dut a terme durant la Segona Guerra Mundial en el Laboratori Nacional de Los Alamos a Nou Mèxic. Oppenheimer va néixer a Nova York en una família jueva. Va estudiar en la Ethical Culture Society, on va arribar a realitzar una completa formació tant en matemàtiques i ciències com en literatura grega i francesa. Fill d'un immigrant alemany que es va enriquir amb la importació de productes tèxtils. Es va graduar a la Universitat Harvard el 1925. Després es va traslladar al Regne Unit per a investigar en el Cavendish Laboratory, dirigit per Ernest Rutherford. Convidat per Max Born a la Universitat de Gotinga, on es va doctorar el 1927, allí va conèixer altres físics eminents com Niels Bohr o Paul Dirac. Després d'una curta visita a les universitats de Leiden i Zurich, va tornar als Estats Units per a impartir classes de física a la Universitat de Berkeley i en l'Institut de Tecnonlogia de Califòrnia. Al principi va centrar la seva atenció en els processos energètics de les partícules subatòmiques, inclosos els electrons, positrons i raigs còsmics. Aviat es va involucrar en assumptes polítics, preocupat per l'augment del nazisme a Alemanya. El 1936 es va mostrar partidari del bàndol republicà després de l'esclat de la guerra civil espanyola. En heretar la fortuna del seu pare, mort el 1937, no va desaprofitar cap oportunitat de subvencionar diverses organitzacions antifeixistes. Decebut pel comportament dispensat als científics per la dictadura estalinista, va acabar per desvincular-se de les associacions comunistes a les quals va estar vinculat. El 1939, Albert Einstein i Leo Szilard van advertir sobre la terrible amenaça que havia suposat per a la humanitat la possibilitat que el règim nazi fora el primer a disposar d'una bomba atòmica. Oppenheimer va començar llavors a investigar tenaçment sobre el procés d'obtenció d'urani-235 a partir de mineral d'urani natural, alhora que determinava la massa crítica de l'urani requerida per a la posada a punt de la bomba. El 1942 es va integrar al Projecte Manhattan, destinat a gestionar la investigació i el desenvolupament per part de científics britànics i nord-americans de l'energia nuclear amb finalitats militars. La seu central, el laboratori secret de Los Alamos, a Nou Mèxic, va ser escollida pel mateix Oppenheimer. Després de l'èxit de la prova efectuada a Alamogordo, el 1945, va dimitir com a director del projecte. Dos anys després va ser escollit president de la Comissió per a l'Energia Atòmica nord-americana, càrrec que va exercir fins al 1952. Un any més tard, a causa de la seva antiga vinculació amb els comunistes, va ser víctima de la caça de bruixes de McCarthy i se'l va destituir de la presidència de la Comissió. Va dedicar els últims anys de la seva vida a la reflexió sobre els problemes sorgits de la relació entre la ciència i la societat. Enllaços externs[modifica | modifica el codi] |A Robert Oppenheimerhi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: |Les Pinediques| VIURE A LA PREHISTÒRIA Aquest any hem fet una estada ben especial. Tots els de Cicle Inicial ens vàrem sentir per uns dies com uns autèntics homes de les cavernes. Vàrem conèixer la forma de vida i els costums dels nostres avantpassats més llunyans. Pel sopar "prehistòric" anàvem disfressats d'homes i dones primitius; semblàvem sortits d'una pel·lícula dels Picapiedra. Ens ho vàrem passar molt bé i alhora vam aprendre moltes coses. Coves del Toll Les coves que ens van ensenyar feien 100 metres de llargada. Els homes primitius vivien a l'entrada de la cova perquè al mig de la cova hi vivia l'ós i quan es morien els enterraven a dins de la cova. Eines per fer cabanes amb còdols i martell Vam agafar una pedra que es diu còdol. Vam agafar una pedra rodona que era el martell per picar els cantons del còdol per fer-los punxeguts i fer un pic. Els trossos que queien a terra eren ganivets. Amb els pics feien forats a terra per fer la cabana. Cabanes vora el riu Amb pedres feien forats al terra i a cada forat hi posaven un pal llarg, a sobre de cada pal hi posaven una canya. Després ho cobrien amb fulles. Sarró de pell de conill per posar eines Per fer el sarró de pell de conill en Pep ens va repartir les pells, nosaltres amb la pedra de sílex vam fer talls a les pells per poder passar el fil. En Pep i la Núria ens van ajudar a acabar els sarró i ens va quedar molt bonic. Arquet per fer foc Els homes prehistòrics per fer foc tenien un arquet i amb un pal el feien rodar i sortia fum; amb la cendra feien foc i podien coure el menjar. Pintures rupestres Agafaven una pedra vermella i la picaven contra una de més forta per treure la pols per poder pintar de color vermell. Llavors barrejaven la pols amb aigua i dibuixaven a les pedres de les coves. Per pintar feien servir plomes d'ocell i bastons prims. Peces de sílex Els homes primitius quan no tenien armes agafaven una pedra que es deia sílex i la picaven contra els còdols. Quan tenien el sílex tallat fabricaven puntes de fletxa, ganivets i rascadors. Aquestes armes les feien servir per matar els animals i per tallar les seves pells. Festa i sopar prehistòric Vam fer un sopar de la prehistòria. Vam menjar amb els dits. Vam menjar sopa de mamut, enciam, salsitxes i de postres gelat de vainilla. Ens vam disfressar d'homes primitius. Vam ballar i ens ho vam passar molt bé.


text: fantat en la tenebra com ell, i la meva activitat, com la d'ell, subjecta a la obscura llei de la fermentació; mes l'anhel, el gran anhel, es deslliurar-se'n de les lleis obscures i anar sempre a la llum: al amor sens odi, a la veritat sense argument, a lo bell sens contrast. Nodrir-se de la dolça puresa del suc dels rahims abans que fermentin, i trobar ben saborit el pà sense llevat. Mes també trobava que'l meu sentiment de la força activa dels ferments no havia sigut en và: que ell m'ensenyava a no malehir el mal sinó a considerar-lo com a tenebra que vol esser llum, però encare no ho es. I aquesta consideració m'omplia d'una forta pietat i d'una gran esperança. Mes aquesta pietat i aquesta esperança jo no puc determinar-les en pràctiques conseqüències sinó, ben plè del seu esperit, avençar serenament en la vida refiant-me de lo que en cada moment me sia inspirat per un tal esperit en la mida del meu avenç, sense deixar-me atormentar pels dubtes dels superbs que tot s'ho volen explicar i establir per pesses menudes. Jesús resolia'ls dubtes tant senzillament! Volgueren torbar-lo dihent-li que, segons la llei de Moisès, si un moria, el germà havia de pendre la viuda per muller; i si'l segon moria, el tercer germà que hi hagués havia de pèndre-la igualment; i que aixís s'esdevingué fins a l'últim en set germans que eren. I llavors venia la pregunta maliciosa: —Al temps de la resurrecció de la carn, de quín germà serà la muller? perquè de tots set ho fou.—Mes Jesús els respongué:—No veièu que anèu errats perque no enteneu la Escriptura ni la virtut de Deu? Pàgina:Obres completes d'En Joan Maragall - Escrits en prosa I (1912).djvu/59 De Viquitexts Aquesta pàgina ha estat revisada.


text: Vi o cervesa? Molt original l’aposta de la bodega Corona de Aragón que ha tret al mercat un vi de Garnatxa, de tan sols 4,8o, i amb una presentació en ampolla de 33 cl. com si d’una Coronita es tractés. No cap el menor dubte que és una clara aposta per apropar el món del vi al públic més jove, i s’ha de veure quins són els resultats. El vi en sí encara no l’he tastat, però ja tinc curiositat de saber quin gust té, i sobre tot l’experiència de prendre-ho, a l’estil cervesa, per veure si el subconscient em juga una mala passada. Malvasia


text: La capital salvadorenca compta als seus voltants amb atraccions turístiques ideals per als amants de la natura. Si agafes un dels nostres vols barats a San Salvador trobaràs un ventall de llocs als quals gaudir de la bellesa del paisatge, respirar aire pur i fer exercici. A vint minuts de la ciutat, sobre el volcà de San Salvador, el Parc Nacional d’El Boquerón disposa de rutes per fer senderisme i ofereix unes vistes del cràter. Si prefereixes donar-te un bany, a 18 quilòmetres de la ciutat, trobaràs el Parc Aquàtic Los Chorros, un oasi de bellesa natural a causa de la gran quantitat de naixements d'aigua que l'envolten. Els seus gorgs, situats entre la frondosa vegetació, estan dissenyats de manera que es preservi l'encant original del lloc. Per obtenir les vistes més impressionants, la millor opció és la Porta del Diable. Molt popular entre els sant salvadorencs, és un conjunt de penyes des de les que es gaudeix d'una vista panoràmica de 360 ° que abasta San Salvador, el Llac d'Ilopango, el Turó de las Pavas de Cojutepeque i el volcà de Sant Vicent, conegut com Chichontepec. Des d'una alçada de 1.131 metres sobre el nivell del mar, s'arriba a albirar també el pintoresc poble de Panchimalco i fins i tot la costa de l'Oceà Pacífic. Si després d'una bona dosi de naturalesa prefereixes passejar per la ciutat, llavors no et perdis el Monument El Salvador del Món, erigit a la popular Plaça de les Amèriques i que constitueix tot un símbol de Sant Salvador. O l'Arbre de la Pau, un arbre convertit en un altre important símbol des de 1992, any en què es van signar els Acords de Pau que van posar fi a 12 anys de conflicte armat al país. Consulta l’oferta de vols de Bilbao a San Salvador i reserva el teu bitllet d’avió en línia. Iberia et garanteix els millors preus d’última hora per a la nostra oferta de vols barats de Bilbao a San Salvador. Els preus mostrats corresponen a cerques de vols a de Bilbao a San Salvador fetes recentment per clients. Poden canviar segons la disponibilitat de places, possibles variacions de tarifes, taxes i altres suplements en el moment de fer la consulta. Els preus per trajecte són aplicables comprant bitllets d’anada i tornada. Site oficial de Turismo de El Salvador


text: Rotor coaxial Un rotor coaxial o contrarrotatori [1] és un tipus de rotor d'helicòpter disposats en parells girant en direccions oposades, però muntats sobre el mateix eix de rotació, un sobre l'altre. Aquesta configuració és una característica típica dels helicòpters produïts per l'agència de disseny d'helicòpters russos Kamov. [2] Els helicòpters amb rotors coaxials, usen un cíclic igual que en els helicòpters de rotor únic, però l'hèlix inferior transmet el moviment (ja sigui cíclic o col·lectiu) a l'hèlix superior, de manera que tots els rotors treballen en col·lectiu per ascendir o descendir i cíclic per avançar, retrocedir o decantar. El fet de tenir dos rotors contrarrotatoris fa que no sigui necessari la presencia d'un rotor de cua, de manera que el moviment de gir s'aconsegueix augmentant l'angle d'atac de les pales d'un rotor i disminuint el de l'altre.


text: Factor de creixement epidèrmic Un factor de creixement epidèrmic (EGF, de l'anglès epidermal growth factor) és una molècula senyalitzadora polipeptídica de 6 kilodaltons (kd), estimuladora de la proliferació cel·lular, és a dir un factor de creixement. Taula de continguts Senyalització per EGF[modifica | modifica el codi] La senyalització per EGF és una via de comunicació cel·lular que estimula una resposta fisiològica: la proliferació cel·lular de cèl·lules epidèrmiques i epitelials. Aquesta senyalització es produeix mitjançant EGF. A més, també hi participen diferents proteïnes que duen a terme una cascada de senyalització, com ara el receptor d'EGF, proteïnes Ras, Grb-2, Sos i altres cinases. El factor de creixement epidèrmic transmet el senyal mitjançant un receptor amb activitat tirosina-cinasa. La unió del EGF indueix un canvi en la forma que permet la dimerització del receptor i la fosforilació creuada. El receptor fosforilat s'uneix a proteïnes adaptadores que intervenen en l'activació de Ras, una proteïna G petita. Aquesta activació inicia una cascada de proteïna-cinases que finalment produeixen la fosforilació de factors de transcripció i canvis en la transcripció genètica de gens. La finalització de la senyalització per EGF requereix de fosfatases i la hidròlisi de GTP per Ras. Estructura del receptor d'EGF[modifica | modifica el codi] El receptor d'EGF,[2] és una proteïna-cinasa de tirosines que participa en reaccions de fosforilació creuada. Aquesta proteïna és un dímer amb dues subunitats idèntiques. Podem trobar els dominis del receptor a l'espai intracel·lular i a l'espai extracel·lular; està controlat per una estructura específica que impedeix que els receptors s'agrupin. Aquestes unitats són monòmers fins que l'EGF s'uneix al seu domini extracel·lular. Per tant, aquest dímer uneix les dues molècules de lligant. Cada molècula d'EGF es col·loca lluny de la superfície de contacte del dímer. Aquesta última estructura inclou el braç de dimerització de cada monòmer, és una estructura que sobresurt i s'insereix en un forat d'unió en l'altre monòmer. Aquesta estructura revela amb precisió que la formació d'un dímer de receptor, afavoreix la fosforilació creuada. El receptor no dimeritza ni transmet el senyal en absència d'EGF. Això s'ha pogut saber examinant l'estructura del receptor d'EGF en absència del lligant. És una estructura monomèrica i cada monòmer adopta una forma molt diferent a l'observada en el dímer amb el lligant unit. Per ser més exactes, el braç de dimerització s'uneix a un domini del mateix monòmer que manté al receptor en una configuració cíclica. El receptor adopta una conformació de ressort, mantenint en posició mitjançant el contacte entre el bucle d'interacció i per altre part de l'estructura, preparat per unir-se al lligant i canviar a una conformació activa, que es produeix la dimerització i la transmissió del senyal. Procés de senyalització[modifica | modifica el codi] Fosforilació de l'extrem carboxil[modifica | modifica el codi] En una regió del domini cinasa, concretament l'extrem carboxil terminal del receptor d'EGF es produeix una fosforilació creuada d'una subunitat del dímer per una altra. En questa regió es fosforilen fins a cinc residus del aminoàcid tirosina. La dimerització del receptor d'EGF desplaça la regió carboxil terminal d'un receptor a un centre actiu de la seva cinasa companya. La cinasa en sí està en una conformació activa sense fosforilar. Activació de Ras[modifica | modifica el codi] Un cop l'extrem carboxil del receptor d'EGF es fosforila, aquest receptor actua com a lloc d'ancoratge per a proteïnes amb domini SH2. El procés comença amb la unió de Grb-2, una proteïna adaptadora clau en el procés. Quan es fosforila el receptor d'EGF, el domini SH2 de Grb-2 s'uneix amb la fosfotirosina (present a la tirosina-cinasa) del receptor. Aquesta proteïna Grb-2 consta de tres dominis: un domini SH2 central envoltat per dos dominis SH3, que s'uneixen a regons d'altres proteïnes riques en prolina. Aquests dos dominis SH3 s'encarreguen d'unir al complex una proteïna anomenada Sos, que alhora s'uneix a Ras (component molt important en la transducció de senyals). Ras és una proteïna G petita. Com qualsevol proteïna G, conté GDP unit en la seva forma inactiva. Per passar a la seva forma activa, Ras necessita que Sos obri el domini d'unió del GDP (de la proteïna Ras) per fer entrar GTP. En aquest procés, Sos actua com a factor d'intercanvi de nucleòtids de guanina, GEF. Així doncs. La unió d'EGF al seu receptor, comporta indirectament l'activació de Ras. Amplificació del senyal[modifica | modifica el codi] Un cop Ras ha estat activada, es pot unir a altres proteïnes, entre les quals trobem la cinasa Raf. Amb aquesta unió, Raf activa el seu domini proteïna-cinasa i fosforila altres proteïnes, entre les quals es troben unes proteïnes cinases anomenades MEKs. Aquestes últimes, alhora també activen a ERKs (cinases regulades per senyals extracel·lulars). Finalment, ERKs fosforilen, entre molts altres substrats, factors de transcripció en el nucli. Així doncs, podem resumir la via de senyalització per EGF en els següents punts: - Unió de l'EGF al seu receptor - Fosforilació del receptor - Formació del complex EGF-Sos (amplificació del senyal) - Activació de Ras - Activació de Raf (amplificació) - Activació de MEK (amplificació) - Activació d'ERK (amplificació) - Fosforilació de factors de transcripció, canvis en l'expressió de gens. Inactivació del senyal[modifica | modifica el codi] Molts dels components de la via de senyalització s'activen per fosforilació (addició d'un grup fosforil). Per tant el pas contrari, la desfosforilació, realitzada per les fosfatases, inactivarà molts dels components actius de la via. Certament, la via s'atura per l'acció de fosfatases que, per una banda eliminen grups fosforil de residus de tirosina en el receptor d'EGF; i per l'altra banda els eliminen de residus de serina, treonina i tirosina en les proteïna-cinases que participen en el procés. De fet, moltes de les reaccions enzimàtiques del procés d'activació també inicien el procés d'activació d'aquestes fosfatases que aturen la via. Un altre punt d'inactivació de la via és l'activitat GTPasa de Ras. La forma activa (amb GTP) de la proteïna es pot convertir espontàniament en la seva forma inactiva (amb GDP), procés que es pot veure accelerat per l'acció de proteïnes activadores de GTPases (GAPs), que faciliten la hidròlisi del GTP. Aquesta activitat GTPasa és molt important per desconnectar senyals relacionats amb el creixement cel·lular. Defectes en la via de senyalització de l'EGF pot provocar càncer. Donada la seva complexitat, és sorprenent que les vies de senyals fallin, de vegades, causant patologies i malalties. El càncer, patologia caracteritzada per un creixement cel·lular incontrolat, està molt relacionat als defectes en proteïnes transductores de senyals. A més a més, l'estudi del càncer, ha contribuït en gran mesura al nostre coneixement sobre les proteïnes i les vies de senyalització. El gen que codifica Ras, un component de la via iniciada pel EGF, és un dels gens més comunament mutats en els tumors en humans. Les cèl·lules humanes posseeixen tres proteïnes Ras de 21 kd (H-, K- i N-Ras), cada una de les quals canvia cíclicament entre una forma inactiva unida a GDP i activa unida a GTP. Les mutacions més comuns en tumors porten a la pèrdua de la capacitat per hidrolitzar GTP. Per tant, la proteïna Ras es bloqueja en la forma activa (queda unida a GTP) i segueix estimulant el creixement cerebral, inclús en absència d'un senyal continu (donant lloc al tumor). Altres gens poden contribuir al desenvolupament del càncer. Quan les dues còpies del gen presents normalment en una cèl·lula, falten o estan malmeses. Tals gens es denominen gens supressors de tumors. Per exemple, els gens d'algunes de les fosfatases que participen en la terminació de la senyalització per EGF són supressors de tumors. Si els dos gens que en una cèl·lula han de codificar aquestes fosfatases en concret, estan mutats o bé no hi són, la senyalització per EGF, un cop iniciada, no pot para degut a que li falten les fosfatases de la terminació de la senyalització, estimulant un creixement cel·lular inapropiat. - Els anticossos poden ser útils per inhibir les vies de senyalització activades en els tumors - En els tumors, normalment es troben receptors de proteïnes cinases mutats. El receptor del EGF n'és un exemple; aquest receptor se sobreexpressa en el càncer de mama i d'ovaris, per exemple. Donat que petites quantitats del receptor poden dimeritzar i activar directament les vies de senyalització, si hi ha una sobreexpressió de dit receptor, és possible que la cèl·lula rebi senyals inadequats de creixement (donant lloc a cèl·lules tumorals). L'estratègia per aturar aquests receptors de EGF (els EGFR), és crear anticossos que detectin específicament el domini proteic extracel·lular del receptor alterat (EGFR, en aquest cas). Un dels anticossos que s'han descobert és l'Erbitux; aquest anticòs competeix amb l'EGF pel centre actiu del receptor EGFR. Aquest anticòs s'ha demostrat efectiu en els càncer de còlon i recte. Referències[modifica | modifica el codi] - http://en.wikipedia.org/wiki/Epidermal_growth_factor - http://www.biocancer.com/journal/192/el-receptor-de-egf-egfr-una-diana-terapeutica-para-el-tratamiento-del-cancer-y-sus-inhibidores Bibliografia[modifica | modifica el codi] - Alberts et al. Molecular Biology of the Cell, 5th Edition (2008); Garland Science, 270 Madison Avenue, Nova York, USA - Arnold Berk, Harvey Lodish; Biologia Celular Y Molecular, 5a edición (2005); Ed. Médica Panamericana - Lehninger, Principios de bioquímica, 5a edición (2009) Ed. Omega - Trudy McKee, James R. McKee, La base molecular de la vida, 3a edición (2003); Ed. McGraw-Hill - Boonstra J, Rijken P, Humbel B, et al.. «The epidermal growth factor». Cell Biol. Int., vol. 19, 5, 1995, pàg. 413–30. DOI: 10.1006/cbir.1995.1086. PMID: 7640657. - Dvorak B. «Epidermal growth factor and necrotizing enterocolitis». Clinics in perinatology, vol. 31, 1, 2004, pàg. 183–92. DOI: 10.1016/j.clp.2004.03.015. PMID: 15183666. - Howell WM. «Epidermal growth factor gene polymorphism and development of cutaneous melanoma». J. Invest. Dermatol., vol. 123, 4, 2004, pàg. xx-xxi. DOI: 10.1111/j.0022-202X.2004.23308.x. PMID: 15373802. Enllaços externs[modifica | modifica el codi] |A Factor de creixement epidèrmichi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: Ocupació de Dinamarca per l'Alemanya Nazi L' ocupació de Dinamarca per l'Alemanya nazi durant la Segona Guerra Mundial, va tenir lloc des del 8 d'abril de 1940 fins al 5 de maig de 1945, com a conseqüència de la invasió de Dinamarca realitzada pel Tercer Reich en el marc de l'Operació Weserübung. L'ocupació va concloure quan el maig de 1945 soldats britànics van aconseguir la rendició de les unitats de la Wehrmacht estacionades al territori danès, sense afrontar resistència apreciable. Taula de continguts El "protectorat model"[modifica | modifica el codi] L'ocupació alemanya fou relativament pacífica cap als danesos en els primers mesos, i a diferència del que havia ocorregut als Països Baixos o Noruega, Hitler no va pressionar perquè es dissolguessin tots els partits polítics i s'establís un govern titella de nazis danesos. De fet, el govern legítim va continuar operant sota el mandat del premier Thorvald Stauning, per bé que havia d'obeir les ordres alemanyes, i el propi rei Cristià X de Dinamarca va romandre al país gaudint de les seves prerrogatives sense ser fet presoner (a diferència del que va succeir amb Leopold III de Bèlgica el maig de 1940). Una possible explicació per a aquest inusual comportament nazi pot trobar-se en el fet que, com a conseqüència de la propaganda hitleriana sobre la supremacia racial ària, els nazis alemanys apreciaven Dinamarca com un poble nòrdic dotat d'una "puresa racial" similar a la del Iii Reich, i que per tant resultava totalment digne de confiança perquè s'ocupés dels seus propis assumptes interns d'acord als dictats alemanys. També cal fer notar que la posició geogràfica de Dinamarca i la seva petita extensió ajudava que la seva defensa fos relativament senzilla contra atacs externs (a diferència de Noruega amb la seva llarguíssima costa atlàntica), per tant no era susceptible de transformar-se enfront de guerra, per la qual cosa era innecessari un control totalment nazi del país o una repressió militar violenta contra un poble que a més resultava ètnicament tan similar a l'alemany. A la pràctica l'administració civil va continuar a les mans de funcionaris danesos, incloent els tribunals de justícia, i es va arribar a mantenir inclusivament la vigència de les lleis de Dinamarca per jutjar delictes de sabotatge; els alemanys fins i tot van renunciar al fet que que els tribunals militars de la Wehrmacht jutgessin tals casos (com succeïa en la resta de l'Europa ocupada), mentrestant el gabinet de govern va ser reorganitzat al maig de 1942 per la mort de l'ancià premier Stauning, reemplaçat pel socialdemòcrata Vilhelm Buhl. Si bé la pèrdua d'independència pràctica era difícil de suportar per a la població danesa, els líders polítics van determinar majoritàriament que les dures circumstàncies de la guerra no permetien cap altra cosa que la cooperació (voluntària o no) amb una triomfant Alemanya. Els partits polítics van decidir eliminar en la mesura possible les seves divergències ideològiques i presentar un sol front contra les autoritats alemanyes (la qual cosa implicava incloure en el gabinet representants de gairebé tots els partits no prohibits pels nazis); això impediria que els alemanys utilitzessin les discrepàncies polítiques com a mitjà per desunir els danesos i generar lentament una nazificació de Dinamarca sota el pretext de preservar l'ordre . Els alemanys no van procedir a imposar un caràcter nazi a les institucions civils i culturals de Dinamarca, i es va permetre que la vida política danesa continués el seu curs normal. Inclusivament els ocupants nazis es van abstenir d'introduir a Dinamarca els mecanismes de terror propis del Reich (com els tribunals especials de les SS) i tampoc no van exigir en els primers mesos que el govern danès apliqués la legislació antisemita vigent a Alemanya. Una primerenca excepció van ser els comunistes danesos, qui van començar a ser perseguits per la Gestapo el juny de 1941, després de l'inici de l'Operació Barbarroja, mentre el govern danès procedia a il·legalitzar en aquesta data el Partit Comunista de Dinamarca a causa de la pressió alemanya. No obstant això, l'ocupació alemanya es va expressar en l'estacionament permanent de divisions de la Wehrmacht i l'arribada d'agents de la Gestapo per "col·laborar" amb la policìa danesa, exigint a més una fèrria censura de premsa (impedint tota crítica contra Alemanya o el nazisme) junt amb l'explotació total de l'economia danesa en favor del Tercer Reich. Evidentment això va significar el trencament de tota relació diplomàtica amb els enemics d'Alemanya. Dinamarca va ser obligada també a adherir-se al Pacte Antikomintern, la qual cosa es va fer el novembre de 1941 malgrat protestes a Copenhaguen per l'implicancia d'aquesta visible subordinació al III Reich. Malgrat aquestes pressions externes, encara era visible que Dinamarca seria ben tractada pels alemanys (almenys en comparació amb la resta de països ocupats) mentre col·laborés amb l'esforç de guerra alemany. També es va establir un comissari del Reich com a autoritat amb poder de decisió i de vet davant el govern danès, càrrec per al qual es va anomenar a Cecil von Renthe-Fink (últim ambaixador alemany a Copenhaguen), junt amb l'establiment d'una autoritat militar conferida al cap de les tropes germàniques estacionades a Dinamarca, el general Luetke de la Wehrmacht. Quan les demandes alemanyes de major cooperació danesa (permetre reclutament de danesos per servir en les SS i l'entrada en vigor de la legislació antisemita) van anar en augment el novembre de 1942, el gabinet es va oposar taxativament a aquestes noves concessions en la ja perjudicada independència del país. No obstant això, sota la forta pressió de Renthe-Fink (i l'amenaça d'ocupació militar total), el gabinet danès es va reorganitzar i va anomenar ministre al diplomàtic Erik Scavenius, que va cedir a les demandes d'Alemanya. Renthe-Fink va ser reemplaçat pel nazi alemany Werner Best i l'autoritat militar es va transferir al general de les SS von Hanneken; malgrat això es va mantenir el projecte de tractar bé a Dinamarca, es va impedir la instal·lació de la maquinària repressiva típica de les SS, i es va mantenir en funcionament el govern danès. Enduriment de l'ocupació[modifica | modifica el codi] Aquesta política benèvola va durar fins a finals de 1942, quan els desastres militars de Stalingrad i El Alamein van imposar a Alemanya la urgència de controlar cada vegada més la població civil de Dinamarca mitjançant el terror policíac. Com a resultat d'això, es va alimentar la foguera de la resistència danesa, i els actes de sabotatge i disturbis es van incrementar exponencialment. Per intentar tranquil·litzar a la població i guanyar el seu suport, els alemanys van realitzar una elecció parlamentària el 23 de març de 1943 (única concessió d'aquest estil que el Tercer Reich va permetre a un país ocupat), on van resultar victoriosos els partits antialemanys mentre els nazis danesos amb prou feines no van assolir el 2% dels vots, la qual cosa evidenciava la seva escassa popularitat; aquest fet va causar que els alemanys desistissin definitivament d'imposar un govern titella format per nazis locals, si bé van permetre a aquests que formessin organitzacions paramilitars i que s'enviessin contingents danesos per lluitar al costat de la Wehrmacht contra els soviètics. D'ara endavant els alemanys van descoratjar al moviment nazi danès respecte de qualsevol ambició política i el van motivar per actuar només en el reclutament de contingents auxiliars per al Front Oriental. Davant de la negativa del govern danès de reprimir la població que protestava als carrers contra l'empitjorament de l'economia, el 29 d'agost de 1943 les autoritats alemanyes van dissoldre el govern i es va establir la llei marcial, es va dissoldre també el recentment format Parlament de Dinamarca i es va arrestar en massa als oficials de l'exèrcit encara lliures, a més d'introduir funcionaris alemanys en tota l'administració pública. Alhora es van realitzar operacions militars d'assalt que van portar com a resultat la captura de la flota mercant i militar danesa. Un cop Alemanya va obtenir el control absolut de Dinamarca, es van iniciar a mitjan 1943 els arranjaments per a la immediata deportació dels jueus encara residents en territori danès cap als camps d'extermini, en no existir ja tribunals danesos independents que els defensessin. Tanmateix, la notícia va ser donada a conèixer clandestinament i la gran majoria dels 8.000 jueus danesos van escapar reeixidament cap a Suècia amb ajuda de la resistència danesa. Com a conseqüència, només 450 jueus danesos van ser capturats per la Gestapo i deportats. L'"estat de setge" no es va suspendre fins al final de la guerra i es van instal·lar tribunals especials de les SS i la Gestapo per jutjar danesos acusats de donar suport a la resistència antinazi; en altres casos es va preferir simplement assassinar (sense judici) a aquests sospitosos. Des de principis de 1944 els nazis danesos, organitzats en l'anomenat Cos de Schalburg (format per uns 10.000 nazis danesos) van procedir a operacions de "contrasabotatge" en cooperació amb les SS; aquestes operacions consistien a destruir propietats privades daneses (granges o cases) cada vegada que es descobrís un sabotatge de la resistència local. Finalment, el 19 de setembre de 1944 va ocórrer una altra repressió massiva, on els alemanys van dissoldre el que restava de la policia danesa per reemplaçar-la completament per la Gestapo i van començar a afusellar els danesos que havien participat en vagues contra l'explotació econòmica del seu país. La situació econòmica danesa es va agreujar l'últim any de la guerra quan en febrer de 1945 el país va deixar de rebre trameses de carbó des de la regió alemanya de Silèsia, atacada per tropes soviètiques, que va paralitzar gran part de la indústria i els sistemes de calefacció; junt amb això van augmentar les requises alemanyes d'aliments fins a nivells alarmants que amenaçaven la subsistència dels civils danesos. Malgrat això, com a conseqüència de l'Evacuació de Prússia Oriental, Alemanya va exigir que Dinamarca allotgés i alimentés refugiats civils alemanys (unes 300,000 persones) procedents de l'esmentada regió. Alhora es va intensificar el terror policial de la Gestapo contra la resistència antinazi i els seus simpatitzants. La major part de les tropes alemanyes havien estat enviades als fronts de combat i sol van quedar a Dinamarca unes quantes divisions d'escassa força; a més tals unitats van quedar aïllades de la resta de l'Europa ocupada a finals d'abril de 1945 a causa de l'avenç aliat, i després desmoralitzades pel resultat de la Batalla de Berlín. En aquest context, el 5 de maig de 1945, el famós general anglès Bernard Law Montgomery va penetrar en territori danès amb les seves tropes i va alliberar Dinamarca, si bé les illes Bornholm havien estat ocupades des de finals d'abril de 1945 per tropes de l'Exèrcit Roig. Els soldats alemanys estacionats a Dinamarca van capitular gairebé sense resistència i l'ocupació va acabar. Víctimes[modifica | modifica el codi] En total durant tota la guerra van morir 850 membres de la resistència danesa. També van morir 900 civils danesos per diferents motius, com represàlies nazis, bombardejos aliats o disturbis civils. Un total de 43 soldats danesos van morir durant la invasió de 1940 i la repressió nazi de 1943. Uns altres 100 danesos van morir lluitant coma soldats aliats junt amb 1.850 mariners, la majoria tripulació dels vaixells danesos que van escapar cap al Regne Unit o als Estats Units i després van caure víctimes dels submarins alemanys. Uns 6.000 civils danesos van ser arrestats pels alemanys i van enviats a camps de concentració; 600 d'ells van morir (el 10 %dels presos). Quan el setembre de 1944 els nazis van dissoldre la policia danesa, uns 2000 agents van ser arrestats i deportat a Alemanya; 90 d'aquests van morir allà. Després de la guerra, 78 danesos culpables de col·laboracionisme amb els alemanys van ser sentenciats a mort per traïció, però només 46 d'ells van resultar efectivament executats. Els diferents integrants de la resistència que pertanyien a algun partit polític, com ara socialistes i liberals, van tornar als seus llocs, mentre que en les eleccions celebrades després de la guerra, els comunistes danesos només van obtenir 1/8 (12,5%) dels vots. Vegeu també[modifica | modifica el codi] Referències[modifica | modifica el codi] |A Ocupació de Dinamarca per l'Alemanya Nazihi ha contingut multimèdia relatiu a:| - Toynbee, Arnold. La Europa de Hitler. Madrid: Sarpe, 1985. ISBN 8459904121.


text: Tant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Allee Apartments és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Kuressaare. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. No és menys excepcional el fàcil accés que té l'hotel a les incontables atraccions i llocs d'interès de la ciutat com Lloguer de Barques, Arqueria, Museu Regional de Saaremaa. A Allee Apartments, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com jardí. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Allee Apartments.


text: Dissenyat tant per oci com per negoci, Patong Mountain Bed and Breakfast està situat idealment a Patong; una de les localitzacions més populars de la ciutat. L'hotel és a 25 km.Km del centre de la ciutat i permet accedir a les instal.lacions més importants de la ciutat. Els visitants d'aquest hotel, poden gaudir d'anar a les atraccions més importants de la ciutat: Dive Supply, Centre Comrecial Jungcelon, Estadi de Boxa Bangla. Patong Mountain Bed and Breakfast ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, conserge, bugaderia, caixa forta són només algunes de les comoditats que fan que Patong Mountain Bed and Breakfast sigui diferent dels altres hotels de la ciutat. Entri en una de les 18 habitacions i escapi de l'estrès del dia amb una ampla gama de comoditats com TV satèl•lit/cable, empolles d'aigua de cortesia, accés a internet (sense fils), escriptori, aire condicionat. L'hotel ofereix meravelloses instal.lacions d'oci com esports d'aigua (motoritzats), massatge, jardí, camp de golf (a 3 km), esports d'aigua (no motoritzats) que faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Phuket, faci de Patong Mountain Bed and Breakfast la vostra llar.


text: |Els cloroplasts són uns orgànuls citoplasmàtics exclusius de les cèl·lules vegetals. Normalment són de color verd per la presència d'una substància química d'aquest color anomenada clorofil·la. Tot i això, en alguns casos els cloroplasts poden tenir d'altres colors per l'existència d'altres substàncies amb colors diferents. Són d'una importàcia fonamental ja que en ells té lloc la fotosíntesi. La fotosíntesi és un complex procés químic pel qual els éssers vius amb clorofil·la a partir d'aigua, sals minerals i CO2 elaboren matèria orgànica en presència de llum solar. El seu nombre forma i tamany varien d'unes cèl·lules a unes altres. per exemple en les cèl·lules de les algues solen haver-n'hi un o dos de molt grossos i de molt variades formes (esfèrics, estrellats, anellats, en cinta...). En canvi, en les plantes superiors n'hi pot haver fins a quaranta i la seva forma és ovalada o esfèrica. La seva estructura és força complexa. Tenen dues membranes, una d'externa que la delimita i una altra d'interna amb nombrosos plecs cap a l'interior anomenats lamel·les. En aquests plecs hi ha situats uns corpuscles apilats que es diuen grana, de color verd, i és en ells on està situada la clorofil·la. L'espai que queda entre els grana s'anomena estroma. Contenen una petita quantitat d'ADN diferent del del nucli i uns pocs ribosomes diferents dels citoplasmàtics.


text: Aquí tenéis el diseño de personajes para la página de cómic que he hecho junto con Javi Ruiz al guión, para el próximo cómic de Cálico Electrónico que saldrá publicado en Setiembe/Octubre. Aquí teniu el disseny de personatges per la pàgina de còmic que he fet juntament amb Javi Ruiz al guió, pel pròxim còmic de Càlico Electrònico que sortirà publicat al Setembre/Octubre.


text: Interaccionisme L'interaccionisme és un corrent teòric de la sociologia que es basa a estudiar la interacció social com a nucli dels diferents fenòmens culturals, entre ells els conflictes o la formació de grups. L'escola interaccionista que més desenvolupament ha tingut és la de l'interaccionisme simbòlic. L'interaccionisme rebutja l'estructuralisme i basa la seva recerca en dades qualitatives on la comunicació entre els individus té un paper fonamental.


text: Qaraixahr Qaraixahr (també Karashahr, que vol dir 'ciutat negra' en uigur) o Yanqi (en xinès 焉耆, pinyin Yānqí; Wade-Giles Yen-ch’i; sànscrit अग्निदेस Agnideśa) fou un regne de l'Àsia Central, centrat a l'oasi de Qarashahr a la conca del Tarim, al modern Xinjiang Uigur. A Qarashahr es parlava una llengua indoeuropea amb afinitats amb l'hitita, l'armeni i l'eslau, probablement derivat del seu poblament anterior pels escites. L'establiment xinès al Tarim va rebre un gran impuls amb l'emperador Xuandi (Liu Xun) (74 aC-49 aC). El 60 aC el general Txeng Ki va ocupar Turfan i va establir la seva residencia a Wu-lei, entre Karashahr i Kudjha, amb un camp militar a Kiu-li, al sud de Karashahr. Amb la caiguda de la dinastia Han i la guerra civil (anys 8 a 25) els xiongnu van exercir el domini sobre el regne. Després de l'any 25 els Han posterior van restablir el protectorat sobre el Tarim aprofitant lluites entre els xiongnu, i Qarashahr ja estava sota el seu domini l'any 48, però era un domini distant, i l'hegemonia regional corresponia al regne de Kashgar que dominava Kudjha, Fergana i Khotan, fins vers l'any 60 quan l'hegemonia dels oasis del sud va passar a Khotan i la dels oasis del nord a Kudjha. El 75 es va produir una revolta general contra els xinesos (poc abans de la mort de l'emperador que va morir aquell mateix any). Els xiongnu li van donar suport. El rei de Qarashahr va massacrar al governador o protector general el xinès Txen Mou. Finalment el nou emperador va ordenar als generals Ban Chao i Keng Kong d'evacuar el Tarim. Ban Chao va intuir que si deixava el país en mans dels xiongnu era la mateixa Xina la que estava en perill i quan va arribar a Khotan (en retirada) va retornar a Kashgar que havia caigut en mans de Kudjha (aliat dels xiongnu). Els caps locals foren executats i el domini xinès restaurat. El 78, amb soldats reclutats a Khotan, Sogdiana i Kashgar, es va apoderar d' Aksu i de Utx Turfan. Mentre les forces xineses imperials de Kansu havien reconquerit el regne de Kiu Txe (Turfan). Ban Chao va escriure a l'emperador per justificar la seva acció. En les cartes parla de la importància d'ocupar els 36 regnes de l'Àsia Central per tallar el camí dels xiongnu. Va aconseguir sotmetre a tots els regnes i al 88 només restaven rebels els reis de Kudjha i de Qarashahr, que es van aliar als indoescites que llavors estaven governats per Kadfises II, i estava enemistat amb Xina perquè no havia pogut obtenir la mà d'una princesa xinesa. Kadfises va enviar un exèrcit cap al nord-est del Pamir, però Ban Chao els hi va tallar els subministraments i els va obligar a retirar-se. Els kusana o kushana van canviar en la seva política i van tornar a la seva tradicional amistat amb Xina (90) i a l'any següent ja només quedava Qarashahr revoltada. El 94 Ban Chao amb auxiliars de Kudjha i de Lob Nor va marxar contra Qarashahr. El defensors d'aquesta van tallar els ponts però fou inútil i la ciutat conquerida i el rei executat i la ciutat donada als soldats pel saqueig Ban Chao es va jubilar el 102 i va tornar a Xina on va morir el mateix any. Els seus successors no van ser tan afortunats i la seva política va provocar la revolta general el 106. El general Leang Kin fou assetjat a Kudjha però va poder derrotar els revoltats, però el 107, davant la continuïtat de la revolta, la cort imperial va cridar a totes les guarnicions amenaçades (Louktxun i Yi-wou). Fou Pan Yong, fill de Ban Chao, qui va restaurar l'obra paterna: el 123 va instal·lar una colònia militar a Louk txun o Leiu txong prop de Turfan; va dominar diversos regnes entre el 124 i el 126 i el 127 va entrar a Qarashahr. Des llavors i durant la resta del segle, al segle III i part del IV els xinesos van exercir el control polític sobre Qarashahr. Després el regne va restar lleial als regnes xinesos successors, però al segle V va desapareixer tota influència fins que el 448 el general Wan Tou-kuei, de la dinastia Wei, li va imposar tribut. Al segle VI hi van exercir influència els turcs occidentals. Qarashahr va reconèixer el 632 la sobirania de l'emperador Tang T'ai-tsong, però després de l'annexió de Turfan (640), el rei Tou-k'i-tche, es va aliar als turcs occidentals i es va revoltar. Contra ell fou enviat el general Kouo Hiao-k'o que va atacar la ciutat a la nit procedent de Yulduz, i per sorpresa i se'n va apoderar col·locant al tron al germà del rei, Li-p'o-tchuen, favorable als xinesos; aviat aquest rei fou deposat pels un dels seus cosins de nom Sie-p'o A-na-tche que tenia l'ajut de Kudjha i dels turcs occidentals. El general imperial A-che-na Cho-eul (d'origen turc però al servei de Xina) es va presentar a la ciutat, la va ocupar (648), va decapitar al rei usurpador i va col·locar al tron a un altre membre de la família reial fidel a Xina. El 670, sota l'emperador Tang Kao-tsong, el regne fou conquerit pels tibetans i no fou recuperat per la Xina fins al 692 durant el regnat de l'emperadriu Wu Heou (o Wu Tsö-t'ien), viuda de l'anterior Els xinesos en van conservar el control fins que després de la batalla de Talas (751) la zona va caure en mans dels uigurs. Coord.:


text: De la combinació de la filosofia i metodologia Debian amb les utilitats de GNU, el nucli Linux i altre programari lliure, n'esdevé una distribució única anomenada Debian GNU/Linux. Aquesta distribució es basa en una quantitat enorme de paquets de programari. Cada paquet de la distribució té executables, seqüències, documentació, i informació de la configuració, així com un mantenidor, que és el principal responsable de mantenir-lo actualitzat, analitzar i reparar-ne els errors de programació i de comunicar-se amb els desenvolupadors del paquet de programari. L'enorme quantitat d'usuaris combinada amb el sistema de seguiment d'errors permet que aquests es localitzin i depurin ràpidament. La importància que Debian dóna als detalls ens permet produir una distribució estable, ampliable i d'alta qualitat. Les instal·lacions poden ser fàcilment configurades per dur a terme diferents papers, des de muntar tallafocs pels centres de treball científics a servidors de xarxa d'alta qualitat. Debian és especialment popular entre els usuaris avançats arran de les seves excel·lències tècniques i el compromís amb les necessitats i expectatives de la comunitat Linux. Debian també ha introduït moltes característiques al Linux que actualment són quotidianes. Per exemple, Debian va ser la primera distribució de Linux que va incloure un sistema de gestió de paquets per facilitar la instal·lació i supressió de programari. També va ser la primera distribució de Linux que es podia actualitzar sense necessitar la reinstal·lació completa. Debian continua sent un projecte líder en el desenvolupament de Linux. El seu procés de desenvolupament és un exemple de com pot arribar a funcionar un model de desenvolupament de programari lliure — fins i tot per tasques complexes com generar i mantenir un sistema operatiu complet. La característica que més diferencia Debian de les altres distribucions GNU/Linux és el seu sistema de manteniment de paquets. Aquestes utilitats donen a l'administrador d'un sistema Debian el control total sobre els paquets instal·lats en el sistema, incloent-hi la possibilitat d'instal·lar un únic paquet o d'actualitzar totalment el sistema operatiu. Els paquets individuals també es poden actualitzar. En el sistema de manteniment de paquets podeu establir quin programari us heu compilat vosaltres mateixos i les dependències que té. Per protegir el sistema contra “cavalls de Troia” i d'altre programari perjudicial, els servidors de Debian verifiquen que els paquets apujats procedeixin dels mantenidors de Debian registrats. Els empaquetadors de Debian també tenen cura de configurar els paquets de forma segura. Quan apareixen problemes de seguretat als paquets en circulació, les actualitzacions normalment estan disponibles en poc temps. Amb unes simples opcions d'actualització de Debian les actualitzacions de seguretat es poden descarregar i instal·lar automàticament a través d'Internet. La millor forma d'obtenir ajuda per utilitzar el sistema Debian GNU/Linux i poder-vos comunicar amb els desenvolupadors de Debian és a través d'algunes llistes de correu mantingudes pel projecte Debian (en el moment que s'escrivia aquest document n'hi havia més de 255). La manera més fàcil per subscriure's a una o més llistes és visitant la pàgina de subscripcions a la llista de correu de Debian http://www.debian.org/MailingLists/subscribe i emplenar el formulari que hi trobareu.


text: Epacta - Nombre de dies en què l'any solar excedeix el lunar comú de dotze llunacions. - Nombre de dies o edat que la lluna de desembre té el dia u de gener, comptats des de l'últim noviluni. - Nombre de dies transcorreguts des de l'última lluna nova (epacta lunar). El coneixement de l'epacta permet calcular les dates en què es produeixen els novilunis d'un any i per tant la fase en què es troba la lluna en qualsevol data. A l'astronomia anglosaxona es distingeix entre epacta anual i epacta lunar. L'epacta és el segon Cànon que va imposar la reforma del calendari gregorià "No és res més que el nombre de dies que un any solar comú de 365 dies excedeix l'any lunar de 354 dies" (llatí: Epacta nihil aliud est quam numerus dierum quibus annus Solaris communis dierum 365 annum communem lunarem dierum 354 superat ). L'epacta s'utilitza per al càlcul de la Pasqua, que és el dissabte següent a la primera Lluna plena després de l'equinocci de primavera.


text: Sun Myung Moon |Sun Myung Moon| Sun Myung Moon |Naixement||6 de gener de 1920 Corea del Sud |Defunció||2 de setembre de 2012 Corea del Sud |Nacionalitat||sud-coreà| |Pares||Kim Kyung-gye y Moon Kyung-yoo| Sun-Myung Moon (Sangsa-ri, 6 de gener de 1920 - Seül, 3 de setembre de 2012) va ser un líder religiós i magnat sud-coreà. Fou el fundador del moviment Església de la Unificació i de la Federació per la Pau Universal. Va néixer el 6 de gener de 1920 a Sangsa-ri[1] (上思里, literalment 'llogaret de pensament alt'), Deogun-myon, Jeongju-gun, província Pyongyan Nord (Corea; encara que actualment queda a Corea del Nord); fill de Moon Kyung-Yoo i Kim Kyung-gye. Taula de continguts - 1 La secta Moon - 2 Infància - 3 L'aparició de Jesucrist - 4 A Corea del Nord - 5 Guerra de Corea - 6 Els inicis de l'Església de la Unificació - 7 Expansió dels anys cinquanta i seixanta - 8 Matrimoni - 9 La missió als Estats Units - 10 Mort del seu segon fill - 11 Mals tractaments - 12 Processos - 13 Valors ètics dels moonistes - 14 Sun-Myung Moon el nou Messies - 15 Els ensenyaments de Sun-Myung Moon - 16 Referències - 17 Enllaços externs La secta Moon[modifica | modifica el codi] Es tracta d'una organització que barreja creences cristianes amb ensenyaments espiritualistes orientals. Adeptes i benefactors seus creuen que l'autèntica missió de Jesús no era morir a la creu. Crist va fer tot el que va poder, però l'actitud dels dirigents de la seva època va impedir que fos reconegut com a Messies i el portaren a la creu, la qual cosa va acceptar Jesús amb valentia. A més, segons Sun-Myung Moon, el seu no reconeixement en vida com Messies va impedir que l'autèntic pla de Déu tingués èxit, però el seu valor acceptant la creu va obrir la porta a la seva resurrecció i la vinguda de l'Esperit Sant, tot el qual va donar vida al moviment cristià. Sun-Myung Moon s'auto-proclama com l'actual Messies (Pare Verdader), que assumeix el paper de Jesús, d'integrador de les religions i filosofies i de tornar a connectar l'home amb Déu, connexió que va ser interrompuda pel pecat original. Sun-Myung Moon ha lliurat batalles legals davant la justícia dels Estats Units, que el considera un explotador de la fe. Infància[modifica | modifica el codi] De nen, va seguir els seus estudis en una escola confucianista. Cap a l'any 1930, els seus pares es van convertir al cristianisme i el jove Sun Myung Moon va ensenyar el catecisme a l'Església Presbiteriana. En aquesta època, Japó dominava a Corea i no autoritzava la pràctica de cap altra religió que el Shinto. L'aparició de Jesucrist[modifica | modifica el codi] Segons el propi Sun-Myung Moon, al matí del dia de Pasqua de l'any 1936, Jesús se li va aparèixer. En la seva visió Jesús li va dir que «continués amb l'obra que ell mateix havia començat sobre la terra feia dos mil anys, que aconseguís l'establiment del Regne de Déu que aportés la pau a la humanitat». Sun-Myung Moon va trobar la resposta de com iniciar el seu moviment, segons el seu testimoni "va ser a través de la relació pare-fill". Després d'això, va començar a predicar a joves. El 1945, acaba la seva primera obra anomenada "El principi diví", on mostra les seves doctrines. Tractant de rebre suport, demana ajuda de ministres locals, els qui l'acusen de propagar falses doctrines i finalment, decideix que ha de seguir sol. A Corea del Nord[modifica | modifica el codi] Segons Sun-Myung Moon, Déu li va parlar i li va dir que havia de dirigir-se a Corea del Nord per seguir les seves tasques, arribant en el moment de la fugida de refugiats cap a la veïna Corea del Sud per temor al règim de Kim-Il Sung. Des d'aleshores, decideix predicar públicament, sent capturat per les seves idees de religió. L'agost de 1946 va ser empresonat i torturat gairebé fins a la mort; després va ser llançat a prop del penal on se li mantenia i allà va ser rescatat per alguns dels seus seguidors. Guerra de Corea[modifica | modifica el codi] El 1950, Corea del Nord va envair Corea del Sud en un intent d'unificar la península. Les forces de l'ONU (al comandament del general Douglas MacArthur), va aconseguir alliberar Pyongyang i de la presó de Hungnam on es trobava Moon, va tornar a Pyongyang a cercar als seus antics seguidors, però només en trobar a uns pocs i amb només dos d'ells va aconseguir creuar la frontera amb Corea del Sud i van construir una Església, la qual va ser el primer edifici de l'Església de la Unificació. Des d'allà suposadament se'ls van aparèixer visions que seria un lloc molt concorregut i la seva doctrina seria àmpliament difosa. Els inicis de l'Església de la Unificació[modifica | modifica el codi] L'1 de maig de 1954, a Seül, Sun-Myung Moon fundar amb quatre dels seus deixebles l'Associació de l'Esperit Sant per a la Unificació del Cristianisme Mundial (més coneguda amb el nom d'Església de la Unificació o "secta Moon"). L'Església immediatament va atreure seguidores de la Universitat Femenina de Ewha, la qual era una institució fonamentada en el cristianisme protestant. La universitat, inquieta en veure a moltes de les seves estudiants unir-se a aquest nou moviment, va enviar professors a indagar. Però en veure que també alguns d'aquests professors es van unir al petit grup, es van aixecar nombroses sospites. La directora de la universitat Maria Ewha Park, va decidir donar-los a elegir als professors i a les estudiants entre deixar l'Església, o deixar la Universitat. A més acusà a la secta d'orgies sexuals i cerimònies diabòliques, fet que reforçar l'opinió de què l'església del reverend Moon era una església herètica. No obstant això, les pròpies estudiants de la Universitat que assistien a l'església sostenien la seva posició de seguir al reverend Sun Myung Moon i la seva filosofia. El propi fill de la directora s'afegí a la "secta". Molts plets legals es van disputar per recuperar a les estudiants, ja sigui pels pares de família o per mà de la pròpia directora de la universitat. Plets legals i baralles de carrer van ser el centre d'atenció per prendre cartes en l'assumpte i acabar ràpidament amb una cosa que senzillament "Taca el bon nom de la universitat Ehwa" i "rescatant als seus estudiants de l'infern herètic de Sun-Myung Moon i la seva secta". La conclusió d'aquest plet va ser que la directora Maria Park i el seu marit van ser assassinats pel seu fill Kang Suk Lee, qui es va suïcidar després del fet. Expansió dels anys cinquanta i seixanta[modifica | modifica el codi] Sun-Myung Moon va poder desenvolupar el primer nucli de deixebles fidels. El 1957, l'església estava representada en trenta ciutats coreanes. El 1958 va ser enviat el primer missioner al Japó; el 1959, tres missioners van desembarcar als Estats Units i el 1965, alguns missioners van sortir des dels Estats Units cap a Europa: a Alemanya, Gran Bretanya, Itàlia i els Països Baixos, després el 1966 a França, Àustria i Espanya, i el 1975 a l'Amèrica Llatina. Matrimoni[modifica | modifica el codi] El 16 de març de 1960, el reverend Sun Myung Moon, als 40 anys, s'uneix en matrimoni amb la senyoreta Hak-Ja Han, de només 17 anys d'edat, filla d'una de les primeres deixebles. Sun-Myung Moon li va donar Hak-Ja Han els noms de "Nova Eva" i "Verdadera Mare de l'Univers". Sun-Myung Moon va dir: que ell i la seva esposa eren els Pares Veritables, i que els seus seguidors són «els membres de la família», serien «els homes purs, sense pecat». Aquesta "nova era" inicia la coneguda pràctica del Moviment dels matrimonis massius realitzats per Sun-Myung Moon, als que s'uneixen en matrimoni multituds de persones que no es coneixen amb anterioritat. La missió als Estats Units[modifica | modifica el codi] El 1971, el reverend Sun Myung Moon va estendre la seva església als Estats Units. Sun-Myung Moon és recolzat pel dictador de Corea del Sud. Usa grans sumes de diners i posseeix grans béns i fortes organitzacions econòmiques i propagandístiques. Diverses fonts el relacionen amb l'expresident Ronald Reagan, i a la família Bush, incloent l'anterior mandatari nord-americà. El 1980 Sun-Myung Moon indirectament recolzar la campanya de l'actor Ronald Reagan per assolir la presidència dels EUA El dia de l'elecció, abans que se sabés el resultat electoral, el seu diari a Nova York, elNews Worldva imprimir un titular que deia «Reagan landslide»( 'victòria aclaparadora de Reagan'). Es va dir que quan Reagan va aparèixer per televisió sostenint aquest diari, va influenciar en les votacions. [2] Mort del seu segon fill[modifica | modifica el codi] El segon fill de Sun-Myung Moon i Hak-Ja Han, anomenat Heung-Jin Moon, va morir el 2 de gener de 1984 a causa de les ferides patides en un accident automobilístic el desembre de 1983. Sun-Myung Moon li va adjudicar una gran importància a la seva mort, i Heung-Jin Moon va ser oficialment considerat «rei dels esperits» en el cel, i actualment es diu que realitza seminaris en el paradís per a les ànimes dels morts. Durant anys diversos membres «canalitzaren» el seu esperit, fins que el 1987-1988 Sun Myung Moon i la seva família van acceptar a un membre anomenat Zimbabwe com a canal continu de Heung-Jin Nim. Li van posar de sobrenom «el Heung-Jin Nim negre», i va començar a viatjar pels centres arreu del món, donant conferències i rebent confessions. Mals tractaments[modifica | modifica el codi] Un antic membre anomenat Damian Anderson va informar haver vist colpejar el cap d'algunes persones, picant-les amb un bat de beisbol, donant cops de puny al cap i emmanillant-les amb manilles d'or», i va descriure la força bruta que aplica per evitar que les persones abandonessin l'esdeveniment o l'edifici, empresonant per la força als que protestaven.[3] Nansook Hong recorda: «Ningú de la Verdadera Família era immune a les seves batusses. Aviat la quantitat d'amants que va adquirir i els cops que propinava eren tan greus que els membres van començar a queixar-se. Ell va colpejar finalment al sexagenari Bo Hi Pak, que va haver de ser hospitalitzat durant una setmana a l'hospital de Georgetown ».[4] Processos[modifica | modifica el codi] El 1982, Sun-Myung Moon compleix condemna als Estats Units per una suposada evasió d'impostos, per la qual va estar pres un any i mig. Durant el judici el reverend Sun Myung Moon afirmar haver parlat amb Crist, Buda i Moisès, qui li van encomanar la unificació de les religions del món. Goettel, el jutge encarregat de la sentència, va dir que «amb el respecte, les singulars relacions del senyor Sun-Myung Moon amb Moisès, Buda i Jesucrist» escapaven a la seva competència i eren irrellevants en el tema que s'estava tractant: l'incompliment de les obligacions que tot ciutadà, nacional o estranger, té en relació amb les lleis dels Estats Units. Sun-Myung Moon va ser declarat culpable i condemnat a 18 mesos de presó, a més de pagar 25.000 dòlars de multa per "frau fiscal i conspiració". Tanmateix, no va poder aconseguir l'expulsió de Moon dels Estats Units. Valors ètics dels moonistes[modifica | modifica el codi] Molts seguidors de Sun-Myung Moon són nois joves, atrets per ideals de pau i fraternitat universal, i per la denúncia de tot el que no va bé en el món. Molts d'ells han estat desenganyats per la manca de principis sòlids en la societat contemporània. el seu atractiu està en la promoció de certs valors que actualment estan en crisi. Amb un rerefons ètic inculquen a molts joves seguir el camí de la fidelitat a la parella i mantenir la puresa sexual fins a arribar al matrimoni, especialment els encoratgen a participar en les cerimònies de matrimoni entre cultures. L'església és qualificada per alguns líders de grups cristians i d'altres religions com "guaridors de conflictes" i religió a favor de la "pau", mentre que altres persisteixen en assenyalar a Moon com una persona manipuladora de ments i de conspirar contra la mateixa església cristiana. Sun-Myung Moon el nou Messies[modifica | modifica el codi] Sun-Myung Moon es proclame com el "Tercer Adam". Es posa a si mateix "com el pare veritable de la nova humanitat, i el senyor del segon adveniment". Diu que tots els éssers humans "som fills de Déu i hem d'adonar-nos de la nostra connexió amb Ell, igual que va fer el propi Jesús". Quan esmenta a la seva pàtria, Corea, es refereix a Corea del Sud. La qualifica de terra de fe, la presenta a la seva manera com la Nova Jerusalem i com bastió del món lliure. Encara que només predica en coreà i es val d'intèrprets, ha guanyat a molts adeptes arreu del món. - l'Església de Unificació - la Federació de Famílies per la Pau i la Unificació Mundial - la Federació per la Pau Universal - la Federació de Dones per la Pau - la Unificació del Cristianisme Mundial, i - el Moviment Universitari per a la Recerca dels valors absoluts. Sun-Myung Moon és immensament ric, però, segons els seus adeptes, aquesta fortuna no és per al seu ús personal sinó per al creixement del Moviment d'Unificació. Entre els seus projectes es compten organitzacions d'ajuda humanitària, de servei per la pau, companyies de productes farmacèutics (com el revitalitzant ginseng); posseeix diaris a Washington D. C (The Washington Times ) i Nova York, i el New Yorker Hotel, convertit en Centre Missioner Mundial. Companyies seves són la Tonga Titanic Industrial, la Corea Titanium LD., La Illwha pharmaceutical, la Ilshim Handicraft. També a Amèrica Llatina hi ha hotels i diaris del Moviment d'Unificació. Es diu que la base d'aquestes fortunes van ser els subsidis d'alguns governs que van veure en Sun-Myung Moon un aliat en la lluita anticomunista, també, les aportacions de membres de la seva església, compromesos a ajudar "amb la seva sang, la seva suor i els seus béns, "ja que cada centau obtingut és" una victòria per a Déu ". Els ensenyaments de Sun-Myung Moon[modifica | modifica el codi] Jesucrist: el Fill de Déu rebutjat per la gent del seu temps[modifica | modifica el codi] Segons Sun-Myung Moon, el primer Adam va fracassar en el Paradís davant la temptació que el dimoni li va fer per mitjà d'Eva. El segon Adam: Jesús, segons Moon, va morir assassinat en una creu. La mort a la Creu no hauria estat planejada per Déu, i els cristians al insistir en ella caurien en un error. A més, com Jesús no es va casar i no va deixar descendents, la seva obra no va poder ser afirmada plenament. Va vèncer en l'espiritual, però no en l'àmbit corporal. Sun-Myung Moon nega que Jesús sigui Déu i el descriu com un home "fill de Déu, que va venir a intercedir pel seu Pare i a realitzar la seva Justícia". Totes les religions han d'acabar[modifica | modifica el codi] L'ideal moonista consisteix en un pensament religiós, fortament secundat pels poders temporals. Aquesta unió de l'espiritual i el temporal devia haver-se realitzat l'antic poble d'Israel. Com que no va aconseguir fer-ho, Déu va escollir els romans, que també van fracassar en el seu afany. Llavors Déu va posar els ulls en l'Imperi Britànic, i com aquest ha fallat, el nou Poble escollit és ara Estats Units. Segons Sun-Myung Moon, Estats Units és l'esperança per al món actual i aquest ha de servir a Sun-Myung Moon com a braç secular que ajudi en la seva lluita contra el marxisme i el socialisme materialista. Diu que, el món necessita urgentment una cirurgia i que la terra està immersa pels odis i violències. Es proposa a si mateix com a solució dels problemes de la humanitat. Obediència absoluta a Sun-Myung Moon[modifica | modifica el codi] D'una banda, el que més ha mogut la indignació mundial i ha provocat declaracions condemnatòries de molts bisbes, ha estat la seducció provocada en els joves, a qui se'ls allunya de la seva llar, se'ls recull en comunes on no poden tenir contacte amb l'exterior, se'ls renta el cervell i se'ls envia com missioners de la secta. És una violació psíquica que pot portar a la bogeria o fanatisme. El terme "obediència" és exposat en el jurament familiar creat per Sun-Myung Moon per establir uns paràmetres de compromís amb Déu sobre la vida matrimonial i sobre la vida de fe. Això s'exposa en el punt vuitè del jurament familiar: "La nostra família, propietària del Chon-il-guk (el regne dels cels segons la doctrina), centrats en el Verdader Amor, mentre entrem en l'era del Complet Testament, jura assolir la unitat d'amor entre Déu i la humanitat per mitjà de la fe absoluta, amor absolut i obediència absoluta, perfeccionant d'aquesta manera el Regne de l'Alliberament, on és completament lliure, en el Regne de Déu a la Terra i en el Cel." Un cop dins la secta, la religió de procedència queda relativitzada ja que Moon convida als seus seguidors a superar les formes secundàries que els separen dels altres i a buscar l'arrel comú. Per això en algunes estadístiques publicades per "l'Església de la Unificació Universal" es confessa que el 40% dels seus adeptes ve del protestantisme i el 36% del catolicisme. Referències[modifica | modifica el codi] - Birthplace of reverend Sun Myung Moon, Wikimapia - 'Messiah' by Bo Hi Pak - Anderson estava particularment enutjat amb el fet que els oficials de l'església i els seus assistents evitaven que les persones deixessin el lloc ([http:// www.tparents.org / Library/Unification/Talks/Anderson / Anderson-BlackHJN.htmBlack Heung Jin Nim in DC] per Damian Anderson). - Hong, Nansook (1998):In the Shadow of the Moonseed: My Life in the Reverend Sun - Myung Moon's Family(Sota l'ombra dels Moon: la meva vida a la família del reverend Sun Myung Moon). Little (EUA.): Brown, ISBN 0-316-34816-3. Enllaços externs[modifica | modifica el codi] |A Sun Myung Moonhi ha contingut multimèdia relatiu a:|


text: Ben posicionat a Centre de Davao, My Hotel Davao és un lloc ideal d'inici d'excursions a Davao. Tota l'emoció del centre de la ciutat és només a 0.0 km. Per opcions de turisme i atraccions locals, no es necessita anar enfora ja que l'hotel gaudeix proximitat a Grub Resto Café, Centre Comercial Gaisano Sud, Riu Bakerohan. A My Hotel Davao, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen transport hotel/aeroport, habitació familiar, instal·lacions per a reunions i banquets , caixa forta, ascensor. L'ambient de My Hotel Davao es reflexa en cada habitació. aire condicionat, habitacions per a no fumadors, caixa forta a l'habitació, dutxa i banyera separades, accés a internet (sense fils) són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Davao, el My Hotel Davao és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.