text: LEbre (castellà, basc i aragonès: Ebro; ; ) és el segon riu més cabalós de la península Ibèrica després del Duero, i l'únic gran riu peninsular que desguassa a la Mediterrània. Neix al vessant sud de la serralada Cantàbrica, des d'on segueix una trajectòria ESE amb una longitud d'uns 930 km i 83.093 km2 de conca fins a la Mediterrània, on desemboca formant un delta ampli de 500 km2. Etimologia El nom està plenament documentat en les fonts antigues com a i en llengua grega, i Hiberhus i Iberus en llengua llatina. Tanmateix el seu origen no és clar. La teoria més acceptada afirma que el nom deriva dIber, antic hidrònim utilitzat pels pobles ibers abans de l'arribada dels grecs, que també va ser portat per un altre riu al sud de la península (identificat amb el riu Tinto, a la província de Huelva) que hauria donat nom a la península Ibèrica ( en grec, Hiberia i Iberia en llatí) i als pobles ibers ( en grec, Hiberi i Iberi en llatí). L'etimologia d'aquests hidrònims ha estat relacionada amb els mots bascs ibar ('ribera' o 'marge del riu') i ibai ('riu'), i seria compartida pels noms d'altres rius com l'Ibor (afluent del Tajo a Càceres) i l'Íbias (afluent del riu Navia a Astúries). Aquesta etimologia és avalada pel Diccionari català-valencià-balear d'Alcover i Moll. Una altra etimologia més dubtosa planteja que el mot deriva del grec antic , que significaria 'ample' i que fonèticament sona "ebros". Aquesta teoria es fonamenta explicant que aquesta hauria sigut la primera designació que van donar-hi els grecs quan van arribar a la costa occidental mediterrània, cap al 575 aC, i van veure els 345 metres d'amplada màxima de la desembocadura de l'Ebre. Així doncs, diu que originàriament el terme Iberia, usat per a designar la totalitat de la península, derivaria d'una deformació del terme grec arcaic que designa l''ample i extens'. Tanmateix, aquesta teoria topa amb el fet que el nom grec del riu era i , com s'ha assenyalat més amunt, i no , i que el mot grec per a 'ample' era . En l'antiguitat sí que va existir un riu anomenat , l'Hebros, l'actual Maritsa a Tràcia. Partint de la teoria etimològica del mot, tant sigui la relacionada amb els ibers com amb els grecs, el que és clar és que amb l'arribada dels romans l'Ebre s'anomenà en llatí Hiberus Flumen. Històricament, també s'ha anomenat Ibruh en àrab, derivat del mateix origen incert. Naixement Tradicionalment, el seu naixement s'establia a la deu de Fontibre (del llatí Fontas Iberi, 'fonts de l'Ebre'), a Cantàbria, a 880 m d'altitud. Actualment es fixa a les fonts del riu Híjar, a la serra de Peña Labra, a Cantàbria, a 1.980 m (43°02′29′′N 4°23′30′′O / 43.04148333, -4.39154444), ja que l'aigua que brolla a Fontibre és una surgència de l'Híjar. Recorregut miniatura|esquerra|El tren paperer Silla → El Espartal al seu pas pel terme municipal de Flix amb la xemeneia de condensació de la nuclear d'Ascó de fons i vorejant el riu Ebre Entre d'altres, l'Ebre passa per Reinosa, Miranda de Ebro, Haro, Logronyo, Calahorra, Alfaro, Tudela, Alagó, Saragossa, Casp, Mequinensa, Faió, Riba-roja d'Ebre, Flix, Ascó, Móra d'Ebre, Ginestar, Benifallet, Tivenys, Xerta, Aldover, Tortosa, Amposta, Sant Jaume d'Enveja i Deltebre. Al seu pas per terres de parla catalana dona nom a l'espai anomenat Terres de l'Ebre, unit per la parla (el tipus de català) i la història comuna vertebrada pel riu. L'Ebre va ser escenari d'una de les batalles més importants de la Guerra Civil espanyola. Entre les localitats d'El Cortijo (La Rioja) i Assa (Àlaba) es troba el pont Mantible, un pont romà sobre el riu. Delta i desembocadura o goles Desemboca al mar Mediterrani al Parc Natural del Delta de l'Ebre, que va ser creat l'any 1983 per la Generalitat de Catalunya, als termes municipals de Deltebre (riba nord, a la comarca del Baix Ebre) i Sant Jaume d'Enveja (riba sud, a la comarca del Montsià, tot plegat a Tarragona), formant un gran delta on l'Illa de Buda parteix el corrent en dos braços principals (gola Nord i de Migjorn). La desembocadura de l'Ebre s'anomena, precisament, les Goles de l'Ebre''. El delta de l'Ebre és la zona humida més important de Catalunya i la seva superfície total és de 7.736 hectàrees. Cabal L'Ebre pateix les seves crescudes més freqüents a l'estació freda, d'octubre a març, tot i que de vegades s'allarguen al tram final fins al maig; les d'estació freda solen estar lligades al règim pluvial oceànic, mentre que les primaverals són fruit de la fossa de les neus dels Pirineus. Els estiatges es produeixen a l'estiu: de juliol a octubre, a Miranda de Ebro i de finals d'agost i primers de setembre a Tortosa. Les seves aigües s'aprofiten en nombrosos punts per al regadiu mitjançant canals com l'Imperial, el Tauste i, al tram final, els canals de la Dreta i l'Esquerra de l'Ebre, que neixen a l'assut de Xerta. El seu cabal es regula pels embassaments de Mequinensa i Riba-roja. Aquests embassaments fan que actualment el delta de l'Ebre pateixi un fenomen de regressió, ja que aturen els sediments que haurien d'arribar a la desembocadura i, per tant, la mar va guanyant espai a la terra. Conca L'origen de la conca de l'Ebre va ser la formació dels Pirineus que va produir, en compensació, l'enfonsament de la vall de l'Ebre. Els principals massissos muntanyosos que la delimiten són els Pirineus, al nord, el sistema Ibèric, al sud, i els Pics d'Europa al seu naixement. Recull les aigües dels rius del vessant meridional dels Pirineus (Arga, Aragó, Gàllego, Cinca i Segre) i del vessant NE de la serralada Ibèrica (Jalón, Jiloca, Guadalop, Matarranya). La conca s'estén per part de les comunitats autònomes de Cantàbria, Castella i Lleó, País Basc, La Rioja, Navarra, Aragó, Castella-La Manxa, País Valencià i Catalunya. També comprèn el Principat d'Andorra (445 km2) i petites parts de França (502 km2, la major part a l'Alta Cerdanya). Afluents principals Pel marge esquerre Nela 527 hm3/any Jerea Baias Zadorra 592 hm3/any Ega Aragó 1.300 hm3/any, sense comptar l'aportament de l'Eska Candanchú Estarrún Aragón Subordán Veral Eska Onsella Irati Arga 250 hm3/any Arba Gàllego 1087 hm3/any Aurín Escarra Caldares Aguas Limpias Suporta el pantà de la Sarra Guarga Asabón Sotón Suporta l'embassament de la Sotonera Segre 6.356 hm3/any Cinca Valira Ribera Salada Cana Siurana Pel marge dret Riu Híjar Rudrón Oca Tirón Oja Najerilla Daroca Iregua Puente Ra Mayor Piqueras Rierol Castejon Rierol San Pedro Rierol Tamborios Barranco Urrilla Leza Jubera Rabanera Vadillos Cidacos Alhama Añamaza Linares Barranc La Canejada Queiles 20 hm3/any Huecha 40 hm3/any Jalón 551 hm3/any Isuela Aranda Ribota Jiloca Pancrudo Grío Güeimil Piedra Nágima Deza Manubles Huerva 35 hm3/any Aguas Vivas 35 hm3/any Moyuela Martín 60 hm3/any Guadalop 250 hm3/any Bergantes Guadalopillo Matarranya 50 hm3/any Algars El Canaletes Illes de l'Ebre Algira o Algesira. Illa d'Audí. Illa de Buda. Illa de Cortès, municipi de Tortosa. Illa de Gènova o illa de Sant Llorenç, on hi ha el barri de Ferreries (Tortosa). Illa de Gràcia o illa d'en Gracià, al terme de Deltebre. Transvasaments Actualment, hi ha 8 transvasaments en funcionament, que són els següents: Ebre-Besaya: és reversible, data de 1982, comunica l'embassament de l'Ebre amb la conca del Saja-Besaya al nord. La seva funció és garantir el subministrament a l'àrea industrial de Torrelavega. Alto de Tornos-Capçalera del Cerneja (Nela): escassa entitat, abasteix petites poblacions de la conca del Nord de Santander (Cantàbria). Cerneja-Ordunte: situat al riu Cerneja, transvasa cabals de l'embassament d'Ordunte per abastir Bilbao, data de 1961. Zadorra-Arratia: situat a la capçalera del Zadorra, abasteix Bilbao amb el salt de Barazar. Alzania-Oria: situat a la capçalera del riu Alzania, afluent del riu Araquil, té escassa entitat, i es destina a la producció hidroelèctrica, data de 1927. Carol-Ariége: situat a França, aprofitament d'hidroelectricitat. Torna els cabals. Siurana-Riudecanyes: situat al riu Siurana, Tarragona, està destinat a usos agrícoles i urbans. Ebre-Camp de Tarragona: abastiment urbà i industrial de Tarragona, 55 hm3 el 1997. L'únic transvasament que aporta aigua a l'Ebre és d'Araviana, que subministra aigua a Ólvega. Causes i conseqüències del transvasament El PHN (Pla Hidrològic Nacional) és el que s'encarrega de la coordinació dels recursos hidrològics que conté cada conca. Es tracta d'una política hidràulica que es basa principalment a dur a terme transvasaments i embassaments a aquelles zones que siguin considerades deficitàries (zones poc humides i amb poca quantitat de precipitacions). Aquest sistema hídric com ho és el PHN pot provocar diferents conseqüències a la conca de l'Ebre. Una conseqüència notable seria el descens de l'aigua a causa del transvasament (acció que afectaria la superfície del delta), entre d'altres, ja que també es podrien donar canvis greus en tot l'ecosistema fluvial deltaic. El PHN preveu el transvasament de 1.050 hectòmetres cúbics a l'any del riu Ebre en direcció a les conques del Xúquer, Almeria i Barcelona. Aquesta situació provocaria una alta taxa de salinització de les aigües provinents del riu Ebre que causaria en gran part la desaparició dels conreus de musclos, la desaparició també dels camps d'arròs i la producció de la sardina podria disminuir veritablement. El riu Ebre té una zona de desembocadura al mar, cosa que fa que es barregi l'aigua tant dolça com salada (estuari), però en un cas gairebé excepcional, l'Ebre, tot i desembocar al mar, la majoria de la seva aigua és dolça, la qual es manté a la superfície del riu. En canvi, l'aigua salada, que també es filtra tot i que amb poca quantitat, es manté al flanc inferior del riu. El transvasament a Catalunya afectava sobretot les comarques de l'Ebre, ja que suposava la transformació total de l'entorn i les explotacions agràries del delta de l'Ebre, així com una modificació dels seus estàndards mediambientals. El biòleg Carlos Ibáñez''', autor d'una tesi doctoral sobre el funcionament ecològic de l'estuari de l'Ebre, segons la qual la disminució del cabal d'aigua dolça derivada del transvasament del riu implicaria un augment de la penetració d'aigua salada a l'estuari i aquest fet comportaria cinc riscos principals: la salinització de la conca, la qual cosa degradaria els conreus; la regressió del delta, amb els perills que suposaria per a les zones naturals i agrícoles; la intrusió marina o, dit d'una altra manera, l'entrada d'aigua salada al riu amb la consegüent afectació dels cítrics i altres conreus propers (conreus d'arròs); la contaminació de l'aigua, que, entre altres coses, faria disminuir la pesca marina del delta i les pèrdues en riquesa biològica i en producció de les explotacions d'aqüicultura. En el cas que el pla de la conca convocat pel Pla Hidrològic Nacional es dugués a terme, augmentaria la salinitat del delta, el qual no podria suportar l'escomesa del mar, i s'incrementaran els períodes d'anòxia, motiu que afectaria en gran part la biodiversitat del delta i el seu ecosistema natural. També es donaria un notable canvi dels ecosistemes marins, englobant vegetació i fauna per influència de la reducció d'aigua dolça. En el cas de les badies i la producció pesquera a la plataforma continental, la badia dels Alfacs seria la més afectada en el seu funcionament ecològic, derivat dels canvis en l'aportació d'aigua dolça. El fet que estigui compost tant d'aigua dolça com salada fa que la zona del delta de l'Ebre, incloses les seves bases, canals i llacunes que es componen també de l'aigua del riu, siguin molt riques en diversitat de fauna marina. Les famoses llacunes que envolten el delta (Tancada, Encanyissada, etc.) tenen aquesta barreja d'aigua, que fa que tinguin aquesta abundància d'animals marins, i per això el delta és un dels parcs excepcionals amb tanta varietat de fauna marina com diversitat vegetal. En el moment en què es duu a terme el transvasament, l'aigua dolça disminueix, òbviament, i fa que aquesta diversitat de fauna marina i vegetal es redueixi veritablement. Segons el PHN, al riu Ebre li sobra l'aigua per traspassar, però això no té en compte les conseqüències que port aportar aquest transvasament: La proliferació del fitoplàncton per un excés de nutrients és molt forta en un període de cabals baixos (període càlid), la qual cosa comporta una gran acumulació de matèria orgànica al fons de la falca salina, que implica un consum important d'oxigen (anòxia) a la falca salina, la qual cosa implica una desaparició total de vegetació i fauna aquàtiques. També una de les causes del transvasament seria la degradació del parc natural del Delta de l'Ebre, qüestió que provocaria una degradació infal·lible en tot el medi. El parc natural és un lloc amb una atracció turística del medi, fet que afectaria tant l'àmbit econòmic com cultural del delta. Segons el catedràtic en ecologia Narcís Prat, l'Ebre també pateix la problemàtica dels nous regadius previstos en el pla de la conca: “la salinització de l'aigua serà encara més elevada”. Això afectaria l'arròs del delta, ja que “seria més car produir-lo”. Els arrossaires es preocuparen per la possible reducció del cabal del riu Ebre a causa del transvasament. Per això estan en procés de dur a terme un projecte de disseny d'un sensor que permeti mesurar la salinitat del sòl del conreu, per protegir amb eficàcia els conreus. Els pagesos són conscients que la conca de l'Ebre no està gens sobrada d'aigua i qualsevol cosa que permeti reduir el consum d'aigua és positiva, com és el projecte del sensor. Referències Enllaços externs Confederació hidrogràfica de l'Ebre . Sistema Automàtic d'Informació Hidrològica de la Conca Hidrogràfica de l'Ebre . Terres de l'Ebre, Patronat de Turisme de les Terres de l'Ebre , Diputació de Tarragona. "Viu l'Ebre", Terres de l'Ebre . Delta de l'Ebre , GenCat. Ebre


source: wikipedia

text: L'electròfon és una categoria dels instruments musicals. La categoria es va afegir al sistema de classificació d'instruments musicals de Hornbostel-Sachs el 1940 per descriure instruments relacionats amb l'electricitat. Sachs va dividir la seva cinquena categoria en 3 subcategories: 51 = instruments acústics accionats elèctricament (per exemple, orgue amb accionament motor elèctric) 52 = instruments acústics amplificats elèctricament (per exemple, guitarra amb pastilles "pickup") 53 = instruments que fan so principalment mitjançant oscil·ladors accionats elèctricament (com per exemple un sintetitzador o un theremin) Per tant, un electròfon és un instrument musical que genera el so a través de mitjans elèctrics o electrònics. Molt sovint empren interfícies el disseny de les quals imita el d'instruments d'altres grups, especialment de teclat com els sintetitzadors o de corda com la guitarra elèctrica. També es poden classificar com: De producció convencional (instrument musical elèctric) com la guitarra elèctrica, el baix elèctric o el violí elèctric. De producció electrònica (instrument musical electrònic), com el melotró o el sintetitzador. Instruments electrònics


text: Un eclipsi o eclipse és un fenomen astronòmic que es produeix quan un objecte celestial es mou a través de l'ombra d'un altre. És un tipus de sizígia, és a dir, l'alineació de tres o més astres. El terme deriva del substantiu del grec antic (), que deriva del verb (), "deixar d'existir", combinació del prefix (), de la preposició (), "fora", i del verb (), "ésser absent". El terme és utilitzat principalment per descriure o bé un eclipsi solar, quan l'ombra de la Lluna cau sobre la superfície de la Terra, o un eclipsi de Lluna, quan l'ombra de la Terra cau sobre la superfície de la Lluna. De totes maneres, es pot referir també a fenòmens externs al sistema Terra-Lluna: per exemple, un planeta movent-se en l'ombra projectada per una de les seves Llunes, una Lluna movent-se en l'ombra projectada pel seu planeta pare, o una lluna passant per l'ombra d'una altra lluna. Ombra, penombra i antombra La regió de l'ombra de la Terra en un eclipsi solar o lunar es divideix en tres parts, que són les següents: L'ombra, en què la Lluna cobreix completament el Sol (concretament la seva fotosfera) L'antombra, que s'estén més enllà de la punta de l'ombra, en què la Lluna es troba al davant del Sol, però és massa petita per cobrir-lo. La penombra, en què la Lluna només és parcialment davant del Sol. Aquests mateixos termes es poden utilitzar anàlogament per a altres eclipsis, com per exemple l'antombra de Deimos creuant Mart. A partir d'aquests termes es poden definir altres classificacions. Un eclipsi total ocorre quan l'observador es troba a dins de l'ombra; un eclipsi anular quan l'observador es troba a l'antombra i un eclipsi parcial quan l'observador es troba a dins de la penombra. Per a cossos esfèrics, quan l'objecte ocultant és menor que l'estrella, la longitud (L) de l'ombra en forma de con de l'ombra és donada per: on Rs és el radi de l'estrella, Ro és el radi de l'objecte ocultant i r és la distància entre l'estrella i l'objecte ocultant. Per a la Terra, L és, de mitjana, 1,384 km, que és molt més gran que el semieix major de la Lluna de 3,844 km. Per tant el con de l'ombra de la Terra pot tapar completament la Lluna durant un eclipsi lunar. Si l'objecte ocultant té atmosfera, tanmateix, una part de la brillantor de l'estrella pot ser refractada en el volum de l'ombra. Si això passa, per exemple, durant un eclipsi de la Lluna per part de la Terra la Lluna quedarà una mica il·luminada. Cicles d'eclipsis Un cicle d'eclipsis té lloc quan un conjunt d'eclipsis estan separats per un interval de temps concret. Això passa quan els moviments dels cossos formen patrons repetitius. Un exemple particular és el cicle de Saros, que provoca la repetició d'un eclipsi solar o lunar cada 6.585,3 dies, una mica més que 18 anys. Sistema Terra-Lluna Un eclipsi amb el Sol, la Terra i la Lluna només pot ocórrer quan estan gairebé en línia recta, permetent que un n'amagui un altre (vist des d'un tercer). Com que el pla orbital de la Lluna està inclinat respecte al pla orbital de la Terra (l'eclíptica), els eclipsis només poden ocórrer quan la Lluna està a prop de la intersecció d'aquests dos plans (els nodes). El Sol, la Terra i els nodes estan alineats dues vegades a l'any, i els eclipsis poden ocórrer durant un període d'uns dos mesos al voltant d'aquestes èpoques. Hi pot haver de quatre a set eclipsis per any. Els períodes es poden repetir segons diversos períodes, com el de Saros. Eclipsi solar Un eclipsi solar ocorre quan la Lluna passa pel davant del Sol (vist des de la Terra). El tipus d'eclipsi solar depèn de la distància entre la Lluna i la Terra durant l'esdeveniment. Un eclipsi solar total ocorre quan la Terra passa pel tros d'ombra de la Lluna. Quan l'ombra no arriba a la superfície de la Terra el Sol només està tapat parcialment, sent, per tant, un eclipsi anular. Els eclipsis solars parcials ocorren quan l'observador es troba a dins de la penombra. La magnitud de l'eclipsi és la fracció del diàmetre del Sol coberta per la Lluna. En un eclipsi total, aquest valor sempre és superior o igual a u. Es pot dir que la magnitud de l'eclipsi és la relació entre les dimensions angulars de la Lluna i el Sol. Els eclipsis solars són esdeveniments relativament curts que només es poden observar al llarg d'un camí curt. En circumstàncies molt favorables, un eclipsi solar total pot durar 7 minuts i 31 segons, i es pot veure al llarg d'un camí amb 250 km d'ample. Tanmateix, la regió amb un eclipsi parcial és molt més gran. L'ombra de la Lluna avançarà cap a l'est a un ritme de 1.700 km/h, fins que ja no s'encreui amb la Terra. Durant un eclipsi solar, la Lluna pot cobrir perfectament el Sol, ja que la seva mida és gairebé la mateixa que la del Sol, vist des de la Terra. Un eclipsi solar total és, de fet, una ocultació mentre que un eclipsi solar anular és un trànsit. Eclipsi lunar Els eclipsis lunars ocorren quan la Lluna passa per l'ombra de la Terra. Com que això només ocorre quan la Lluna es troba al punt més llunyà respecte al Sol, només poden passar durant la lluna plena. Contràriament als eclipsis solars, un eclipsi lunar es pot observar des de gairebé un hemisferi sencer. Per aquest motiu és molt més comú observar un eclipsi lunar des d'un punt. Un eclipsi lunar també dura més, tardant diverses hores a completar-se. La totalitat sencera dura, de mitjana, entre mitja hora i una hora. Hi ha tres tipus d'eclipsi lunar: penombral, quan la Lluna només creua la penombra de la Terra; parcial, quan la Lluna creua parcialment l'ombra de la Terra; i total, quan la Lluna està completament dins l'ombra de la Terra. Els eclipsis lunars totals passen per totes aquestes fases. Fins i tot durant un eclipsi lunar total, tanmateix, la Lluna no és completament fosca. La llum del Sol refractada per l'atmosfera de la Terra creua l'ombra i aporta una mica d'il·luminació. Més o menys com la posta de sol, on l'atmosfera acostuma a escampar-se en longituds d'ona més curtes, i, per tant, la il·luminació de la Lluna per la llum refractada té un to vermellós. En altres planetes Gegants gasosos Els gegants gasosos (Júpiter, Saturn, Urà, i Neptú) tenen molts satèl·lits i per tant tenen tot sovint eclipsis. Els més sorprenents són els de Júpiter, que té quatre satèl·lits grans i una inclinació de l'eix baixa, fent els eclipsis més freqüents quan els cossos passen per l'ombra del planeta més gran. Els trànsits tenen una freqüència similar. És comú veure els satèl·lits principals fent ombres circulars als núvols alts de Júpiter. Els eclipsis dels satèl·lits galileans van esdevenir predictibles acuradament d'ençà que se'n coneixen els elements orbitals. Durant la dècada del 1670, es va descobrir que aquests esdeveniments ocorrien 17 minuts més tard del que s'esperava quan Júpiter estava al cantó llunyà del Sol. Ole Rømer va deduir que el retard era provocat pel temps que necessitava la llum per a viatjar de Júpiter a la Terra. Això es va utilitzar per fer la primera estimació de la velocitat de la llum. Als altres tres gegants gasosos, els eclipsis només ocorren en períodes concrets de l'òrbita del planeta, a causa de la seva inclinació superior entre les òrbites dels satèl·lits i el pla orbital del planeta. El satèl·lit Tità, per exemple, té un pla orbital inclinat uns 1,6° respecte al pla equatorial de Saturn. Però Saturn té una inclinació de l'eix de gairebé 27°. El pla orbital de Tità només creua la línia de visió del Sol en dos moments de l'òrbita de Saturn, i, com que el període orbital de Saturn és de 29,7 anys, només pot ocorre un eclipsi cada uns 15 anys. El cronometratge dels eclipsis dels satèl·lits jovians també va ser utilitzat per calcular la longitud d'un observador terrestre. Sabent el temps esperat que ocorreria un eclipsi a una longitud estàndard (com per exemple Greenwich), es podria calcular la diferència de temps observant el temps local de l'eclipsi. La diferència de temps dona la longitud de l'observador perquè cada hora de diferència correspon a 15° al voltant de l'equador de la Terra. Aquesta tècnica va ser utilitzada, per exemple, per Giovanni D. Cassini el 1679 per recartografiar França. Mart A Mart, només són possibles eclipsis solars parcials (trànsits), ja que cap dels satèl·lits és prou gran, als seus radis orbitals respectius, per cobrir el disc del Sol vist des de la superfície del planeta. No són possibles eclipsis dels satèl·lits per part de Mart. En algunes ocasions (tot i que és estrany) Deimos és eclipsat per Fobos. S'han fotografiat eclipsis marcians des de la superfície de Mart i des de l'òrbita. Plutó A Plutó, amb el seu satèl·lit proporcionalment gran Caront, també ocorren molts eclipsis. Una sèrie d'aquests va ocórrer entre el 1985 i 1990. Aquests esdeveniments diaris van ajudar a les primeres mesures precises dels paràmetres físics dels dos objectes Mercuri i Venus Els eclipsis són impossibles a Mercuri i Venus, que no tenen satèl·lits. Tanmateix, s'han observat els dos planetes fer trànsits al Sol. N'hi ha uns 13 de Mercuri cada segle. Els trànsits de Venus ocorren en parelles separades per un interval de 8 anys, però cada parella d'esdeveniments ocorre menys d'un cop cada segle. Binàries eclipsants Un sistema estel·lar binari consisteix en dues estrelles que orbiten al voltant d'un centre de masses comú. Els moviments de les dues estrelles es troben en un pla orbital comú de l'espai. Quan aquest pla està ben alineat amb la posició de l'observador, es pot veure passar una estrella per davant de l'altra. Això causa un tipus de sistema d'estrelles variables anomenat binària eclipsant. La lluminositat màxima d'un sistema de binàries eclipsants és igual a la suma de contribucions individuals de cada una de les estrelles. Quan una estrella passa per davant de l'altra, la lluminositat del sistema disminueix. La lluminositat torna a ser la mateixa quan les dues estrelles ja no estan alineades. El primer sistema de binàries eclipsants en ser descobert va ser Algol, un sistema estel·lar de la constel·lació de Perseu. Normalment, aquesta estrella té una magnitud aparent de 2,1. Tanmateix, cada 2,867 dies la magnitud baixa a 3,4 durant més de 9 hores. Això és a causa que l'estrella més feble passa pel davant de la més brillant. El concepte que un cos eclipsant provocava aquestes variacions de lluminositat va ser introduït el 1783 per John Goodricke. Al llarg de la història Antigament els eclipsis eren fenòmens poc coneguts, cosa que feia que fossin temuts i relacionats amb catàstrofes. En cas que fos solar, desapareixia el Sol i la font de llum. Sovint es deia que eren les causes de morts de reis o emperadors, com és el cas de l'Emperadriu Suiko del Japó, el 628, o esdeveniments similars el 664. També se'n troben a la Bíblia. També es deia que molts eclipsis lunars provocaven pèrdues de batalles o morts, i s'escampaven supersticions o llegendes sobre el color vermellós (de sang) que pot agafar la Lluna en un eclipsi. Durant l'Edat Mitjana, a Occident, els eclipsis es consideraven auguris. Els acadèmics de principis de l'Edat Mitjana sabien què ocorre als eclipsis solars. També se'n troben referències al Llibre dels fets de Jaume I, concretament al capítol 305. L'eclipsi va ocórrer el 1239. Sobre aquest mateix eclipsi se'n troben referències a altres documents, que concorden perfectament en dates. S'han enregistrat eclipsis solars des de temps antics. Es poden utilitzar les dates dels eclipsis per datar cronològicament esdeveniments històrics. Una taula siriana va enregistrar un eclipsi solar que va ocórrer el 5 de març del 1223 aC, mentre que Paul Griffin afirma que una pedra irlandesa mostra un eclipsi del 30 de novembre del 3340 aC. Els registres històrics xinesos daten de fa uns 4.000 anys i s'han utilitzat per mesurar canvis en el radi de rotació de la Terra. Referències Enllaços externs Un catàleg de cicles d'eclipsis Mapes d'eclipsis interactius Galeria d'eclipsis solars i lunars Col·lecció d'imatges d'eclipsis del Williams College Pàgina de fotografia d'eclipsis del Prof. Druckmüller


text: The Great Dictator és una pel·lícula dirigida l'any 1940 per Charles Chaplin. És una paròdia del nazisme i dels dictadors Hitler i Mussolini. A l'escena final, Chaplin surt del seu personatge i parla al públic en primera persona, enaltint els valors més nobles de l'home, convertint la pel·lícula en un missatge de pau i llibertat. Argument Al final de la Primera Guerra Mundial, un soldat de l'exèrcit de Tomania, per salvar la vida de l'oficial Schultz en el seu avió, sofreix un accident i perd la memòria, i roman en un hospital durant anys. Quan, encara amnèsic, escapa de l'hospital, torna a la seva ciutat, on obre de nou la seva antiga barberia situada al gueto. Els temps han canviat. El país és governat pel dictador Astolfo Hynkel, i existeix una brutal persecució contra els jueus. Una de les joves del gueto, la bella Hannah, defensa el barber quan és acorralat per membres de les forces de seguretat de Hynkel. Ambdós s'enamoren i han de sofrir les vexacions de la dictadura, encara que tenen el respir de la protecció de Schultz, que reconeix el barber, i d'un curt període de pau amb els jueus mentre Hynkel tracta d'aconseguir finançament d'un banquer jueu per a les seves ambicions de dominació global. La negativa, per part del banquer jueu, a concedir el préstec motiva la represa de l'opressió en el gueto. Schultz cau en desgràcia perquè s'encara amb el dictador per la seva falta d'humanitat i ha d'amagar-se amb els jueus. La persecució fa que el barber i Schultz siguin enviats a un camp de concentració. Hynkel decideix envair Osterlich, però la intromissió del líder de Bacteria, Benzino Napaloni, l'obliga a convidar-lo i ser diplomàtic, diplomàcia que desemboca en una ridícula guerra de menjar i pastissos entre els dos dictadors. Hannah i les persones del gueto fugen cap a Osterlich, però al cap de poc s'inicia la invasió des de Tomania. Llavors, quan el barber i Schultz s'escapen, Hynkel és detingut per error per les seves pròpies tropes, per la seva gran semblança amb el barber. El barber és pres per Hynkel i conduït a la tribuna per fer un discurs sobre l'inici de la conquesta del món. En comptes d'això, el barber exhorta la humanitat a lluitar contra la mecanització de l'home, contra les dictadures i la discriminació, i a recuperar l'humanisme: «Ho lamento molt, però no vull ser dictador. No vull conquerir ni governar ningú. Desitjo ajudar a tothom: jueus, gentils, blancs o negres... La nostra saviesa ens ha fet cínics, la nostra intel·ligència ens ha fet durs i dolents. Pensem massa i sentim poc. Més que maquinària, necessitem bondat i tendresa... Soldats, en nom de la democràcia, unim-nos!». Mentre la multitud aplaudeix, diu: «M'escoltes Hannah? Allà on estiguis, mira cap amunt, Hannah!». Hannah, a la seva nova casa, arrasada de nou pels invasors, dirigeix la mirada al cel amb esperança, i sobre aquest rostre es fon la imatge. Repartiment Charles Chaplin: Barber jueu / Astolfo Hynkel, dictador de Tomania (en referència a Adolf Hitler) Paulette Goddard: Hannah Jack Oakie: Benzino Napaloni, dictador de Bacteria (en referència a Benito Mussolini) Reginald Gardiner: comandant Schultz Henry Daniell: Garbitsch (en referència a Joseph Goebbels) Billy Gilbert: Herring (en referència a Hermann Wilhelm Göring) Maurice Moscovich: senyor Jaeckel Emma Dunn: senyora Jaeckel Bernard Gorcey: senyor Mann Premis i nominacions Nominacions 1941: Oscar a la millor pel·lícula 1941: Oscar al millor actor per Charles Chaplin 1941: Oscar al millor actor secundari per Jack Oakie 1941: Oscar al millor guió original per Charles Chaplin 1941: Oscar a la millor banda sonora per Meredith Willson Comentaris És una sàtira del feixisme, i en particular Adolf Hitler i el seu nacionalsocialisme, oposats als demòcrates i als comunistes. Va ser també la primera pel·lícula amb diàlegs sonors de Chaplin. Tot i així, la mímica ocupa el primer pla. Cal remarcar l'escena en què Hynkel juga amb el globus terraqüi, que acaba explotant-li a les mans. En aquesta pel·lícula Chaplin fa una agra sàtira de Hitler, filmada quan la Segona Guerra Mundial ja havia començat. Chaplin hi interpreta dos personatges. La pel·lícula no s'estrenà a Alemanya fins a 1958 -encara que era una de les pel·lícules predilectes que Hitler tenia en el seu cinema particular-, i va obtenir els seus majors èxits després del 1945. Quan més endavant conegué la barbàrie dels camps d'extermini, Chaplin, segons recullen les seves memòries publicades l'any 1964 va afirmar: "Si hagués tingut coneixement dels horrors dels camps de concentració alemanys no hauria pogut rodar la pel·lícula, no hauria pogut burlar-me de la demència homicida dels nazis. No obstant això, estava decidit a ridiculitzar la seva absurda mística en relació amb una raça de sang pura". Aquesta obra mestra té una gran càrrega de moralitat i és plena de paròdies i crítiques cap a un sistema polític tan fort com era el nazi. Al final de la pel·lícula Chaplin ens sorprèn amb un manifest tremendament emotiu on exposa l'horror de la guerra i com és de terrible per a les persones estar sotmeses sota la figura d'un dictador. La pel·lícula fou prohibida a l'estat espanyol durant el franquisme i no es va projectar fins un cop instaurada la democràcia. Curiositats La pel·lícula va estar censurada a Espanya (1940–1975), a Alemanya i a Irlanda. A banda de ser la primera pel·lícula dialogada de Chaplin, va ser l'última en la qual apareix vestit -més o menys- com Charlot, el petit vagabund. En la pel·lícula de Richard Attenborough, Chaplin (1992), Robert Downey Jr., que feia el paper de Chaplin, deia: «Sé que el parlar serà la fi de Charlot, això segur. Però almenys se n'anirà dient alguna cosa en la qual crec». Els rètols que es veuen en els carrers del gueto són escrits en esperanto. L'únic mot que apareix en anglès és jew (jueu). L'alemany que parla Hynkel és inventat: només una o dues paraules són en alemany autèntic. El germà de Charles Chaplin, Sidney, va fer unes curioses filmacions en color del rodatge, on veiem una escena que finalment va ser eliminada. També podem observar que els pantalons dels membres de les forces de seguretat són de color vermell perquè adoptin un gris més fosc. El mateix Adolf Hitler va demanar que li posessin la pel·lícula, no una, sinó dues vegades, però mai no es van saber els seus comentaris. Ens troben davant una obra mestra no sols de la filmografia de Chaplin, sinó també del cinema de totes les èpoques. Referències Pel·lícules dirigides per Charles Chaplin Pel·lícules dels Estats Units del 1940 Pel·lícules de comèdia dramàtica de la dècada del 1940 Pel·lícules sobre la Segona Guerra Mundial Pel·lícules en anglès Pel·lícules de la dècada del 1940 doblades al gallec Pel·lícules dramàtiques del 1940


text: En biologia, un esquelet és una carcassa rígida que proporciona la protecció i l'estructura en molts tipus d'animals, en particular els del cordats i els dels ecdisozous. Els exoesquelets són externs, i són típics de molts invertebrats; contenen els teixits tous i òrgans del cos, i, atès que no creixen, a mesura que l'animal ho fa poden desprendre's periòdicament per a tornar a formar-se. Els endoesquelets són interns, i són típics de molts vertebrats; solen estar envoltat per la pell i la musculatura, tot i que sovint inclouen a dins seu els òrgans vitals. Els endoesquelets són punts de fixació de la musculatura; actuen com a palanca per al moviment, i, en molts animals, contenen medul·la òssia, la qual produeix cèl·lules sanguínies. Els esquelets poden estar mineralitzats o no: així, els esquelets humans estan calcificats, mentre que els dels taurons són cartilaginosos, i poden ser articulats per a donar flexibilitat i mobilitat, o bé rígids per a donar resistència estructural. Tipus i classificació Els sistemes esquelètics es classifiquen habitualment en tres tipus: Externs (exoesquelet) Intern (endoesquelet) Esquelet fluid o hidroestàtic. Esquelet de sals i minerals Esquelet quitinós Esquelet axial Aquests últims no tenen la capacitat de suportar estructures importants. Esquelet extern Els sistemes externs suporten proporcionalment més pes que els endoesquelets de la mateixa mida, per aquesta raó els animals més grans, com els vertebrats tenen sistemes esquelètics interns. Els principals exemples d'exoesquelet es donen entre els artròpodes, alguns invertebrats, en què l'exoesquelet forma una closca o estructura externa que protegeix els òrgans interns. Tenint en compte que els exoesquelets limiten el creixement de l'animal, les espècies amb aquesta característica han desenvolupat evolutivament variades solucions. La majoria dels mol·luscs tenen closques calcàries que acompanyen el creixement de l'animal mitjançant creixement en el diàmetre mantenint la seva morfologia. Altres animals, com ara els artròpodes abandonen el vell exoesquelet en créixer, procés que es coneix com a "muda". El nou exoesquelet s'endureix mitjançant processos de calcificació i esclerotització. L'exoesquelet d'un artròpode presenta freqüentment extensions internes, que es coneixen com a endosquelètiques, encara que no constitueixin veritablement un endoesquelet. Molts tàxons produeixen exoesquelets, els quals són compostos per una gamma de materials. Ossos, cartílags, o la dentina són emprats pels peixos ostracoderms i tortugues. La quitina forma l'exoesquelet dels artròpodes (insectes, aràcnids, crustacis, com els crancs i llagostes) així mateix aquesta substància és present en alguns fongs i bacteris, per bé que no formen estructures típiques d'esquelet. El carbonat de calci constitueixen les closques dels mol·luscos, braquiòpodes, i alguns tubs creats pels cucs poliquets. el sílice (diòxid de silici) forma l'exoesquelet en les diatomees microscòpiques i radiolaris. Alguns organismes, com alguns dels foraminífers, formen exoesquelets aglutinant grans de sorra i petxines cap a l'exterior. Contràriament a la creença popular, els equinoderms no posseeixen un exoesquelet, ja que aquest és sempre contingut dins d'una capa de teixit viu. Els exoesquelets han evolucionat de forma independent en moltes ocasions, divuit llinatges diferents han evolucionat produint un exoesquelet calcificat de forma independent. A més, altres llinatges han produït recobriments durs externs anàlegs a un exoesquelet, com alguns mamífers (construït a partir d'os en l'armadillo, i de pèl en el pangolí) i en rèptils (com les tortugues i les armadures dels ancilosaure es construeixen d'os, els cocodrils, que tenen escates òssies i escates còrnies). Esquelet intern Un esquelet intern consisteix en estructures rígides o semi-rígides dins del cos, que es mouen gràcies al sistema muscular. Si aquestes estructures estan mineralitzades o ossificades, com en els humans i altres mamífers, se'ls anomena os. Un altre component del sistema esquelètic són els cartílags, que complementen la seva estructura. En els éssers humans, per exemple, el nas i orelles estan sustentades per cartílag. Alguns organismes tenen un esquelet intern compost enterament de cartílag, sense ossos calcificats, com en el cas dels taurons. Els ossos i altres estructures rígides estan connectades per lligaments i unides al sistema muscular a través de tendons. L'esquelet de l'home és intern, per tant es denomina endoesquelet, és una estructura que està unida per ossos, els quals formen una carcassa resistent i al mateix temps dona articulacions. Troben endoesquelets en tres embrancaments i una subclasse d'animals: Chordata, Echinodermata, Porifera i Coleoidea. El veritable endoesquelet deriva del teixit del mesoderma, i és característic dels dels equinoderms i cordats. Els endoesquelets de l'embrancament Porifera consisteixen en espícules microscòpiques de calcita o silici o també pot consistir en una xarxa d'espongina. Per la seva part els Coleoidea no tenen el que es pot considerar un veritable endoesquelet; consisteix més aviat en un exoesquelet d'un mol·lusc que va evolucionar en estructures internes, sent la petxina de la sípia un clar exemple. L'endoesquelet permet al cos moure's, a més de tenir la funció de donar forma a l'animal, permet la fixació de músculs i tendons i protegeix el sistema nerviós. En els vertebrats superiors, també protegeix la majoria dels òrgans vitals. Un dels avantatges de l'endoesquelet sobre l'exoesquelet és el major suport estructural que atorga. Esquelet fluid o hidroestàtic L'hidroesquelet consisteix en una cavitat plena de fluid, celòmic o pseudocelòmic, envoltada de músculs. La pressió del fluid i l'acció dels músculs que l'envolten, serveixen per canviar la forma del cos i produir un moviment com ara cavar o nedar. La successiva contracció de diversos metàmers, que estan proveïts de feixos de fibres musculars circulars i longitudinals, estirant i engrossint parts del cos, li permeten desplaçar-se en horitzontal. Els esquelets hidroestàtics tenen un rol en la locomoció dels equinoderms (estrelles de mar, eriçons de mar), anèl·lids, nematodes i altres invertebrats. El hidroesquelet té similituds amb els músculs hidroestàtics. És característic d'organismes celomats com els anèl·lids. Aquests animals poden moure's contraient els músculs que envolten la borsa de fluids, creant una pressió dins de la mateixa que genera moviment. Alguns cucs de terra usen el seu esquelet hidroestàtic per canviar de forma mentre avancen, contraient i dilatant el seu cos. Esquelet axial L'esquelet intern dels osteïctis està calcificat, amb l'excepció dels esturions, que és cartilaginós. Està compost per l'esquelet axial (columna vertebral), l'esquelet cefàlic (cap), l'esquelet zonal (les dues cintures que s'ancoren a les aletes pelvianes i toràciques respectivament) i l'esquelet apendicular (aletes). L'esquelet axial està format per la columna vertebral, que se subdivideix en regió troncal (conjunt de vèrtebres que presenten costelles i manquen d'arc hemal) i regió caudal (conjunt de vèrtebres que manquen de costelles i presenten arc hemal). Les vèrtebres estan ossificades i presenten un canal central molt petit pel que discorre la notocorda, present també als coixinets situats entre les vèrtebres. Cada una és còncava per davant i per darrere, i posseeixen damunt un arc neural (pel que passa el cordó nerviós) i per sota un arc hemal (pel que passa un vas sanguini i present només a l'esquelet axial caudal). El tipus de vèrtebres que es troben als peixos cartilaginosos són les amficèliques, i resulten útils per a la natació, conferint flexibilitat a l'esquelet axial. La notocorda queda comunicada pel centre de cada vèrtebra, els coixinets entre vèrtebra i vèrtebra no estan aïllats. A la regió troncal hi ha dos tipus de costelles: les ventrals i les dorsals. Les ventrals són homòlogues a les dels tetràpodes. Al septe horitzontal de teixit conjuntiu que separa la musculatura ventral de la dorsal apareix el joc dorsal de costelles. L'esquelet humà L'esquelet humà adult té 206 ossos, alguns dels quals són fusionats (com ara els de la pelvis i els del crani) que es complementen amb els lligaments, tendons, músculs i cartílags. Fa la funció d'una carcassa que recolza els òrgans, ancora els músculs i protegeix òrgans com per exemple el cervell, els pulmons i el cor. En un adult, l'esquelet representa un 13% del pes total del cos, tot i que la meitat d'aquest pes és aigua. L'os més gran del cos humà és el fèmur, i el més petit, l'estrep, a l'orella interna. No tots els ossos estan directament interrelacionats: n'hi ha tres en cadascuna de les orelles mitjanes, anomenats "ossicles", que només s'articulen els uns amb els altres. L'os hioide, que es troba al coll i serveix com a punt d'ancoratge per a la llengua, no s'articula amb cap altre os del cos, i només compta amb el suport dels músculs i lligaments. Un dels esquemes per a l'estudi de l'esquelet humà és l'esquelet axial, que són els ossos situats a la línia mitjana o eix, i ells suporten el pes del cos com la columna vertebral. S'encarreguen principalment de protegir els òrgans interns. Esquelet àxial humà L'esquelet axial de l'home, el componen 80 ossos aproximadament: Ossos de la columna vertebral (raquis): 26 ossos aproximadament Cervicals (coll): 7 Toràcics: 12 Lumbars: 5 Sacre: 1 (format per la fusió de 5 vèrtebres) Còccix: 1 (format per la fusió de 4 vèrtebres) Ossos del cap: 29 ossos Crani: 8 Cara: 14 Oïda: 6 Hioide: 1 (únic os no articulat amb l'esquelet) Ossos del tòrax (25) Costelles: 24 (12 parells) Estèrnum: 1 Esquelet apendicular: Són tots els ossos que es troben al apèndixs o a les extremitats del esquelet. Extremitats superiors (braços) i extremitats inferiors (cames). Ossos i cartílags Os L'os és un teixit conjuntiu, de notable elasticitat, lleuger i de gran duresa. Compost per cèl·lules especialitzades i fibres que formen una matriu. Es divideixen en llargs (com els del fèmur), amples (com l'omòplat), i curts (com els del puny). Els llargs consten de cos o diàfisi (part dura i compacta, amb una cavitat interior ocupada per la medul·la o moll, de color groc) i de dos extrems o epífisis. L'estructura dels ossos amples i curts és semblant a la de la diàfisi dels llargs (les vèrtebres i els ossos de la cara presenten formes molt irregulars). Les prominències arrodonides que als extrems d'un os encaixen dins la conca d'un altre són anomenades còndils (o caps, si són grosses i esfèriques) i, les seves eminències, apòfisis. La membrana de teixit conjuntiu que embolcalla l'os rep el nom de periosti i és fonamental per a la formació del teixit ossi. Aquest consta de tres tipus de cèl·lules (els osteoblasts, els osteòcits i els osteoclasts) i de la substància fonamental, integrada per la fracció col·làgena i la fracció no col·làgena (constituïda principalment per mucopolisacàrids), i que, pel fet d'estar calcificada, confereix la duresa característica al teixit ossi. Cartílag El teixit cartilaginós és un tipus de teixit conjuntiu (també anomenat teixit connectiu) altament especialitzat, formats per condròcits i condroblasts, fibres col·làgenes i elàstiques i matriu extracel·lular. Es diu cartílag a les peces formades per teixit cartilaginós. És un teixit que no té vasos sanguinis, nervis ni vasos limfàtics. Els cartílags serveixen per acomodar les superfícies dels còndils femorals a les cavitats glenoidees de la tíbia, per amortir els cops del caminar i els salts, per prevenir el desgast per fregament i, per deformació, per permetre els moviments de l'articulació del genoll. És una estructura de suport i dona certa mobilitat a les articulacions. també fan la funció de cobrir les terminacions òssies en les articulacions. Diferències segons el sexe Hi ha diverses diferències entre els esquelets d'homes i dones; la més destacada és la diferència en la pelvis, a causa de les característiques necessàries per al part. La pelvis femenina és més plana, més arrodonida i proporcionalment més gran per a permetre el pas del cap d'un fetus. Els homes tendeixen a tenir les extremitats, com també els ossos de mans i peus (falanges), lleugerament més gruixuts i llargs, mentre que les dones tendeixen a tenir una caixa toràcica més estreta, mandíbules menys anguloses, característiques cranials menys pronunciades, com per exemple les crestes de les celles i la protuberància occipital externa (el petit bony en la part posterior del crani). Les dones també tendeixen a tenir omòplats més arrodonits. Malalties L'esquelet humà pot patir diverses malalties; algunes de les més habituals en són l'osteoporosi i l'artrosi. Aquí s'enumeren algunes malalties i accidents que afecten el sistema esquelètic: Fractures Osteomielitis: Infecció de la medul·la òssia i del teixit ossi contigu. Osteonecrosi o necrosi òssia: Mort de les cèl·lules d'una part o de tot un os. Càncer ossi primari Osteosarcoma: El sarcoma és el nom genèric que reben els tumors malignes del teixit conjuntiu i de sosteniment, així osteosarcoma es refereix als tumors malignes del teixit ossi. Osteomalàcia: Reblaniment del teixit ossi, provocat per una deficient calcificació, es manifesta per fragilitat, flexibilitat i deformitat dels ossos i per forts dolors. Raquitisme: Afecció pròpia del nadó lactant, es caracteritza per una distròfia òssia deguda a una defectuosa mineralització de l'os. Osteoporosi: Afecció caracteritzada per un aprimament de les trabècules i de la membrana cortical dels ossos, amb eixamplament dels espais medul·lars. Osteopetrosi: literalment ossos de pedra, rara malaltia congènita en la qual els ossos són massa densos. Osteogènesi imperfecta: Malaltia hereditària caracteritzada per una formació defectuosa de la matriu òssia, la qual cosa comporta una gran fragilitat dels ossos. Acromegàlia: Malaltia originada per l'existència d'un tumor hipofisiari productor de l'hormona del creixement, que ha aparegut a l'edat adulta. Es caracteritza generalment per un creixement de les mans, els peus, la mandíbula i, en general, de totes les parts distals. Acondroplàsia: Defecte congènit. És caracteritzada per una manca de creixement dels ossos en longitud junt amb un engreixament periòstic; produeix un nanisme que afecta solament les quatre extremitats. Nanisme: Saturnisme i toxicitat de metalls pesants : el saturnisme és la intoxicació aguda o crònica pel plom. Aquestes intoxicacions afecten en gram mesura al teixit ossi. Siringomièlia: Afecció de la medul·la espinal caracteritzada anatòmicament per la formació de cavitats a l'interior d'aquesta. Escoliosi: Desviació lateral del raquis, que adopta una forma sinuosa. Ortopèdia L'ortopèdia i la traumatologia és l'especialitat mèdica que s'ocupa de l'estudi, desenvolupament, conservació i restabliment de la forma i de la funció de les extremitats, la columna vertebral i les seves estructures associades, per mitjans mèdics, quirúrgics i físics. Existeixen evidencies que les malalties òssies i accidents relacionats amb aquests són presents des dels albors de la humanitat, així i per exemple en el fèmur de l'home de Java (Pithecanthropus erectus), durant molt de temps considerat com el fòssil d'espècimen humà més antic, té un osteocondroma benigne implantat en la seva extremitat inferior i en el cúbit de l'esquelet de l'home de Neanderthal pot observar-se una fractura consolidada amb molt bona posició dels fragments. L'home paleolític, amb un membre fracturat, l'immobilitzava d'una manera instintiva. Molt aviat es va concebre la possibilitat d'obtenir una immobilització millor i amb ella un alleujament més complet, utilitzant una fèrula rudimentària amb els elements que estaven al seu abast. L'ús de la immobilització obtinguda així, es va projectar en la història com un procediment general. A l'edat del ferro ja es troben les primeres evidències de la cirurgia òssia. Un procediment quirúrgic practicat gairebé universalment entre les races primitives, va ser la trepanació, inspirada en la creença de la possessió dels esperits malignes per a l'expulsió era necessari perforar la volta del crani. En molts països s'han trobat cranis neolítics amb orificis de trepanació en els que la formació d'os nou demostra acabadament que els pacients sobrevivien a l'operació. A Suïssa, a Polònia, a Dinamarca, a Suècia, a França i a l'Amèrica precolombina, entre els inques, els maies, etc. En alguns murals de l'antic Egipte, s'observen figures de nans acondroplàsics en què la proporció entre el tronc i els membres permet distingir fàcilment de les altres formes del nanisme. En el papir d'Ewing Smith (escrit 1600 aC, i basat, segons sembla, en obres encara més antigues) descriu 48 casos, tots típics i ordenats, començant per les lesions del cap. Indicant com es reduïen les luxacions de la mandíbula, exactament de la mateixa manera que ho fa la medicina moderna. Les fractures de la clavícula, del braç, del coll, es descriuen minuciosament. La primera dada que es té de l'existència de les crosses, s'ha trobat al portal de la tomba de Kirkouf, construïda 2800 aC. A Grècia l'activitat quirúrgica es remunta cronològicament fins als mites homèrics, i és a Grècia on el metge ha començat a pensar en termes mèdics, contràriament a altres països on la medicina es confonia amb la religió. En el , els anatomistes d'Alexandria, entre els quals cal recordar Heròfil, van contribuir per primera vegada al coneixement millor de l'anatomia a través de les disseccions. Però el més important de tots els textos grecs, és aquest grup extraordinari de llibres escrits en diversos intervals, entre el i el , i conegut a la història amb l'home del metge al qual van ser atribuïts: Corpus Hipocraticus. És el primer tractat de medicina que té base científica sòlida. El diagnòstic i el tractament de les fractures es va trobar en dos dels llibres esmentats: De les fractures i les articulacions. Amb molt poques excepcions, els mètodes de tractament arribaven a un nivell superior. Es reconeixia el significat dels símptomes amb una notable agudesa, es prescrivien mètodes de tracció per reduir la fractura dels ossos llargs, es descrivien embenats i fèrules amb els seus diferents usos, barrejada a substàncies gelatinoses que es feien servir per reforçar els embenats. A Roma a través dels treballs de Galè i Hipòcrates, Soranus, d'Efes, va descriure en el , per primera vegada, el raquitisme i Heliodor en aquest mateix període, va descriure la primera amputació a penjall. Durant l'edat mitjana, període de transició entre Galè i els àrabs, cal destacar Paul d'Aegina, , que va culminar en els seus esforços en el seu Setè llibre, i va ser a través d'ell que els àrabs van rebre el seu coneixement de la medicina grega i romana. Els seus tractats reeditats de manera constant van ser durant segles, els textos que exercien influència dominant en la literatura mèdica. En el seu llibre VI es troben importants referències a les fractures i luxacions. Descriu la fractura de la ròtula i el seu tractament i els seus consells sobrevenir fins a l'adveniment de la tècnica quirúrgica en el . De l'Escola de Salern ens arriba Roger de Parma, que va escriure el primer gran llibre de text sobre cirurgia que té la literatura mèdica de l'oest. Aquest llibre va aparèixer al final del , i està dominat per la influència grega i àrab, i en ell es troben descrits nombrosos capítols referents al diagnòstic de les fractures, al seu tractament, a les lesions del cuir cabellut, a les fractures de crani, etc. L'escola de Salerm fou seguida per la de Bolonya on destaca Guglielmo de Saliceto. En el trobem a Guy de Chauliac, professor a la Universitat de Montpeller, en el seu llibre La Grande Chirurgie, descriu per primera vegada l'ús de les peses i de les politges per a la tracció contínua en el tractament de les fractures de fèmur. La introducció de la bala de canó a la batalla de Crécy, el 1346, va marcar el començament d'un nou tipus de lesions del sistema esquelètic, no sols més extenses i més greus, sinó que també més nombroses. Això va portar com a conseqüència el naixement d'una preocupació més gran en els exèrcits per una assistència mèdica adequada. En el renaixement se senten les bases per l'impuls de la ciència mèdica, es caracteritza per l'auge de les investigacions anatòmiques i el el progrés assoleix nivells singulars: és en aquest període que en realitat la cirurgia ortopèdica es va establir com una branca de la medicina, requerint per a si una activitat especialitzada i independent, l'aparició del primer llibre en el qual alguns dels problemes bàsics de l'ortopèdia van ser agrupats en un capítol especial i considerats amb especial atenció per un professor de Medicina, i el segon, la creació de la primera clínica destinada exclusivament al tractament d'esguerrats (l'hospital d'Orbe, Suïssa, inaugurat el 1790 per Juan André Venel). El els avenços tècnics propicien un auge en els coneixements de la medicina, l'experiència clínica es va fer més nombrosa gràcies a l'establiment d'organitzacions d'assistència especialitzada, cada vegada més nombroses, i s'accentuen els seus trets d'independència. Pasteur (1822-1895) i Koch (1843-1910) van fundar la bacteriologia. Lister, sota la influència dels treballs de Pasteur, inicia l'era moderna de l'antisèpsia a la sala d'operacions. Schaudinn descobreix l'agent de la sífilis. Wassermann la reacció diagnòstica i Ehrlich els arsenicals, i aquests tres descobriments van dominar ràpidament una malaltia la localització en l'aparell locomotor era molt freqüent. La fisiologia contribueix també amb un aspecte de gran valor: Cushing (1836), Flourens (1842) i Paget (1847), van establir per primera vegada les seqüències fonamentals del procés de reparació d'una fractura. Goods, el 1845, va descobrir el "call" i l'osteoblast al qual va anomenar constructor d'os. Virchow (1851) va establir la identitat o analogia que existeix entre els diferents teixits: ossi, cartilaginós i conjuntiu. I Müller (1858) va descobrir la calcificació en relació amb el creixement.L'osteoclast va ser descobert per Kölliker el 1873, que li va assignar una funció important en la osteoreabsorció. L'arquitectura de l'os va ser objecte d'estudis importants per Meier (1867), Culman i Wolff, que va publicar una monografia a aquest respecte al 1892. La naturalesa cel·lular del cartílag va ser descrita per Müller i la seva fisiologia per Schwann. Vonn, el 1763, havia estudiat l'estructura de la sinovial i el 1800, Bichat i Huete el 1866, van completar aquest estudi. Hall, neuròleg anglès, el 1833 va descriure el mecanisme de l'arc reflex espinal i va proposar la hipòtesi més endavant desenvolupada per Pavolv com a teoria dels reflexos condicionats. Bell descriure el sentit muscular i Sherrington publica els seus conceptes sobre innervació recíproca en una sèrie de treballs (1893-1909), que van ser importants contribucions en el camp de l'equilibri i de l'actitud de peu. Pel que fa a la patologia de moltes malalties dels ossos i de les articulacions, durant el es van fer investigacions de gran interès i repercussió: Scarpa, Nelaton, Rodet i Lexer estudiar l'osteomielitis. La patologia de l'escorbut va ser estudiada per Müller a 1856-1860 i per Barlow el 1882. El 1887 Paget va publicar la seva clàssica descripció sobre l'osteïtis deformant. Rokitansky i Killian estudiar l'espondilolistesi. Nelaton, el 1860,descriu els tumors formats per les "cèl·lules gegants" descrites per primera vegada per Lebert. La patologia articular va ser descrita per Adams, el 1837, Garrod i Still i els conceptes moderns sobre l'artritis tuberculosa es deuen a Rokitansky. Hey, el 1803, publica un llibre sobre els trastorns mecànics de l'articulació del genoll i utilitza, per primera vegada, el terme de "internal derangement". Scarpa, el 1803, estudia la patologia del peu sancallós congènit i Dupuytren, el 1826, la luxació congènita del maluc. Mathijsen, el 1852, descriu per primera vegada l'ús dels embenats enguixats i el seu nom ha quedat lligat, definitivament, a un dels descobriments més importants d'aquest segle. Owen Thomas (1834-1891) va descobrir la fèrula que encara avui porta el seu nom. Va emprar la tracció de les parts toves i va advocar per la immobilització al tractament de les fractures, la qual cosa va conduir a una gran millora en els resultats. El assisteix a l'apogeu d'aquesta branca de la cirurgia: El nombre d'hospitals especialitzats i de centres d'ortopèdia augmenta en tots els continents. Es funden societats científiques que agrupen els cirurgians dedicats a aquesta disciplina. Progressa el coneixement pel que fa al metabolisme, a les influències hormonals, es descobreixen les vitamines i els antibiòtics, progressa el coneixement sobre la fisiologia i la fisiopatologia de l'os, es desenvolupa en major escala el tractament quirúrgic gràcies a un millor coneixement de la malaltia i de la tècnica i el tractament de les fractures en particular arriba a un desenvolupament notable. Referències Sistema esquelètic


text: Els inuits (inuk en singular), tal com s'autodenominen, dits també èsquims (o èsquimos), terme potser provinent de l'algonquí o del micmac, i impròpiament "esquimals" (de resultes d'una interferència absurda), són un grup humà de l'Àrtic que habita les tundres del nord del Canadà, Alaska i Groenlàndia. De fet, de les dues branques dels pobles esquimals, en són la majoritària. Tenen una vida nòmada, seguint les migracions dels animals que cacen, entre els quals es troben els caribús, ossos, balenes i foques. D'aquests i d'altres animals, n'aprofiten totes les parts possibles per a menjar, abrigar-se, construir habitatges, eines per a caçar... Actualment, però, a causa del fort procés d'aculturació, s'està produint un deteriorament de les seves formes de vida originàries. Els èsquimos s'organitzen en grups familiars i cada membre té assignada una tasca específica, amb una forta divisió per gènere. Les unions i divorcis són aprovats pels ancians de la comunitat, si bé hi ha una estructura bàsica que permet la poligàmia. Es creu que els inuits van emigrar per l'estret de Bering des de Sibèria fins a la Nord-amèrica àrtica, molt després que la major part dels indígenes americans. Políticament, depenen de diferents governs que els han assimilat com a minories ètniques: Als Estats Units d'Amèrica, dins l'estat d'Alaska, on són una de les minories ètniques nadiues. Al Canadà tenen la província pròpia de Nunavut, però també han reclamat nous territoris propis a Terranova i Labrador (Nunatsiavut), territoris del Nord-oest (Inuvialuit) i al Quebec (Nunavik). Al Regne de Dinamarca són majoria a la regió autònoma de Groenlàndia. La vida en aquest indret del planeta és difícil, però malgrat el rigor del clima, la perillositat i la duresa de les condicions de vida d'aquesta regió, els inuits han desenvolupat sistemes de supervivència des de fa segles. Origen del terme eskimo El terme èsquim (o èsquimo) ve del mot eskimo, passat pel francès més comú, esquimau (femení esquimau, de cops esquimaude, plural esquimaux). És atestat per primera vegada el 1691 en la Nouvelle relation de la Gaspésie, de Chrétien Le Clercq (sota l'ortografia eskimau, plural eskimaux), en què designa els «habitants de les regions àrtiques d'Amèrica». La denominació podria venir d'un terme algonquí del s. XVII que significa 'menjador de carn crua', però aquesta hipòtesi és refusada per certs lingüistes, que fan valer que els primers exploradors europeus n'obtingueren el terme a partir d'un mot micmac que tindria relació amb les raquetes de neu, mentre que uns altres han proposat que significava 'els locutors d'una llengua estrangera'. El terme, el popularitzaren els exploradors polars del s. XIX, notablement en les revistes de viatges tal com Le Tour du monde. Segons Barnum, el nom vindria del missioner jesuïta francès Charlevoix establit al Canadà al . Els esquimòlegs han adoptat el terme «eskimo», invariable en ortografia danesa, per a designar tradicionalment el grup lingüístic. El terme *esquimal és impropi, car té origen de resultes d'una interferència del francès: la 'falsa' forma plural esquimaux (amb la -x final en comptes de -s, alineada sobre els mots patrimonials que majoritàriament fan els plurals en -x) va induir a imaginar un paral·lel entre francès i català amb aquest mot, com existeix entre els mots francesos en -al>-aux i els equivalents catalans en -al>-als. Llengües Les llengües dels pobles inuits constitueixen una subfamília de les llengües esquimoaleutianes. A Alaska, hi ha una important divisió lingüística segons si els individus s'anomenen a si mateixos inuits o yupik. La branca oriental de la subfamília s'estén des de l'est d'Alaska a través del Canadà i des del nord fins al sud de Groenlàndia. Inuktitut, èsquim com a llengua mare. Inupiaq, grup de dialectes del nord d'Alaska. Kalaallisut, grenlandès. Mots d'origen inuk en català anorac, per via del francès, peça impermeable que tant resguarda del vent com del fred. Anor, en èsquim vol dir 'vent'. parca, per via de l'anglès, peça d'abrigar superior externa, llarga fins als genolls, de material impermeable. Vegeu també Umiak Caiac Notes Referències Bibliografia Jean Briggs. Never in Anger. Gontran De Poncins (1941). Kabloona. The transliteration of author's name, and the rendering of title in English: Enllaços externs . . Els inuits. Caçadors del Gran Nord, Francesc Bailón Trueba, Treballs de la Societat Catalana de Geografia, núm. 82, desembre 2016, p. 89-116, ISSN 1133-2190 (format imprès); 2014-0037 (format digital) URL: http://revistes.iec.cat/index.php/TSCG DOI: 10.2436/20.3002.01.111. Els Inuit a l'En Guàrdia! de Catalunya Ràdio


text: L'etimologia és la ciència que estudia l'origen i l'evolució de les paraules: quan van entrar en la llengua, de quina font, i la manera en què la seva forma i significat han canviat, doncs el sentit actual en pot ser diferent de l'original (en contra de la fal·làcia etimològica). En les llengües amb una tradició escrita abundant, l'etimologia fa servir la filologia, l'estudi de la manera en què les paraules canvien de cultura en cultura a través del temps. No obstant això, els etimòlegs també utilitzen els mètodes de la lingüística comparativa per a reconstruir la informació sobre les llengües que són molt antigues i de les quals no existeix cap informació directa (com l'escriptura) coneguda. En analitzar les llengües relacionades amb la tècnica coneguda com el mètode comparatiu, els lingüistes realitzen inferències sobre la llengua mare o antecessora i el seu vocabulari. Així, s'han trobat paraules arrel fins i tot de llengües antigues de la família de l'indoeuropeu. Malgrat que la recerca etimològica, originàriament, es va desenvolupar a partir de la tradició filològica, en l'actualitat la majoria de la recerca etimològica es realitza en famílies de llengües de les quals hi ha poca o gens de documentació. La paraula etimologia prové del grec ἔτυμον (étymon, 'significat veritable', de etymos, 'veritable') i λόγος (lógos, 'paraula' o 'tractat'). El terme es va utilitzar per a referir-se originàriament a la recerca del significat suposadament "original" o "veritable" de les paraules, basat en principis que en l'actualitat són rebutjats pels lingüistes contemporanis i considerats no científics. El suposà la consolidació de l'etimologia, si bé l'interès per l'origen dels mots ja està present en els textos clàssics. Tipus de mots Des del punt de vista diacrònic, l'origen dels mots dona lloc a tres grups: patrimonials: són les paraules que han evolucionat fonèticament i semàntica des dels orígens de l'idioma (en català, serien els mots que van evolucionar des del llatí fins a l'actualitat), manlleus: són paraules agafades d'altres llengües, que poden adaptar-se o no a la normativa i poden esdevenir patrimonials amb el pas del temps. Si una paraula és un manlleu d'una llengua morta o avantpassada de l'idioma en qüestió, s'anomena cultisme i, si barreja arrels de dues llengües diferents (per exemple, del llatí i el grec), cultisme híbrid, neologismes: creacions de noves paraules. Des del punt de vista mecànic, l'origen dels mots dona lloc a: manlleus, formació dels mots per mitjà de la derivació o la composició lingüístiques, onomatopeia i fonosemàntica: la creació dels mots imitatius. Mètodes de l'etimologia Els etimòlegs se serveixen d'un nombre de mètodes específics per a estudiar l'origen de les paraules, com ara: La recerca filològica: els canvis en la forma i el significat d'un mot poden ser traçats amb el suport de texts més antics, si existeixen. L'ús de dades dialectològiques. La forma o el significat d'un mot pot mostrar la variació entre els dialectes, la qual cosa pot proveir pistes sobre la història primera. El mètode comparatiu. Per mitjà de la comparació sistemàtica de les llengües relacionades, els etimòlegs poden detectar quins mots deriven d'una llengua comuna antecessora i quins altres són manlleus posteriors d'una altra llengua. L'estudi del canvi semàntic. Els etimòlegs sovint han de fer hipòtesis sobre els canvis en el significat de mots especials. Aquestes hipòtesis es proven amb el coneixement general dels canvis semàntics. Per exemple, la suposició d'un canvi en el significat es pot comprovar en mostrar que el mateix canvi va ocórrer en altres llengües també. Història de l'etimologia L'etimologia neix a l'Índia, amb el Nirukta o interpretació dels textos sagrats. Hi destaca l'obra del gramàtic Pànini, que va fundar les bases de la disciplina al segle V aC. Els grecs van importar les preocupacions índies i van desenvolupar les categories gramaticals, i analitzaren l'origen de les paraules més importants. Marc Terenci Varró fou el romà més dedicat a qüestions etimològiques. Durant l'edat mitjana, sovint es troben etimologies en les llistes de correcció de vocabulari, emprades en els monestirs per a tractar de mantenir el llatí sense corrupcions provinents de la llengua vulgar que parlaven els monjos. Isidor de Sevilla va escriure una obra sencera dedicada a l'etimologia des d'un punt de vista religiós. Amb la Il·lustració, sorgeix l'afany de convertir la disciplina en una ciència, usant el comparatisme, com en les obres de János Sajnovics o William Jones (filòleg), que va establir les bases de l'indoeuropeu. El positivisme i l'estructuralisme van contribuir a l'expansió de l'etimologia i a l'estudi de la història de les llengües. Durant el , l'etimologia entrà a formar part d'estudis com la filosofia o l'antropologia, ja que sabent l'origen i sentit primigeni dels mots es pot entendre millor el seu ús social i conceptual. Vegeu també Joan Coromines i Vigneaux.