text: Celrà és un municipi empordanès adscrit a la comarca del Gironès i emplaçat a la plana del Ter un cop ha depassat Girona, la capital provincial, al norest. El nom de la població ha tingut diferents variants, des del Celerano de l'any 922, el Salrà dels segles al , fins al Celrà actual. El símbol de la població és un sol, sense conèixer amb exactitud la seva relació amb el nom del municipi. No obstant això, des del fins a l'actualitat, el sol ha figurat als documents oficials de l'ajuntament. A la façana de l'església, acabada el 1803, figura esculpit aquest astre. Per la seva proximitat a Girona i l'impuls sostingut del desenvolupament econòmic i cultural del municipi, la població experimenta un creixement notable a partir del 2004, arribant als 5.561 habitants censats al 2020. Als comicis del 2011, un pacte entre Independents per Celrà i la CUP va convertir donar l'Alcaldia a la CUP durant la primera part de mandat. Aquest partit governa de forma continuada al municipi a partir del 2015, quan la CUP va obtenir la majoria absoluta a les eleccions, resultat que va repetir al 2019 per a la legislatura 2019-2023. Declaració d'independència i significació política del municipi El 18 de setembre del 2012, Celrà es proclama Territori Català Lliure, marcant un punt d'inflexió en la consolidació de la CUP (Candidatura d'Unitat Popular) al municipi. En Daniel Cornellà Detrell va entrar com a regidor de la CUP a l'oposició de Celrà a les eleccions del 2007. Als comicis del 2011, però, un pacte entre iCelrà i la CUP va donar l'alcaldia a la CUP durant la primera part de mandat, posant en Cornellà al capdavant. I tant a les eleccions del 2015 com a les del 2019, la seva llista va obtenir majoria absoluta al poble. Al 2019, la CUP obté vuit dels tretze regidors que hi ha al ple. En els comicis del 2019, en què Cornellà anava de cap de llista, la CUP va obtenir dos escons a la circumscripció de Girona. Per això, en aplicació del principi de no duplicitat de càrrecs, que també recull el codi ètic de la CUP, Daniel Cornellà deixa el càrrec d'alcalde de Celrà en ser escollit diputat. El relleva l'actor David Planas i Lladó. Celrà fou un dels municipis investigats per l'Audiència Nacional espanyola per haver aprovat una moció de suport a la declaració de ruptura del Parlament de Catalunya del 9 de novembre de 2014. El consistori va decidir no contestar les notificacions de l'Audiència Nacional. També fou notícia quan l'exèrcit va decidir fer unes maniobres al municipi el 2017. Geografia Llista de topònims de Celrà (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). El municipi de Celrà és de la comarca del Gironès i aglomera la població en el nucli principal de Celrà al voltant de la carretera C-66 que uneix Girona amb la Bisbal. Al nord de la carretera s'hi ha desenvolupat un ampli polígon industrial. Demogràficament hi ha diversos disseminats que no assoleixen una significació respecte al total de la població. El municipi limita al nord amb Sant Julià de Ramis, essent el riu Ter el seu límit natural, al sud i sud-oest amb Girona i a l'oest amb Sarrià de Ter i per l'est amb els municipis de Bordils i Juià. Es distingeixen dues zones: una de muntanyosa, al sud i dins del massís de les Gavarres, amb el punt més alt al Puig d'en Batet (382 m) i una altra de plana (Pla de Celrà) formada per la llera del riu Ter i dels seus afluents. El Ter rep aigües dels rierols de Palagret (que recull les aigües dels torrents de Goda, Infern, Bou Vell i Mavalls), Vermell, Palahines, Llop, Valltorta i Farreres. Igual que altres poblacions de la comarca, gaudeix d'un clima temperat, amb uns hiverns no excessivament freds i amb estius secs i calorosos. La pluviositat anual ronda els 500-600 ml, i es concentra en els mesos de maig, octubre i novembre. Demografia Història La primera referència escrita on apareix el nom de Celrà data del 922, any en què el rei franc Carles III de França reconegué al bisbe Guiu de Girona les possessions que tenia, entre altres llocs, a Celrà i Palagret (Celerano et in Palacroto). A l'inici del la seu episcopal gironina gaudia de la senyoria més important del territori, encara que també hi existien abundants terres lliures o alous en mans de pagesos i altres petits propietaris. D'aquesta època data l'adquisició de terres per part de Sunyer Llobet de Cervià i la seva muller Avierna que adquiriren l'any 995, per quatre mancusos d'or, tota una heretat amb casa, closos, vinyes, arbres, erms, prats i pastures. S'estenia en la seva major part pels indrets de la Vall i Riard. Encara que no s'ha conservat l'acta de consagració, l'església dedicada a Sant Feliu esdevingué parroquial des d'almenys l'any 946, amb dotació de béns i drets pel manteniment del clergue que la dirigia. Als voltants de l'any 1000, el terme de l'avui municipi de Celrà comprenia les antigues vil·les de Celerano, Palacroto, Olmedo i Riard. Per l'acta d'adveració sacramental del testament de Silvi Llobet, senyor de Cervià, datada el 1024, hi ha constància de l'existència d'una primitiva esglesiola dedicada a sant Feliu, ja que llegà tres mancusos per poder acabar el seu campanar. Resta documentat que a començaments del , a part dels dominis del bisbe i d'algun altre senyor, que el comte Ramon Borrell posseïa propietats en el poble. En morir, la seva muller Ermessenda de Carcassona i el seu fill Berenguer Ramon I donaren al monestir de Sant Daniel, acabat de fundar per la comtessa, els alous o terres lliures que tenien a les vil·les de Celrà i Riard. Són també d'origen antic les possessions del monestir de Sant Esteve de Banyoles per donació feta per Sandredus d'Aiguaviva, les quals junt amb altres béns foren objecte de reconeixement i d'immunitat a favor de l'esmentat cenobi en una butlla concedida pel Papa Benet VIII al . Aquests béns permeteren cobrar censos al monjo cambrer fins a la desamortització del . Malgrat que la major part del terme restava en mans de senyors laics o eclesiàstics que necessitaven el treball dels camperols sense terres per poder-les conrear, també hi havia petits alous o terres lliures en mans de pagesos. El tinent de l'alou el podia transmetre lliurement, com així feren els esposos Sicars i Alcedúlia l'agost de 1037 quan vengueren la seva finca per un mancús al Capítol de la catedral. Fou l'any 1088 quan el bisbe Berenguer Guifred permutà totes les propietats que tenia a Celrà, entre elles el temple parroquial i la sagrera que l'envoltava, amb la Canonja de la Catedral de Girona a canvi d'unes terres que aquesta posseïa a La Bisbal d'Empordà. Llocs d'interès Nucli antic El nucli antic té el seu origen en la sagrera medieval conformada a partir del trenta passes a redós de l'església parroquial. En aquest espai, sotmès a la jurisdicció eclesiàstica, a més del cementiri a tocar l'església, s'hi edificaren en un principi cellers i aixoplucs on guardaven les collites i estris els pagesos de la rodalia per evitar els actes de pillatge d'una incipient i cada vegada més violenta senyoria feudal. En configurar-se com a lloc sagrat donava recer i protecció a tothom qui s'hi refugiés. Els límits de la sagrera venien determinats, més o menys, pels actuals carrers de Maria Cristina, Baixada de la Doma, Travessera Ronda de Baix i Ronda de Baix. Carrer Major El Carrer Major, anys enrere fou el centre dels comerços de la vila i avui resta pràcticament tancat al comerç per la nova urbanització de la vila, que ha desplaçat el centre cap a altres indrets. Antic camp d'aviació El camp d'aviació de Celrà es va començar a construir el novembre de 1936 en plena Guerra Civil espanyola. Va ser operatiu de principis de 1937 al febrer de 1939 i va patir un total de deu bombardeigs. Ubicat a la zona republicana, en un primer moment tenia la missió de protegir la costa gironina de possibles atacs del bàndol franquista, a més de servir de centre de reentrenament i de distribució de pilots a les unitats en actiu que en necessitaven. A partir de l'abril de 1938 la zona republicana va quedar dividida en dues parts; va ser en aquest moment quan el camp va prendre més importància i va esdevenir una de les principals bases dels bombarders Tupolev SB-2 (Katiuska) de l'exèrcit republicà. Centre d'interpretació del camp d'aviació La inauguració va tenir lloc el divendres 18 de novembre de 2011 i va comptar amb una molt bona assistència de públic. El centre d'interpretació permet al visitant endinsar-se en la història del camp a través d'un espai expositiu de 100 m2, en el qual també es pot visionar un audiovisual, on paral·lelament apareixen experts en la matèria i diferents testimonis que van viure aquest període de la nostra història. L'entrada al centre és gratuïta, i estarà obert en el següent horari: De dilluns a dissabte de 9 a 20 h Diumenge, amb petició prèvia a l'àrea de cultura de l'ajuntament. Teatre Ateneu L'Ateneu va ser construït el 1913 pels propietaris de la fàbrica Brillas i Pagans en benefici dels seus treballadors. La formació de l'orfeó popular "Unió Celranenca" va ser possible gràcies a aquest equipament. El 1992 l'Ajuntament de Celrà va adquirir l'edifici i amb una important reforma el va convertir en el Teatre Ateneu, que des de llavors acull regularment funcions de teatre, cinema, música i dansa. A final de 2008 es va reinaugurar el teatre totalment remodelat Fàbrica Pagans La Fàbrica Pagans va néixer el 15 de desembre de 1902 amb la constitució de la societat mercantil col·lectiva Brillas i Pagans, propietat de Pere Pagans i Lladó i de Josep Brillas i Martí. Va començar sent una petita fàbrica per a l'elaboració i venda d'extractes tànics per adobar pells. El 1903 s'hi va incorporar un nou soci, Albert Fontana Almeda, fill d'un negociant de productes químics, fet que va provocar un canvi en el nom de la societat: Brillas, Pagans i Cia. A partir de la I Guerra Mundial amb l'increment de les comandes d'extractes per part dels països bel·ligerants, es va decidir l'ampliació de les instal·lacions. El 1915 es va encarregar el projecte de la nova fàbrica a l'arquitecte Isidre Bosch i Batallé, el qual va presentar un projecte molt influenciat pel modernisme industrial al pas del al . Després de diversos canvis en l'estructura legal, el 1921 la societat va prendre com a nom definitiu Extractos Curtientes y Productos Químicos S.A., arran de la fusió dels dos negocis que gestionava: el d'extractes tànics i el de productes químics. Des d'aquesta data fins als anys cinquanta l'empresa va tenir una època de prosperitat i va arribar a tenir prop de 300 treballadors. Cap a la meitat dels anys cinquanta es va iniciar un període de decadència, a causa de la competència dels productes químics de síntesi, que va culminar amb el tancament definitiu el 1971. A principi dels anys 80 els edificis van ser cedits a l'Ajuntament amb l'objectiu de preservar-los, rehabilitar-los i qualificar-los d'equipament públic. S'enderrocaren algunes edificacions que no tenien gens d'interès arquitectònic i a mitjans dels noranta es va fer una forta aposta per recuperar el que quedava del conjunt fabril. El conjunt d'edificis que formaven l'antiga Fàbrica Pagans són un bon exemple de l'arquitectura industrial modernista de finals del s. XIX i principis del XX. Un cop rehabilitada i adaptada a nous usos, "la Fábrica" - com es coneix popularment - esdevé la seu del centre cívic municipal, que inclou espais per a servei de bar restaurant i per a diversos tallers - ceràmica, escultura, pintura, informàtica ... - i també acull l'emissora de Radio Celrà. L'església de Sant Feliu La notícia documental més antiga sobre el temple parroquial és de l'any 1024, quan Sunyer Llobet, castlà de Cervià, feu una donació perquè els mestres d'obres de Sancti Felicis de Celrano poguessin acabar la construcció del campanar. Anys després, en 1088, el bisbe de Girona Berenguer Guifred va fer donació d'aquest temple de Celrà a la Canònica gironina juntament amb totes les propietats que li eren pròpies. Així doncs, a l'inici del , Celrà comptava amb un temple romànic, segurament de tres naus i amb un imponent cloquerAquest temple romànic amb algunes petites modificacions o ampliacions perdurà en la seva estructura bàsica fins al però sols se'ns n'ha conservat una finestra de doble esqueixada i la pica baptismal a l'actual Sant Feliu de Celrà. El temple fou embellit en segles següents i en les seves capelles laterals s'hi anaren construint diferents altars. Així, entre els segles , a l'església hi ha els altars següents, testimoni de les advocacions de l'època: altar Major (amb retaule abans del 1420), altar de santa Maria, altar de sant Joan, altars de sant Sixt i sant Hou i, a partir de 1690, l'altar del sant Crist. L'any 1689, en ple es va construir el retaule barroc de l'altar major que va presidir el temple durant molts anys, i en el qual es van instal·lar l'any 1696 dues imatges de plata per a guardar-hi les relíquies de sant Sixt i Hou de Celrà, obra de l'argenter gironí Josep Puig. Al llarg del , en una època de redreçament econòmic i demogràfic de la població, es va anar construint progressivament el temple en la forma en què el podem veure en l'actualitat. Hom començà construint dues capelles laterals el 1731-1732 i dues més en els anys següents. Dirigí l'obra Francesc Savall, mestre de cases del poble. Aquest procés constructiu culminà l'1 de gener de l'any 1780, quan el nou temple parroquial va ser beneït per l'aleshores bisbe de Girona Tomàs de Lorenzana, que anava acompanyat del celranenc Francesc Veray, canonge i visitador general. Finalment l'obra del temple fou culminada l'any 1803 amb l'acabament de la façana exterior, si bé l'obra del campanar no va concloure's fins al 1853. És d'estil renaixentista, de planta de creu llatina amb una cúpula semiesfèrica en el centre del creuer, 6 capelles laterals, i amb una galeria que transcorre per bona part del primer pis del temple. Un campanar, majestuós, corona l'edifici. L'esclat de la Guerra Civil l'any 1936 va comportar la destrucció del retaule barroc de l'altar major i també de bona part dels altars laterals, que eren: el de la Divina Pastora, Dolors, Sant Isidre, Sagrat Cor, Roser i Sant Josep i sant Roc, molts d'ells seus de les respectives confraries. El retaule de l'altar major que hom pot contemplar avui, presidit per les figures de sant Feliu i dels màrtirs Sant Sixt i Sant Hou, fou consagrat pel bisbe Narcís Jubany i Arnau en època del rector mossen Ferriol, el 30 d'agost de l'any 1964 i havia estat construït en els tallers de Ramón Pericay de Barcelona, en una època en què també es construïren els nous altars de les capelles laterals (Puríssima, Dolors, sant Isidre, Sagrat Cor, Roser i sant Crist). Pocs anys abans, en 1956, s'havien col·locat en el campanar les dues campanes que encara avui toquen les hores per a tots els habitants del poble. Mines L'any 1892 el barceloní Arístides de Artiñano inicia unes prospeccions que van semblar engrescadores, fins al punt que el juny d'aquell any s'inscrivien dues mines de mineral de ferro amb els noms de "Niño Jesús" i "Victoria Esperanza". El mineral de ferro que s'hi va trobar era del tipus hematites vermella i hematites terrosa, amb una proporció de ferro del voltant d'un 50%. Al mateix any, juntament amb altres accionistes es crea la societat "Minas de Celrá". L'entusiasme inicial va fer que s'enregistressin altres mines, tant de ferro com d'altres minerals, però les úniques que es van explotar amb profusió van ser les dues abans esmentades. Minas de Celrà explota les mines fins a l'any 1900, en què es constitueix una altra societat: "Hierros de Celrá". Aquesta, perfecciona l'explotació dotant-la d'infraestructures que en milloraran l'extracció del mineral, com va ser treure el mineral de les galeries amb vagonetes i la construcció d'un tramvia aeri que portava el mineral des de la mina fins a l'estació del ferrocarril MZA de Celrà. De l'estació, el mineral es duia fins als ports marítims on s'embarcava en vaixells fins al seu destí que principalment eren foneries franceses. El 1913 s'arrenden les mines a la societat "Minas de Hierro de Malgrat" que continua l'extracció de ferro barrejant-lo amb l'extret a Malgrat de Mar. Quan aquesta societat tanca l'explotació, les mines queden en estat d'abandó fins que es tanquen definitivament el 1918. L'explotació de les mines de ferro va durar 26 anys. Els motius que en justifiquen la fallida serien, bàsicament, tres: l'escassa proporció de ferro que s'extreia, la quantitat de mineral que va calcular poder extreure no es va acomplir i, per últim, les dificultats del transport fins a les foneries, que encaria enormement el mineral. El tancament de les mines no va trasbalsar la vida del poble, ja que la majoria dels treballadors havien vingut de fora de Catalunya, sobretot del País Valencià i Múrcia. Alguns d'ells es van casar amb noies del poble, s'hi establiren definitivament i entraren a treballar a la fàbrica Pagans. En l'actualitat queden com a vestigis d'aquella explotació les galeries que es van construir a cada mina, així com les restes d'alguns dels cavallets del tramvia aeri. Torre Desvern La Torre Desvern, la Torre Desbach o, simplement, la Torre, és en un lloc proper al castell dels Escala, encara que més enlairada. L'esvelta i consistent torre romànica amb finestral trifori del mateix estil, els capitells del qual s'atribueixen a l'Arnau Gatell de l'escola de Girona, i almenys una de les peces annexes de la planta baixa daten del . Aquesta casa forta pertanyia en el al domini senyorial anomenat de Vall, el qual restava en mans de la família de cavallers o milites que portaven per cognom el del poble. A mitjan la senyora del patrimoni es deia Francesca, vídua del cavaller Francesc Arnau de Biure, i, per això, en alguns pergamins de l'època es coneixia com a Torre de Biure. Posteriorment, la Torre va ser adquirida per la família Desvern de Girona, i no serà fins al 1720, quan Josep Guinart la comprarà i la convertirà en una masoveria. L'Ajuntament l'adquirí la dècada de 1990 i és de titularitat municipal. El castell de Palagret o de Mabarrera Fa pocs anys les seves ruïnes restaven emboscades i oblidades dalt d'un turó, damunt la riera i un antic camí d'accés a Girona a través de les Gavarres, en plena vall de Palagret. Després que l'Ajuntament, en els primers anys d'aquest segle, l'adquirís de mans particulars hi ha organitzat diverses campanyes d'excavació, les quals han suposat la recuperació gairebé total de les restes arqueològiques. La fortalesa que data dels segles o és de planta quadrangular, lleugerament trapezoïdal, de divuit a vint-i-un metres segons el costat. A l'angle sud-oest s'hi endevina una estança que podria correspondre a la torre del castell. Al costat nord, est i oest s'hi estén el fossar que l'envoltava tallat a la roca. El senyoriu de Palagret fou inicialment del bisbe, primer en mans d'Elmerand d'Elna (916-920), per passar el a la Canònica de la catedral. L'any 1199 el feudatari Ramon de Peratallada el transmeté a Bernat de Sitjar junt amb altres pertinences que tenia en la parròquia de Celrà. A la darreria del en morir Saurina de Palagret, el domini passà a ser administrat directament per la pabordia del mes de juny de la catedral. El lloctinent o castlà del Capítol de la catedral al castell de Palagret era en començar el Ramon Loreta i va retre homenatge i reconeixement de submissió al clergue Arnau Ponç, procurador de Dalmau de Pontós, canonge encarregat de l'administració de l'esmentada pabordia. L'obligació de residir al castell per part de la família Loreta anava inherent al càrrec, perquè a un seu descendent anomenat Lluc el batlle de sac del castell, Pere Lloberas, li imposà una pena per a no residir-hi. El batlle era el recaptador de les rendes que generaven els béns i drets de la senyoria i solia ser un dels pagesos importants del territori. Els Lloberas no es desprengueren de la batllia fins al 1527 per venda que feren a favor d'Anton Pujol, paraire de llana del mateix Celrà. Trenta anys després Grau Guinart, pagès, comprà els drets de la batllia per 100 lliures. Des d'aleshores i fins al els successius hereus de can Guinart d'Orriols o de la Vila desenvoluparen aquesta funció a compte de la Canònica de la seu. Per les restes de ceràmica trobades en la primera excavació degué ser abandonat abans del 1500. D'aquesta etapa deriva el nom popular de castell de Mabarrera, en quedar integrat dins les terres del mas Barrera les ruïnes del qual es troben molt a prop. El castell de Barbavella En queden unes escadusseres ruïnes dalt d'un turó situat més a munt de can Clar del Mas, abans d'arribar a can Corney, a la dreta del camí. La construcció seria de dimensions reduïdes, a manera de torre de guaita, la qual també podia servir de refugi per una petita guarnició armada. Dins dels seus murs, en el decurs dels anys 1415 i 1416, s'atorgaren diversos capbreus per part dels pagesos sufraganis de la senyoria. Les possessions que tenien a Celrà els senyors de Cervià possibilitaren la seva construcció al . En la segona meitat del passà a mans d'Arnau de Palol, senyor també del castell de Palol d'Onyar. Un segle després els dominis de Barbavella, entre ells diversos molins fariners a la llera del Ter, foren adquirits per Arnau Ponç, clergue i jurista de Girona. Aquest, en testar el 21 de juny de 1296, llegà la senyoria a l'Hospital Nou o de Santa Caterina, institució fundada el 1211 per la confraria de Sant Martí amb la finalitat d'atendre els pobres i malalts de Girona i contorns. El Castell de Sant Miquel Al cim del Puig Castellar, en l'actualitat dins el terme municipal de Girona, però fins a l'any 1974 municipi de Celrà, es poden observar encara avui les alteroses restes de l'ermita de Sant Miquel, coneguda popularment com a castell de Sant Miquel. Aquesta ermita, a l'inici dedicada a Santa Maria i Sant Miquel, va ser fundada a mitjan . En concret, fou Andreu Alfonsello, vicari general del bisbe gironí Bernat de Pau (1436-1457), qui atorgà la llicència de construcció al prevere del capítol de la Seu gironina Joan de Dons el 24 de maig de 1451, a més d'ordenar que fos proveïda de tot el necessari per al desenvolupament del culte (ara consagrada, retaule, calze, ornaments, sagrats...). Aquesta obra no es degué acabar fins al final d'aquest mateix , ja que en sengles documents dels anys 1478 i 1489, els aleshores bisbes de Girona encara concediren indulgències a totes les persones que ajudessin a l'acabament de l'ermita i a dotar-la de llibres i ornaments sagrats. Va ser utilitzada durant els setges que va sofrir la ciutat de Girona (1808-1809) per les tropes napoleòniques a causa de la situació estratègica. A partir d'aquesta època degué quedar progressivament abandonada, si bé a mitjan s'instal·là prop de l'ermita una construcció de suport per al telègraf òptic, un sistema de comunicacions inaugurat l'any 1844, i que unia les poblacions de Girona i el Pertús. Aquest sistema va estar en funcionament entre els anys 1848 i 1862. Després de restar molts anys abandonat i ruïnós, va ser rehabilitat el 2003 per l'Ajuntament de Girona i la Diputació. Castell de Celrà La fortificació que en principi rebé el nom del poble ha estat conegut històricament pel cognom de les diverses famílies que l'han posseït al llarg dels segles: castell d'Aguiló, castell o casa dels Escala, casa o força dels Foixà i, finalment, can Serra del castell. Cal cercar-ne el naixement entre els segles i , utilitzat com a seu del domini de les terres reconegudes pel comte de Girona a la seu episcopal gironina. L'edificació, sotmesa a un profund procés de reconstrucció, comprèn una torre de l'homenatge circular lleugerament descentrada cap a l'angle sud-est, enmig d'un recinte cobert gairebé quadrangular de dinou o vint metres de façana. En la segona meitat del , el vassall Guillem Sunyer va jurar fidelitat al bisbe Berenguer Guifré i li prometé ajuda contra els seus enemics amb la fortificació de Celrà que posseïa el seu nebot. El 1238 la vídua de Pere d'Escala i el seu fill Bernat adquiriren el feu d'Arnau de Púbol per 180 marcs de plata. Els Escala eren una família ennoblida de Girona, la qual en el , com d'altres gironins enriquits, adquirien propietats en la ruralia dels contorns de la ciutat. Quan morí en la segona meitat del Caterina d'Escales, muller de Bernat Alemany de Foixà-Boixadors i senyor del castell de Foixà, l'honor passà a mans del seu fill Gaspar. Els Foixà conservaren la propietat fins al . Les rajoleries En el segon decenni del en queden les restes de dos: la de can Veray i la del bosc de can Taberner. Fins que s'urbanitzà la zona residencial del polígon industrial en quedaven dues més: la d'en Tet Medinyà, situada al costat de Cal Cuc i la d'en Pere Plana al costat de la riera de Palagret. La de can Verai. Situada al costat dret del camí que porta a la casa. Es conserva en bon estat l'arc de la boca del forn. La del bosc de can Taberner. Es conserva en bon estat el forn de cocció, que tenia dues boques. En queda al costat la resta d'una edificació que devia servir d'habitatge i per guardar peces seques sense coure. També existien dues basses, una d'elles al costat de la rajoleria. A la paret del forn hi ha una data: 1849. La d'en Pere Plana. Va ser construïda el 1943. Avui no en queda cap resta. Estava situada al costat de la riera de Palagret. Bòbiles Una bòbila no és més que una rajoleria modernitzada. És a dir, la massa de fang es pasta de manera mecànica. Aquesta mecanització permet de fer peces d'obra amb forats. N'hi havia dues a Celrà: La de can Galter. Al mateix lloc, el 1929 ja hi havia una rajoleria. El 1941, en Lluís Thomas Galter, hi va edificar una bòbila. Avui només en queden la xemeneia del forn, la resta està molt malmesa. La de can Bosser, que estava situada al costat esquerre de la carretera de Juià, a uns cent metres del cementiri. Abans de transformar-se en bòbila, el 1950, hi existia una rajoleria construïda el 1925 per Josep Garreta. No en queda cap resta. Forns de calç En queden les restes de quatre. Dos, molt ben conservats, estan situats a l'espai conegut com el bosc de can Taberner, al paratge de Palagret, un tercer dins l'era de can Gich i un altre, que pertanyia a l'antic mas Prim, a Mavalls.Tenim documentat que de 1866 fins a 1884, Jaume Renart treballava als forns de calç de Celrà. Festes Visita dels patges reials i recollida de cartes a la «Bústia Màgica»: gener Cavalcada de reis: 5 de gener Carnestoltes - rua: Febrer o Març Aplec de la Sardana: segon diumenge de Març Fira d'entitats i Sant Jordi: diumenge d'Abril pròxim al dia 23 Festa Major: primer cap de setmana de Maig Festes de final de curs de l'Escola l'Aulet i l'Escola les Falgueres: juny Festa dels Comerciants de Celrà a la piscina municipal: juny Festa del barri de Sant Feliu: Primer dissabte de Juliol Festival "Tastets culturals i gastronòmics" Festa Petita de Sant Hou: Tercer dissabte de Juliol Festa del Segar i el Batre a la Torre Desevern: Juliol Festa d'Estiu: a final de Juliol Homenatge a la vellesa: Últim cap de setmana de Setembre Correllengua: Primer cap de setmana d'Octubre Festa del Bernat Banyut: Octubre Festa de la màgia i el bolet. Segon cap de semana de Novembre Festival "Desembre en Dansa" Pastorets (al teatre l'Ateneu a la fi de desembre) Pessebre Vivent al barri vell: 26 de desembre Equipaments públics Centres educatius Escola L'Aulet Escola Les Falgueres IES Celrà Escola Bressol "Trapelles Escola Bressol "Els Gínjols Escola Municipal de Dansa L'Escola Municipal de Dansa és un servei de l'Ajuntament de Celrà que té com a objectiu donar la formació de base per a la pràctica de la dansa i esdevenir un servei educatiu i formatiu de qualitat, fomentar el gust per aquesta activitat artística i ser un punt de partida per la sensibilització dels infants com a futurs espectadors de dansa o per qui vulgui iniciar el seu itinerari professional en aquesta disciplina artística. L'Escola Municipal de Dansa de Celrà vol fer un pas important amb unes noves instal·lacions i un nou marc conceptual com a centre conveniat amb el Departament d'Educació de la Generalitat de Catalunya, que consolidarà l'ensenyament de la dansa a Celrà i ens ajudarà a tenir un escenari territorial més ampli arreu de les comarques gironines. Escola de Música del Gironès L'Escola de Música del Gironès, homologada pel Departament d'Ensenyament de la Generalitat de Catalunya, imparteix el grau elemental de llenguatge musical, piano, violí, violoncel, contrabaix, flauta travessera, flauta de bec, guitarra, saxòfon, tible, tenora... a Celrà. L'escola es va fundar el curs 1989-90 amb l'objectiu de portar els estudis musicals a poblacions petites, i fer-ho amb les mateixes condicions de qualitat que a les poblacions de més habitants. Per fer-ho efectiu les onze aules de l'escola es reparteixen per deu municipis de la comarca. La seu central està ubicada a les dependències del Consell Comarcal del Gironès, ens titular de l'escola, tot i que les matriculacions es poden realitzar qls respectius ajuntaments que disposen d'aules. Equipaments esportius Camp de futbol de gespa artificial Pavelló esportiu a la zona del Polígon pavelló esportiu a la zona de la Fàbrica Pistes de tennis Skatepark Piscines municipals Equipaments culturals Biblioteca Centre Cívic La Fàbrica teatre Ateneu Serveis d'Atenció a les persones Casal de gent Gran Can Ponac Centre de Promoció Econòmica Ràdio Celrà Ràdio Celrà va començar amb un grup de joves del poble que editaven la revista Carrer Major i varen tenir la idea de muntar una emissora de ràdio. Al 1983 tres estudiants d'enginyeria (Josep Reixach, Delfi Faixedes, Josep Brugués) varen muntar, a casa d'en Josep Reixach, un emissor mono de 3 watts de saleskit amb una petita taula de mescla i microfonia. Per poder comprar aquests equips varen tenir aportacions de particulars. Al 1984 quan la radio ja estava consolidada es va comprar un emissor Link de 20w. Des de l'ajuntament es varen proporcionar uns petits estudis situats a la carretera de Juià num. 88 els quals constaven d'una sala de control i un locutori. Tot el muntatge i disseny d'els estudis se'n varen encarregar en Josep Reixach, en Delfi Faixedes i en Josep Brugués. L'equipament constava de: dues taules de so Ecler MAC4 (una per microfonia i l'altre per les diferents entrades d'audio), dos tocadiscs Technics de Panasonic, Platines de casset, reproductors de CD, un hibrid telefònic Ecler i un emissor Fm eslink series de 20 watts mono de Link Comunicaciones, al 1996 s'hi va incorporar un ordinador per l'emissio i el control. Al tenir una producció propia continuada i força important: hi havien prop de 60 col·laboradors i hi estaven representades totes les trenta entitats culturals del poble tant bon punt va néixer l'EMUC (emissores municipals de Catalunya) Ràdio Celrà en va formar part. Hi havia més de 60 hores de producció pròpia setmanal connectant amb Catalunya Radio la resta d'emissió. L'emissora és gestionada per l'associació Amics de Ràdio Celrà, una entitat sense afany de lucre creada el 1998 i que ha portat a terme la gestió i la coordinació d'activitats de l'emissora de Celrà des d'aleshores. A partir de 2001, el tècnic de l'associació Jaume Banti es va encarregar del disseny i el muntatge de les instal·lacions tècniques dels nous estudis de l'emissora la qual va passar a tenir un locutori, una sala de control, un estudi de gravacions, una sala tècnica, una sala de producció o de reunions amb una qualitat professional. Es van digitalitzar els estudis apostant per una emissió per internet i serveis a la carta així com la informatització de tots els processos. Es va emetre en estèreo canviant l'emissor i s'hi va incorporar l'RDS. L'equipament consta d'una taula de so ASPA que funciona com a taula de so principal, una taula de so Behringer per a microfonia, reproductors de CD's, un processador d'efectes, diversos compressors de so i enrutadors de so, un PC de directes amb una targeta de so professional. També hi han diferents processadors de so i pc's per la emissió per a internet i de control de programació. Els membres de l'associació, han representat l'emissora local de Celrà en trobades, actes institucionals i jornades professionals relacionades amb el món de la radiodifusió i la comunicació, amb especial esment de les organitzades per la Federació de Ràdios Locals de Catalunya. També han participat en la jornada «El Futur Digital de la Ràdio i la Televisió», organitzada pel Parlament de Catalunya el febrer de 2005. Entitats i associacions Economia L'economia de Celrà gira entorn de l'important polígon industrial que hi ha, destinat sobretot a empreses del sector químic tan importants com Laboratoris Esteve Química o Protein. Tot i això, també hi ha empreses d'altres sectors com la logística o el tractament de residus. A banda d'això, a Celrà hi ha hagut en els últims anys un fort creixement pel que fa a petites empreses destinades al comerç o als serveis, raó per la qual, ara aquest sector també té un pes representatiu en l'economia del poble. Política Actualment l'ajuntament està governat per 8 regidors de la CUP. 'Resum Eleccions Municipals a Celrà |- !style="background-color:#E9E9E9" align=left colspan=2 valign=top|Candidatures !style="background-color:#E9E9E9" align=right|Reg. 2019 !style="background-color:#E9E9E9" align=right|% Vot 2019 !style="background-color:#E9E9E9" alihn-right|Vots 2019 !style="background-color:#E9E9E9" align=right|Reg. 2015 !style="background-color:#E9E9E9" align=right|% Vot 2015 !style="background-color:#E9E9E9" align=right|Vots 2015 |- |bgcolor="#FFED00"| |align=left|CUP-Alternativa Municipalista (CUP-AMUNT)* |align=right |8 |align=right |60,62 |align=right |1.527 |align=right |7 |align=right |51,03 |align=right |993 |- |bgcolor="#FFB111"| |align=left|Fem Celrà-Esquerra Republicana de Catalunya-Acord Municipal (FC-ERC-AM)** |align=right |3 |align=right |20,56 |align=right |518 |align=right |4 |align=right |30,47 |align=right |593 |- |bgcolor="#E73B39"| |align=left|Partit dels Socialistes de Catalunya-Candidatura de Progrés (PSC-CP) |align=right |1 |align=right |10,56 |align=right |266 |align=right |0 |align=right |0 |align=right |0 |- |bgcolor="#ED5975"| |align=left|Junts per Catalunya (JxCat'')*** |align=right |1 |align=right |6,87 |align=right |173 |align=right |2 |align=right |13,72 |align=right |267 |} * Resultats del 2015 corresponents a CUP-Poble Actiu (CUP-PA) ** Resultats del 2015 corresponents a I Celrà-Esquerra Republicana-Acord Municipal (I Celrà-ERC-AM) *** Resultats del 2015 corresponents a Convergènica i Unió (CiU) Llista d'Alcaldes de Celrà Democràcia 2021-Actualitat: David Planas Lladó (CUP) 2015-2021: Daniel Cornellà i Detrell (CUP) 2013-2015: Gerard Fernandez Tatjé (I Celrà-AM) 2011-13: Daniel Cornellà i Detrell (CUP) 2000-2011: Francesc Camps i Sagué (Entesa per Celrà) 1991-2000: Jaume Bossacoma i Vilar (De 1991 a 1995 per ERC i de 1995 a 2000 per Entesa per Celrà) 1979-1991: Bartomeu Bernabeu i Sarrió (De 1979 a 1983 per Inspiració Pluralista pel Progrés de Celrà i de 1983 a 1991 per CiU) Franquisme i Transició 1977-1979: Lluís Aliu i Garriga 1976-1977: Artemi Rossell i Puigdemont 1955-1976: Josep Nebot i Nonell 1939-1955: Francisco Ramírez de Cartagena i Marcaida II República 1938-1939: Àngel Graboleda i Molar 1936-1938: Isidre Rossell i Gimbernat 1935-1936: Josep Gimbernat i Casanovas 1935: Joan Vicens i Vives 1934-1935: Lluís Camps i Parer 1934: Isidre Rossell i Gimbernat 1933:1934: Benet Gallostra 1930-1933: Joan Pagans i Llauró Referèndum per la independència (1 d'octubre 2017) La participació dels celranenc i celranenques en el referèndum vinculant va ser de 2022 persones, que representaren el 64,81% de la població amb dret a vot. Els resultats van ser els següents: SÍ: 1914 (94,8%) NO: 64 (3,2%) BLANC: 32 (1,6%) NUL: 10 (0,5%) Consulta per la Independència de 2009 La participació dels celranencs i celranenques en la consulta popular va arribar a les 993 persones, que representaren el 29,18% de la població amb dret a vot. Els resultats van ser els següents: SÍ: 956 (96,37%) NO: 15 (1,51%) BLANC: 21 (2,12%) NUL: 1 (0,10%) Agermanaments Alenyà (Pirineus Orientals) Esports L'equip de futbol de Celrà és l'U.C.E. Celrà que està situat en la tercera divisió regional. L'equip de bàsquet és el CE Joventut Celrà, Vegeu també El Cap de Porc Puig Bisbal Muntanya de les Alzinetes Muntanya de Cabrera, muntanya de 283 metres que es troba al municipi de Celrà Muntanya de Can Peric Muntanya del Castell (Celrà) Castell de Palagret Castell de Sant Miquel (Gironès) Referències Vegeu també Llista de monuments del Gironès, amb els BCIN arquitectònics i altres monuments inventariats. Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Pàgina de l'equip de futbol U.C.E Celrà Centre Cívic la Fàbrica de Celrà


source: wikipedia

text: Cervià de Ter és un municipi empordanès adscrit a la comarca del Gironès. El poble, en el seu conjunt, és una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El poble de Cervià, situat en un terreny pla, a uns 45 m d'altitud i a uns 700 m a l'esquerra del riu Ter, és dominat pel turó on s'aixequen les escasses restes de l'antic castell de Cervià, esmentat ja al . El poble, que havia estat fortificat, conserva encara un portal d'entrada, i diverses cases gòtiques amb portals adovellats i, en alguns casos, finestres renaixentistes. A la plaça hi ha una torre de defensa, restaurada, amb un rellotge al capdamunt. Al carrer de l'Hospital hi ha l'edifici de l'antic hospital, avui ocupat per l'ajuntament. L'església parroquial de Sant Genís, esmentada ja al , és un edifici barroc del , reconstruït després que fos destruït el 1936. A un extrem del poble hi ha l'antic priorat benedictí de Santa Maria, declarat monument historicoartístic. Geografia Llista de topònims de Cervià de Ter (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). El terme municipal comprèn la plana al·luvial de vora el riu Ter i un sector muntanyós al nord, més accidentat, als contraforts de la serra que separa el Fluvià i el Ter. Aquest riu forma el límit meridional del terme de Cervià (que hi inclou diversos illots, en una zona en què el riu forma meandres) amb els de Bordils i Sant Joan de Mollet, aquest al SE. A l'E limita amb Sant Jordi Desvalls, al N amb Viladasens. A l'W limita amb els municipis de Vilademuls, de la comarca del Pla de l'Estany, i amb Sant Julià de Ramis al SW. Reguen el terme, a més del Ter, la riera de la Farga, que coincideix en part amb el límit SW, la riera de Cinyana i el torrent de l'Arner, afluents del Ter per l'esquerra. El sector muntanyós és cobert per boscos de pins; al terme hi ha a més arbres de ribera (pollancres). El terme comprèn el cap de municipi, Cervià de Ter, i el poble de Raset (amb els veïnats de Dalt, de Baix i de les Sorreres), i també diverses masies. Travessa el terme la carretera local que parteix de la N-II prop de Medinyà i es dirigeix a Torroella de Montgrí, i hi ha carreteres menors que enllacen els nuclis de població. Vora el límit oriental del terme, una carretera local comunica el Veïnat de Baix i les Sorreres amb Viladasens. Història Les primeres dades històriques es remunten a l'època romana. L'any 1981 va ser descoberta una vil·la romana, corresponent al s.III aC. L'any 922 ja hi ha notícia del castell de Cervià. Consta documentalment que el comte de Barcelona Ramon Borrell el cedí a Suñer Llobet, fundador del llinatge dels Cervià. Silvi, fill de Suñer, casat amb Adalets, funden l'any 1053 el monestir de Santa Maria de Cervià, la història del qual anirà molt lligada a la del poble. Els segles i hi ha un seguit de disturbis provocats pels nobles en la seva oposició al poder eclesiàstic. L'any 1467, durant la guerra civil catalana, la reina Joana Enríquez i Fernández de Córdoba encomana el castell i el poble de Cervià a Esteve Agramunt mentre duri la guerra. A partir del 1508 apareixen units en un sol senyor els castells de Cervià i de Medinyà a mans de Ramon Xammar, casat amb Narcisa de Cervià. L'arxiduc Carles d'Àustria va crear el 1707 el comtat de Cervià a favor de Ramon de Xammar Meca, el qual anirà passant als seus successors fins al 1812 en que les Corts de Cadis van suprimir els títols jurisdiccionals i el castell fou abandonat. Cervià de Ter tingué participació molt activa en les guerres de la Independència i carlins del . Fins a la publicació del Reial Decret de 27 de juny de 1916 el municipi es deia simplement Cervià. De caràcter tradicionalment rural, Cervià de Ter està ben comunicat, la carretera que surt de la N II i va fins a l'Estartit travessa la part més moderna del poble. Juntament amb un nucli històric força interessant, amb una forta empremta medieval, s'ha desenvolupat la zona més moderna amb xalets i cases unifamiliars. El terme municipal està format pel poble de Cervià de Ter i el seu agregat Raset. Demografia Llocs d'interès Monestir de Santa Maria de Cervià, antic priorat benedictí fundat el 1053. Castell de Cervià de Ter, situat en un turó que domina el poble, actualment restaurat. Es poden veure restes de parets de totes les estances, així com de la torre de l'homenatge i de les escales per on s'hi accedia, entre altres. Amb vistes des de les Medes a l'est, les Gavarres al sud i el castell de Sant Julià a l'oest. Església parroquial de Sant Genís, esmentada l'any 1053. Referències Vegeu també Llista de monuments del Gironès, amb els BCIN arquitectònics i altres monuments inventariats. Enllaços externs Ajuntament de Cervià de Ter Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Viles closes de Catalunya


text: Canet d'Adri és un municipi i un poble que forma part de la comarca del Gironès. Geografia Llista de topònims de Canet d'Adri (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). El terme municipal té una extensió de 45 km2 i el poble es troba a 217 metres d'altitud, el punt més alt del municipi és el cim de Rocacorba amb 985 m. d'altura, amb els seus contraforts meridionals que separen el pla de Girona de la vall alta de la riera de Llémena, on hi ha el nucli més important de vulcanisme del Gironès, els principals afloraments del qual són els puigs d'Adri, de la Banya del Boc i Moner. El Puig d'Adri (o de Montcal) té diversos cràters, connectats amb els de Montbò i Montcal, amb dos corrents de lava que s'escorren cap al sud-est, al llarg de les rieres de Gàrrep i de Pedrola, més avall de la riera d'Adri; el Puig de la Banya del Boc és un aflorament volcànic situat sobre una falla, a cavall del contacte normal de l'eocè i del paleozoic. El cràter és a la banda del nord del puig, situat al serrat de Boratuna, a la part meridional del terme; la lava que projecta es troba estesa cap a l'est i, molt especialment, cap al sud, on arriba a la vall de Llémena passant per la parròquia de Llorà, ja en el terme de Sant Martí de Llémena. Puig Moner, en terme de Sant Martí, és situat entre Granollers de Rocacorba i Canet d'Adri. Ubicat en la zona de contacte amb les comarques de la Garrotxa i la Selva. Es troba a 15 km de Girona, per la carretera en direcció a les Planes d'Hostoles i un cop passat el poble de Sant Gregori. Comunicacions Per la vall d'Adri passa una carretera local que, des de més amunt del poble de Canet, corrent entre les rieres de Canet i de Pedrola, s'uneix, ja fora del terme municipal, amb una carretera local que, des de Girona, per la all de Llémena arriba fins a les Planes d'Hostoles, a la Garrotxa. L'agricultura La major part del territori és muntanyós, densament poblat de boscs d'alzines, pins i roures, amb pasturatges als vessants més baixos de les muntanyes. L'agricultura de secà produeix els cereals tradicionals, blat, civada i ordi. Al regadiu, que aprofita l'aigua de la riera de Canet, es conrea blat de moro, llegums, patates i hortalisses. Hi ha bestiar boví, porcí i oví i granges avícoles. El terme A més el poble de Canet d'Adri, té agregats els antics nuclis d'Adri, Biert, Montbó, Montcal i Rocacorba. És drenat pel Revardit, afluent del Terri, que conforma el límit nord-oriental del terme amb el de Camós per la riera de Rocacorba, que coincideix en un bon tros amb el límit occidental amb Sant Martí de Llémena, i per la riera de Canet, formada per les de Rocacorba i d'Adri, afluent per l'esquerra de la riera de Llémena. El terme afronta al nord-est, per la serra de Portelles i Puigsesarques (866 m alt.), amb Sant Miquel de Campmajor, i per la serra de Pujarnol, amb el municipi de Porqueres. Al sud-oest, pel collet de l'Escaleta el serrat de Boratuna, on hi ha la cova de Boratuna, que dona nom al serrat, amb Sant Martí de Llémena. A migdia limita amb Sant Gregori, i a llevant, pel puig de Sant Dalmau i el torrent de Riudellenques, termeneja amb Palol de Revardit. El poble i els agregats El poble de Canet d'Adri és situat prop de la confluència de les rieres d'Adri i de Rocacorba, a 241 m. alt. Es compon d'unes quantes cases agrupades entorn a l'església parroquial de Sant Vicenç, mentre la majoria del poblament és disseminat. El lloc és documentat com a parròquia ja al , quan apareix com a Sant VVicenç d'Adri 8Sancti Vincentii de Adrio) el 1078 en la venda d'un alou situat en aquesta parròquia, les afrontacions del qual són a llevant i a migdia el Riu-sec i la riera de Tornavells, respectivament, a ponent la vila rural de Canet i a septentrió la vila rural Folliana. El 1184 ja apareix com a Sant Vicenç de Canet en el testament de Dolça, senyora de la vall d'Hostoles, que feu una deixa a aquesta parròquia. L'església és romànica, de tres naus, separades per grans arcades, absis i absidioles amb arcuacions i bandes llombardes, del . Va ser modificada al , amb una torre campanar damunt la nau i fent nova la porta. Té adossada una torre de planta quadrada. El 1698 era lloc reial. A septentrió del cap de municipi s'aixeca el poble d'Adri, amb la seva església parroquial de Sant Llorenç, que centra un poblament majoritàriament disseminat. A 297 m d'altitud, és situat entre les rieres de Gàrrep i de Pedrola, prop d'un dels dos cràters del puig d'Adri, que és l'aflorament volcànic més important del Gironès per l'abundància de material basàltic i l'acumulació de greda. La seva església és romànica, del , d'una sola nau amb capelles afegides posteriorment, absis amb fris de dent de serra, campanar quadrat damunt el costat de ponent i porta amb arquivoltes sostingudes per columnes amb capitells ornats, un amb un ocell i un cap humà i l'altre amb una figura de bisbe i un dibuix geomètric. El 16987 era lloc reial. A la part oriental del terme hi ha el poble de Montbò, a la dreta de la riera de Riudellenques. La seva església dedicada a Sant Joan, avui mig abandonada tot i ser una obra protegida com a bé cultural d'interès local, era sufragània de la parròquia de Montcal. És un edifici romànic d'una sola nau, coberta amb volta de canó, i absis semicircular. A ponent té una torre campanar damunt la porta, adovellada. El poble de Montcal o Montcald és situat a llevant del cap de municipi, al nord-oest del poble de Sant Medir, del municipi de Sant Gregori, on hi hagué l'emplaçament primitiu del monestir d'Amer. La seva església parroquial és dedicada a Santa Cecília; romànica d'una sola nau, coberta amb volta apuntada, ampliada amb una nau gòtica a migdia i a septentrió amb una capella i una sagristia. Absis semicircular. Damunt la nau hi ha una torre campanar amb torres geminades, amb mainell de capitells trapezials. El 1698 era lloc reial. L'antic poble de Rocacorba és situat a 929 m d'altitud; en un penyal que culmina el massís de Rocacorba; el poble és centrat per les ruïnes de l'antic castell de Rocacorba i l'església parroquial de Santa Maria. El castell és esmentat des del 1065 i va ser infeudat pel rei als cavallers Roccacorba el 1130, els quals el vengueren el 1168 als Hostoles, posteriorment passà als Cartellà, als Santjulià de Revardit i als Rocabertí. Esdevingué centre de la baronia de Rocacorba, el primer titular de la qual, Jofre de Rocacorba, la vengué el 1402 a Blanca Despou, senyora de la Sala de Sant Martí i muller de Pere Galceran de Cartellà. Durant la guerra contra Joan II, aquest a donar el castell a Francesc de Verntallat, però a la darreria del segle X el castell passà als Montagut, i posteriorment als Vallgornera i als Baldric. L'església de Mare de Déu de Rocacorba és esmentada el 1161; inicialment fou l'església del castell i quan aquest a decaure (segles XIV-XV) va ser transformada en santuari marià. L'edifici actual és del segle XVVIII; s'hi venera una copia de l'antiga imatge gòtica de la Mare de Déu de la Pera, d'alabastre policromat que es conserva al Museu Diocesà de Girona. És un lloc molt visitat pels devots de la comarca gironina. Demografia La vall d'Adri ha estat densament poblada, ja des d'antic, en el qual poblament contribuïren, potser, els monjos de Sant Medir, que hi tingueren possessions durant els segles IX i X. El fogatjament devers l'any 1380 registra 29 focs a Canet, quasi tots eclesiàstics (consulteu gràfic). Com tantes d'altres poblacions, Canet d'Adri, des de fa una cinquantena d'anys, ha sofert emigració per motius laborals vers la ciutat de Girona o d'altres nuclis industrials. Algunes cases de pagès han romàs deshabitades, però algunes altres s'han recuperat com a segona residència per part de ciutadans gironins sobretot. Referències Enllaços externs Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Web de la Vall de Llémena


text: Campllong és un municipi de la comarca del Gironès. Situat a 10 km al sud de la ciutat de Girona. El topònim fa referència a l'extensió de terreny pla en la conca mitjana de l'Onyar, prop de les Gavarres. A part de l'Onyar també és drenat per la riera de Campllong, que travessa el terme d'est a oest i aflueix per l'esquerra de la riera de la Verneda. La riera de Gotarra forma el límit sud-occidental del terme, confrontant amb el de Sant Andreu Salou. La riera de Bugantó coincideix parcialment amb el límit septentrional del municipi, tocant al de Fornells de la Selva. El terme és travessat per la carretera C-25 en el tram entre Cassà de la Selva i Riudellots de la Selva. El poblament és disseminat en el poble de Campllong, cap del municipi, i en nombrosos veïnats segons la següent taula d'entitats de població. Cada any el cap de setmana abans de Rams se celebra a Campllong la fira de primavera que és l'esdeveniment més important del poble, l'any 2023 es va commemorar la 39a edició d'aquesta fira. La festa major de Campllong se celebra cada any a finals d'agost. Just després de celebrar-se la festa major, es dona pas al festival de música del país titulat Musicant que l'any 2023 es va celebrar la vintena edició. Geografia Llista de topònims de Campllong (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Rutes pel municipi Campllong actualment compte en vies verdes per anar a caminar o si un vol, amb bici. Aquestes vies connecten amb els pobles veïns com Llambilles, Cassà de la selva, Riudellots de la selva i Fornells de la selva. A part de les vies verdes es troben altres rutes, com per exemple la ruta margenera a la riera seca, que es tracta del camí de terra que segueix el marge de la riera seca, d'aquí el nom. Medi natural Fauna La fauna ha anat variant per dues raons importants: el canvi climàtic i en gran part l'activitat humana. Hi ha espècies animals que han desaparegut i d'altres que han vist minvar la seva població, com és el cas de la fauna aquàtica. En l'actualitat, a les rieres hi podem trobar peixos com els barbs, les carpes, les tenques, les anguiles, les llúdrigues, el cranc de riu americà o les bagres. En els boscos hi trobem espècies de caça com la perdiu, el faisà o el conill. Flora La vegetació, influenciada pel clima mediterrani i per l'activitat humana, està formada per rouredes, alzinars, boscos mixtos, prats i la vegetació de ribera. La majoria de rouredes han desaparegut en ser reconvertides en terres de conreu i en l'actualitat predominen els boscos mixtos. A les ribes dels rius i rieres hi creixen algunes restes de vegetació humida: jonqueres i balques, així com el freixe. Els rius de Campllong Campllong és un poble travessat per diversos rius i rieres, però originàriament, les aigües (empantanades, estancades o en forma de nombrosos braços de riu) ocupaven una extensa zona d'inundació igual que a gran part del pla del Gironès, ja que aquesta plana natural estava situada a la confluència dels rius Onyar, Güell, Galligants i Ter. Amb la intenció de guanyar terres de conreu, els agricultors van construir motes i van dessecar llacunes i aiguamoixos fins a canalitzar les aigües per on passen avui. La Gotarra és el riu més important de Campllong, entra seguint una direcció sud-est a nord-oest cap a Fornells de la Selva; just abans d'arribar a Fornells s'uneix per la dreta a les aigües del riu Onyar. Patrimoni rural i cultural En l'economia és important el sector agrícola amb diverses explotacions agràries dedicades al conreu i al bestiar boví, porcí i aviram. Hi ha una sola fàbrica, però té un pes específic important. Es tracta de Joaquim Albertí, una fàbrica d'embotits que comercialitza amb la marca La Selva. L'esdeveniment més important és la Fira de Campllong, que inclou entre moltes altres activitats una exhibició i concurs de gossos d'atura i de vaques de llet. Es va iniciar el 1983 a Cassà de la Selva el 15 de maig com a Fira de Sant Isidre, però ara té lloc el diumenge abans de Rams a Campllong. El nucli urbà de Campllong es troba a la part meridional del terme. Són unes quantes cases al voltant de l'església parroquial de Sant Quirze, documentada l'any 1362 al Llibre verd del capítol de la catedral de Girona. L'edifici actual és del i XVII. Dins el terme hi ha algunes masies d'interès, entre les quals destaca la Torre Llupiana, fortificada, amb pati i garites, en bon estat de conservació. La Rectoria és un altre edifici d'interès, del i amb aspecte de típica masia restaurada recentment, on hi ha les dependències municipals a més de la rectoria. Altres masies són Can Pou (o Can Tarrosa), Can Sant Dionís, Can Bosch, La Torre Colomina, Mas Ferreries, Can Quirc, Can Goitó Gros, Mas Catedral, Cal Tatei, Mas Gall i Can Teixeras, per destacar-ne algunes. A part en el poble tenim el nostre gegant anomenat Quirze, on el podem veure portant un forca. Entitats de població Demografia Referències Vegeu també Llista de monuments del Gironès, amb els BCIN arquitectònics i altres monuments inventariats. Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Caldes de Malavella o simplement Caldes, és una vila i municipi de la comarca de la Selva, Catalunya. Caldes de Malavella és a mig camí de la Costa Brava i de la Serra de les Guilleries, a la plana de la Selva, rica en contrastos, patrimoni i tradició. L'aigua termal és el patrimoni més característic i original de Caldes, ja que l'evolució al llarg del temps, incloent-hi la cultura artística, en beu directament. Geografia Llista de topònims de Caldes de Malavella (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Nuclis i veïnats Demografia Economia Hi ha dos balnearis que aprofiten les aigües termals del municipi en els que les aigües brollen a una temperatura de 60 °C. La principal activitat econòmica és al sector serveis (hotels, restaurants, golf) i en la indústria dedicada a l'embotellament de les aigües termals. Hi ha tres plantes embotelladores dins del terme municipal (Malavella, Aigua Sant Narcís i Vichy Catalán). També hi ha un camp de golf de la PGA, un Pitch&Putt. Història Gràcies al descobriment d'unes restes arqueològiques al Puig de les Ànimes, es creu que els orígens del poble de Caldes es remunten al paleolític superior. Aquestes restes testimonien que Caldes ja era lloc de pas d'humans en el paleolític, ja que en època de cacera es desplaçaven seguint els ramats d'animals i havien de parar a descansar en llocs on hi havia aigua. Però no és fins al , amb la romanització, que Caldes es converteix en nucli urbà. El fet de tenir aigua calenta va ser molt important perquè això succeís, així que Caldes es va convertir en una important estació termal nomenada "Aquis Voconis". Posteriorment, i amb l'estatut del dret llatí, la vila de Caldes va passar a ser municipi romà. Aquae Calidae: A diferència d'altres ciutats romanes que van néixer per interès militar o estratègic, podem dir que Caldes es constitueix a partir d'un interès per la salut i el lleure. La gent acudia a les termes per curar-se, ja que l'aigua de Caldes tenia qualitats curatives. El fet que se situés a prop del traçat de la Via Augusta ajudava que molts viatgers es paressin per descansar i avituallar-se. Durant l'època del cristianisme, en els segles i dC, va aparèixer una necròpoli paleocristiana entre l'actual carrer Sant Esteve i el Passeig de Ronda, als afores del que hauria estat el nucli romà. Passen els segles i Caldes va evolucionar com les altres poblacions per arribar a l'època medieval. Durant aquesta època, l'aspecte del nucli varia una mica, ens trobem amb l'emmurallament de la vila, del qual ens queden unes teles de paret i tres torres circulars ubicades al Turó de Sant Grau. Aquí s'ubicava el castell anomenat de Caldes, que es va convertir en símbol de poder feudal: es van prohibir els banys públics utilitzats pels romans i al seu lloc es va aixecar aquest castell. Anys més tard, els banys s'utilitzaren com a hospital per a activitats curatives. L'altre castell anomenat de Malavella, del , es troba al turó de Sant Maurici i en la seva època era de proporcions importants. Aquí també es troba l'ermita de Sant Maurici, d'època més moderna. Aquesta ermita és d'una sola nau i es va edificar aprofitant una de les torres del castell. Actualment constitueix un lloc molt apreciat pels habitants de Caldes sent lloc de veneració, i on se celebra un concorregut aplec cada 22 de setembre. Es pot destacar, també, que a Caldes hi va haver diferències entre l'església i la noblesa, per la qual cosa l'església romànica de Sant Esteve no forma part del nucli urbà. Està situada fora de les muralles, però amb el temps ambdues parts es van anar ajuntant a causa del creixement i es va formar una classe de petit raval. Durant el i a causa del creixement, les activitats agràries i artesanals van cobrar importància gràcies al pas de viatgers per la Via Augusta, llavors Camí Ral. A partir d'aquest moment, la imatge que tenim de Caldes és la d'una població rural amb aigua termal però sense explotació ni pràcticament cap altre ús de l'aigua, que l'ús personal, mentre que altres zones del nostre país a començaments del ja comptaven amb establiments particulars de banys i explotacions de tractaments terapèutics. No és fins a la segona meitat del que Caldes es converteix lentament en vila balneària. Els brolladors que ho van fer possible estaven situats en tres turons: el Puig de les Ànimes que contenia més de dos brolladors, la font de la "Pedrera", la font Xica i la font del Fetge. En el nucli urbà, en el Puig de Sant Grau, s'ubicaven les fonts que van ser explotades tradicionalment pels veïns: els Bullidors, el raig de Sant Grau, la font de l'Hospital i la font de Sant Narcís o d'en Pla. Finalment, i molt a prop del Puig de les Moleres, la Font de la Mina o d'en Xiberta i el Raig o Rec d'en Mel, descobertes el 1829 quan es va obrir una rasa per dessecar un camp pantanós. L'any 1840, es va construir el primer establiment de banys modern, aprofitant les aigües d'"Els Bullidors", i a més es van instal·lar altres cases de banys, petits edificis amb capacitat limitada, que seran els antecedents dels futurs balnearis del . A partir d'aquest moment amb la construcció dels grans balnearis, Caldes es consolidarà com a poble d'estiuenc i funcionarà entorn de l'activitat balneària. Aquesta activitat comporta un augment de la població procedent majoritàriament de Barcelona i, sovint, d'elevada posició social. Tot això comporta canvis dins de l'estructura de la població de Caldes. Caldes creixerà i s'expandirà entorn de l'àrea d'influència dels balnearis, on es construeixen noves edificacions (xalets, cases, torres...) d'aspecte modernista. Apareixen també altres elements com jardins, parcs i passeigs que utilitzaven els estiuejants per gaudir de la calma i tranquil·litat de la vida rural. L'estació de ferrocarril facilita l'accés i l'afluència dels visitants i és també una novetat. A causa de la importància que cobra l'aigua, les activitats econòmiques es veuran modificades i començaran a girar al voltant de l'aigua i els estiuejants, i paral·lelament a la revitalització de l'activitat termal, s'inicia un procés de comercialització de l'aigua mineral. De tota manera, això no assolirà unes dimensions considerables fins als anys trenta. Aquests dos fets faran que aparegui una nova oferta laboral basada tant en el sector dels serveis com en la indústria embotelladora Cultura Es conserven restes de l'antic terme romà dAquae Calidae, compostes per una piscina termal que està envoltada d'habitacles destinats a la realització dels tractaments a base d'olis. Les troballes trobades durant les excavacions de la zona s'exposen en el Museu d'Arqueologia de Catalunya, situat en Girona. Entre les peces que s'exposen es troba un cap de gos realitzat en bronze així com monedes corresponents a diversos períodes. L'església parroquial de Sant Esteve és d'origen romànic, construïda a finals del , encara que ha estat molt modificada. Va anar una de les possessions del monestir de Sant Salvador de Breda. Té planta basilical i tres àbsides decorades amb llambordes. La portalada és renaixentista i el campanar de base quadrada. A Sant Maurici es troben les restes de l'antic castell de Malavella. Segons una llegenda en aquesta fortalesa, citada en documents de 1057, vivia una 'mala vella', que va donar origen al topònim de la vila. Aprofitant les pedres del castell es va construir una capella dedicada a Sant Maurici. A la zona de Sant Grau es troben les restes del castell de Caldes, documentat per primera vegada en 1362. Va formar part de la baronia de Llagostera i va ser enderrocat al . Caldes de Malavella celebra la seva festa major el primer cap de setmana del mes d'agost, i la Fira de l'Aigua el primer cap de setmana d'octubre. A més a més, cada estiu es realitzen visites teatralitzades, i periòdicament mercats i fires temàtiques. Llocs d'interès Una passejada al llarg de la vila equival a una passejada a través de la història; entre ruïnes romanes, restes medievals i construccions modernistes i noucentistes. Finalitzada la passejada, i amb necessitat de relaxació, les aigües del poble, de reconegudes propietats curatives, ofereixen tractaments hidroterapèutics, des de les fonts d'aigua calenta o des dels balnearis. Termes romanes i entorn Monument històric d'interès nacional. Són les restes més ben conservades del municipi romà dAquae Calidae, actualment Caldes de Malavella. La recuperació de les termes va començar amb les excavacions arqueològiques de Norbert Font i Sagué en el període 1897-1902. Després d'anys d'inactivitat les excavacions es van reprendre entre el 1990 i el 1993, i es van acabar entre el 2002 i el 2007, ja dins dels treballs de rehabilitació i museïtzació. Però el que hi havia abans de les primeres excavacions era molt més significatiu. Descripcions i dibuixos del 1876 i 1881 detallaven que les estances de l'ala est i el porticat d'aquell mateix costat es conservaven encara fins al sostre, que era de volta de canó. També hi havia unes altres termes romanes al Puig de les Ànimes, on destacava una piscina rectangular esglaonada de 9 per 5,76 metres. Encara es poden observar els mecanismes de funcionament d'aigua gairebé intactes. L'edifici consta d'una piscina central i una sèrie d'habitacions al voltant per rebre tractaments curatius. Hi ha tres espais en la part posterior, inicialment es pensava que eren banyeres, però es tracta d'estades on s'usaven olis. Les seves característiques són eminentment salutíferes vinculades al culte probablement a Apolo o a alguna altra divinitat curativa de malalties. També en aquesta zona està l'ermita de San Grau, amb una tela de la muralla i restes de la vila medieval (Cal Ferrer de la Plaça i Can Trelles). Can Manegat i Ca l'Estapé (Casa Rosa) són dues mostres de l'arquitectura modernista en aquesta zona. Font de la Mina i Raig d'en Mel La Font de la Mina i el Raig d'en Mel (normalment emprats com a sinònims) són dues fonts termals molt properes que estan entre les més conegudes de la població. Van aparèixer com a conseqüència d'una extracció de terres que es va realitzar per dessecar un camp pantanós. Al fons de la petita depressió hi brolla amb força l'aigua termal (a una temperatura aproximada de 60 °C), que s'aprofita en uns safareigs que recullen l'aigua sobrant de la font. Tot i que abans del 2010 es consideraven un únic brollador, arran d'un estudi geològic encarregat per l'ajuntament es va determinar que eren dos brolladors diferents, separats per uns metres. Un dels brolladors continuava en domini públic municipal i accessible al públic mentre que l'altre quedava dins la propietat de Vichy Catalán, a la planta d'Aigua Malavella. El terratrèmol de 3,6 en l'escala de Richter ocorregut el 19 de desembre del 2010, amb epicentre al mateix municipi, va fer que el Raig d'en Mel deixes de rajar de manera temporal. Rambla Recolons i Rambla d'en Rufí El Sr. Bartolomé Recolons va promoure la urbanització d'aquesta zona on es va construir tota una sèrie d'edificacions que acollien els estiuejants que venien a prendre les seves aigües. Aquestes edificacions, com la resta de construccions d'aquesta època, són d'estil modernista i noucentista i en totes elles podem observar la sensibilitat per les formes arrodonides i pels treballs de forja i ceràmica. En aquest lloc tenim uns bons exemples tals com a: Casa Mes i Ros, Xalet d'Antoni Mas, Casa Motlló, Colònia Rodríguez, Bell Estar, Torre Can Sala i Vila Rosari, coneguda també com la Torre dels Alemanys. Granja i font de la Vaca La Granja va néixer durant els anys vint amb la promoció d'una urbanització. Tot el passeig i el seu entorn és replet d'elements i xalets modernistes, noucentistes i eclèctics, com a la Torre 2, Vila Catalina o la Torre dels Cavalls. En el centre de la zona trobem, de forma destacada, un parc públic amb la Font de la Vaca en el seu interior, lloc tradicional de trobada i tertúlia. Església de Sant Esteve i l'entorn Església del dedicada a Sant Esteve. Dels seus orígens només es conserva els absis romànics de grans dimensions, d'estil llombard i la planta basilical. Ha estat reformada en diverses ocasions i el que veiem actualment és majoritàriament del . La façana és d'estil renaixentista i en ambdós costats de la porta, en la part inferior, es pot veure un dels símbols de Caldes, unes grans calderes, i a l'esquerra de la portalada, un sarcòfag presenta la inscripció que diu: "L'any del senyor de 1267 el dia sis dels idus de gener es va morir Berenguer Lambardi ben confessat (en Déu), jeu en aquest túmul Berenguer Lambardi, home de feliç memòria. Que la seva ànima tingui la glòria del paradís en companyia dels sants, estimin. T'ho prego: resa per mi, aquest dia: pare nostre". Balneari Prats i entorns Establiment termal que data de la segona meitat del . El 1912, Eusebi Bona va fer possible la restauració i ampliació que ens ho mostra tal com és ara. S'accedeix per una gran portalada que ens porta als jardins interiors. Sobresurt el disseny acurat dels ornaments florals de les finestres i les rosasses de la façana. Així mateix és rellevant la bona conservació d'alguns salons i menjadors de l'interior del balneari, que reflecteixen l'elegància i el gust de l'època. Als seus voltants es troba la Casa Pla i Deniel, de finals del i d'estil neoclàssic. Altres cases destacables que es troben a l'avinguda. Dr. Furest són: Casa del poeta Francesc Matheu, la Torre dels Ocells o la Torre de les Punxes. Balneari Vichy Catalan i avinguda del doctor Furest És un dels balnearis més grans de Catalunya, la construcció de la qual es va iniciar l'any 1898 per iniciativa del Dr. Modest Furest i Roca. El projecte de l'edifici, d'estil neomudèjar, va ser elaborat en gran part per Gaietà Buigas. En el seu interior hi ha una petita capella dedicada a Sant Josep i a Sant Esteve, de la qual destaquem la porta d'entrada, així com tots els detalls de l'interior. El menjador principal conserva la decoració modernista de principis de segle. L'avinguda del Dr. Furest és el camí que porta des de l'estació de ferrocarril fins al poble. S'hi troben tota una sèrie de cases destacables amb trets modernistes i noucentistes. Sant Maurici i Castell de Malavella Documentat ja l'any 1057, el castell es va construir en una zona elevada, com a control del territori. El seu origen es deu a la repoblació d'aquestes terres seguint models feudals. Les seves restes, que daten del , són de color negre, color que prové de les pedres de basalt que formen el mateix turó, restes d'una antiga xemeneia volcànica. Aquest castell és l'escenari en el qual, segons compta la llegenda, es creu que vivia una "dolenta-vella" (mala vella) que va acabar donant el seu nom al municipi. L'ermita es troba just al costat de les restes del castell i probablement es va erigir per continuar el culte religiós que l'antiga ermita del castell ja feia a la zona. Consagrada a Sant Maurici, general de les legions romanes degollat pel seu defensa de la fe cristiana, va ser privatitzada amb la desamortització de Mendizábal. L'ermita dedicada a Sant Maurici es va construir aprofitant les velles estructures del castell. Camp dels Ninots El Camp dels Ninots és un jaciment paleontològic en un antic cràter de 500 metres de diàmetre i que deu el seu nom a les formes capritxoses de les pedres d'òpal que abunden. Abans de la seva descoberta mai no s'havien localitzat restes del plistocè inferior tan concentrades en una mateixa zona, en tanta quantitat i en tan bon estat de conservació. A més de les nombroses mostres d'indústria lítica (eines rudimentàries), que corroboren l'existència d'homínids en aquest lloc de la Selva, fa més d'un milió d'anys. S'han recuperat, en les argiles a una profunditat d'uns dos metres i mig, fòssils de plantes, un rinoceront i restes de bòvids i de micro mamífers, com rosegadors i eriçons, a més d'aus, tortugues i peixos, que permetran traçar una seqüència exhaustiva de l'ocupació humana i animal més primitiva del qual es té notícia a Catalunya, des del plistocè inferior enmig. Fins a aquest moment, s'han realitzat tres excavacions, totes elles dutes a terme per l'equip d'arqueòlegs i paleontòlegs de l'Institut de Paleoecología Humana de la Universitat Rovira i Virgili; una primera el setembre del 2004, la segona l'octubre del 2005 i l'última, en la qual es va trobar un tercer bòvid i un rinoceront, el maig del 2006. Poblat medieval de Caulers Datat entre els segles VIII i IX, quan un grup de gent va repoblar aquest lloc. Aprofitant les ruïnes d'una torre de vigilància de l'època romana es van establir formant un petit poblat. La seva planta és la típica dels poblats fronterers dels comtats catalans amb l'Espanya islàmica. Les restes daten del i ens deixen entreveure una ermita d'una sola nau d'estructura rectangular, a la qual s'accedeix per una porta lateral i un absis quadrat. Absis i nau estan connectats per un arc de mig punt i constitueixen les restes d'una església preromànica, únic exponent d'aquesta època a la nostra comarca. Arbres d'interès local L'Ajuntament de Caldes ha realitzat un inventari dels arbres singulars d'interès local, que recull una vintena d'exemplars escampats per tot el municipi. L'estudi recull les característiques dels arbres, les seves dimensions, la història, les possibles malalties, defectes i proposa actuacions per conservar-los. Pel que fa a les dimensions dels arbres, els més alts són 4 pins d'uns 20 metres d'altura. Destaca el conegut Pi de can Teixidor o d'en Can Llimona, que a causa de la seva altura, sobresurt de la resta d'arbres veïns i és visible des de molts punts del nostre municipi. L'arbre amb el perímetre més gran és l'alzina surera de can Roig, de 5 metres, mentre que el pi de Mas Pla en fa 3,5. Finalment, els arbres més vells són l'alzina surera de can Roig, amb una edat aproximada de 250 anys, i la figuera de Mas Pla, d'entre 200 i 250 anys. La declaració d'interès local d'aquests arbres els donarà una protecció especial que prohibirà la tala o les accions incontrolades. Caldencs destacats Joaquim Carbó i Masllorens (1932-) escriptor Lluís Ferrer i Puigdemont (1924-1980) instrumentista i director de l'Orquestra Maravella Francesc Mas i Ros (1901-1985) compositor musical Antoni Mas i Bou (1945-) director de cobla i compositor de sardanes Mary Nash (1947) Mateu Oliveras Blanch (1929-2002) músic, fotògraf i compositor de sardanes Narcís Pla i Deniel (1867-1934) advocat i polític Carme Raurich i Saba (1920-?) - Escultora Joaquim Aleixandri i Babot (1906-2002) alcalde republicà 1937-1938 Albert Mestres i Emilió (1960-) escriptor, traductor i editor Referències Vegeu també Turó de la Miloca Puget de Can Noguera Ermita de Sant Grau Santa Seclina Terra Negra Castellers de les Gavarres La Tiona, masia al terme municipal de Caldes de Malavella Bibliografia Tomàs Bonell, Jordi; Descobrir Catalunya, poble a poble, Prensa Catalana, Barcelona, 1994 Enllaços externs Pàgina web de turisme de Caldes Pàgina web de l'Ajuntament El modernisme a Caldes de Malavella Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Fitxa de Caldes de Malavella a www.festacatalunya.cat Quirines. Bloc de la biblioteca municipal sobre dones destacades de Caldes de Malavella


text: La Cellera de Ter o localment simplement la Cellera, és un municipi de la comarca de la Selva. El terme municipal de la Cellera de Ter, a la comarca de la Selva, té una extensió de 14,63 km2 de superfície. Més de la meitat del terme és muntanyós i forma part de la carena oriental del massís de les Guilleries. L'altra part la forma una plana fèrtil, voltada d'aigua, de poc més d'un quilòmetre d'amplada, vorejada pel Ter i la Riera d'Osor. A la Cellera de Ter se celebra la festa de la matança del porc cada any. Geografia Llista de topònims de la Cellera de Ter (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). El poble és a 166 m sobre el nivell del mar i dista 19 km de Girona, seu del bisbat, 14 km de Santa Coloma de Farners, cap del partit judicial i de comarca, 25 km d'Olot, 50 km de Vic i 102 km de Barcelona, que són les vies tradicionals de la població. El nucli urbà és al centre de la vall, al peu de la muntanya de Puigdefrou (843 m d'altitud) que, amb la seva silueta inconfusible, és l'accident geogràfic més representatiu del poble. Tot i això, la muntanya més alta és Sant Gregori (1.088 metres d'altitud). Darrere la muntanya hi ha el Plantadís, a migjorn hi ha el Pladavall i cap al nord, el Plademunt i el Pasteral. En aquest indret el Ter, després de travessar les Guilleries i el Collsacabra i d'omplir els pantans de Sau, de Susqueda i del Pasteral, s'amanseix tot obrint-se a les planes de les comarques gironines. Prop de la presa del Pasteral hi ha les coves del Puig d'en Guia. Demografia Història Els primers habitants d'aquestes valls es remunten a l'any 100.000 aC. Al terme hi ha el jaciment de la Font del Bassi, descobert als anys setanta i catalogat per l'Associació Arqueològica de Girona, el jaciment consta de material lític divers tallat sobre rierenc, entre els quals destaca un magnífic exemple de bifaç. Cronològicament, pertany al paleolític mitjà. També hi ha un sepulcre funerari del neolític i restes d'un poblat ibèric. L'any 833 ja apareix mencionada l'església de la parròquia de Sales (avui la Cellera) com a part dels privilegis que va rebre l'abat Teodosi del monestir de Sant Medir del rei Carles el Calb. Durant molt temps, els habitants de la vall van estar sotmesos a la batllia i jurisdicció del Castell d'Anglès, regentat inicialment pels vescomtes de Cabrera i amb posterioritat pels Montcada i els Olmera. No obstant això, el poder eclesiàstic, molt important en aquella època, continuava concentrat a la parròquia de La Cellera. No fou fins a l'any 1788, i després de no poques tibantors, que el poble de la Cellera de Ter assolí la seva independència municipal. Malauradament, el seu enclavament, clau per travessar el riu Ter, converteix la Cellera en pas obligat de regiments militars. Això converteix el municipi en escenari de batalles dins la Guerra de Separació de Catalunya, dins la Guerra del Francès, dins les Guerres Carlines fins i tot en plena Guerra Civil espanyola on és objectiu de les bombes dels Junkers alemanys. De mica en mica el poble es va recuperant, i avui dia, amb la inauguració de la variant de la C63 i l'inici de les obres al polígon industrial, el poble veu amb il·lusió unes eines de millora per a un creixement continuat i un futur millor que el present. Naturalesa Tant al Ter com a la riera, la fauna és comuna a la comarca: el barb, la bagra, la carpa i l'anguila. En els darrers anys s'han introduït espècies noves com la truita. A les voreres i a les basses hi viuen granotes i serps d'aigua, algun escurçó, visons i tortugues. Amb sort, a la muntanya hi podrem veure algun esquirol, salamandra, mostela, teixó, gat salvatge, conill, guilla o senglar. Als marges assolellats, no és rar veure-hi serps o algun llangardaix verd. L'avifauna està molt condicionada per les aus que van i venen segons les estacions de l'any: orenetes, rossinyols, rupits, merles, cuetes... Les garses, les tórtores i els coloms són espècies en progressió igual que les gavines i els esplugabous. L'orografia del terme fa que la vegetació sigui majoritàriament forestal. Alzina surera i arboç amb sotabosc de brucs, estepes i ginestes. A les fondalades més humides, prolifera l'alzina amb el sotabosc característic de la zona. La roureda també és present en alguns indrets, però és el castanyer, amb les seves variants de perxada i baga, que omple la major part del terme. Aquest fou introduït abans de la romanització i, provinent de l'altra banda del Mediterrani, durant anys ha estat una font de treball i riquesa gràcies a l'aprofitament que se n'ha pogut treure: castanyes, rodells, fusta, etc. A les riberes hi creixen salzes, verns, acàcies... L'orella d'os i l'herba de Sant Segimon si bé rares, no són excepcionals. També és un país de bolets, si el temps hi acompanya, segons ens va poder constatar àmpliament l'estudiós doctor Codina, fill il·lustre del poble. A la zona del Pasteral es pot trobar una curiosa planta (Pellaea calomelanos) descoberta pel doctor Joaquim Codina que només es troba aquí i a l'Àfrica. Patrimoni Hi destaca l'església parroquial de Santa Maria de Sales, documentada el 833, formava part de les possessions del monestir de Sant Medir. L'any 1080 era ja parròquia, i incloïa també el castell i el terme d'Anglès, que no gaudiren de parròquia pròpia fins al 1859. Molt afectada pels terratrèmols del s. XV, de l'antic edifici romànic en resta només la base quadrada del campanar. La reconstrucció, que va durar fins al s. XVII, consistí en el canvi d'orientació i l'allargament de l'edifici per l'oest, la reforma del campanar i, finalment, la construcció de la coberta i la façana definitives. Encara al s. XIX es va aixecar la capella dedicada a la Immaculada, amb una notable volta de rajol. Les destruccions del 1936 comportaren la desaparició del retaule barroc i de la imatge romànica de la Verge, entre altres elements artístics. L'edifici és d'estructura gòtica i la façana és barroca, molt senzilla, on destaca el porxo d'accés, amb columnes de pedra i coberta de fusta recentment restaurada. També hi ha Can Dalmau és un gran casal que també es coneix per can Clos, ja que aquesta família, procedent de la casa homònima del Plademunt, s'emparentà amb els Dalmau i hi passà a viure. De planta irregular, l'edifici és fruit de diverses ampliacions. La part original, a la dreta, data de l'any 1601, i és una construcció de tres plantes i vessants a laterals, amb una porta de mig punt amb grans dovelles, finestres gòtiques d'arc conopial, lobulades i amb guardapols a la planta noble i una finestra amb llinda monolítica i dos lleons en relleu a les impostes a la planta baixa. A l'esquerra, perpendicular, hi ha una segona residència, aixecada entre els s. XVIII i XIX, d'estructura basilical, amb tres plantes i golfes L'Estació del Pasteral és l'antiga estació del carrilet Girona-Olot, que fou el punt de sortida natural dels habitants de la vall de Susqueda. És un edifici de dues plantes i teulada a quatre vessants, les obertures són totes d'arc carpanell molt rebaixat i estan emmarcades amb rajoles sobresortides. En deixar de funcionar la línia fèrria fou tancada i més tard es va reaprofitar com a escola d'art, fet que ha contribuït a la seva conservació. Fills il·lustres Sak Noel Josep Pujolràs, jugador professional de bàsquet Elsa Donaire i Malagelada, jugadora professional de bàsquet Joaquim Codina i Vinyes (1867-1934), metge i micòleg Vegeu també L'Esquellica. Orchestra Fireluche Les Ribes del Ter Referències Enllaços externs Pàgina web d'informació i notícies del poble Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Article de la Institució Catalana d'Història Natural sobre la Pellaea Calomelanos


text: Les cigonyes són els ocells del gènere Ciconia. Són ocells de dimensions grosses, amb el bec, el coll i les potes llargs. Tenen un vol lent i pausat. A l'Empordà, també se les coneix com a gantes. Són aus migratòries que tornen sempre als mateixos nius dels quals havien marxat l'any anterior. Quan arriben, el primer que fan és reconstruir-los. Els seus nius són plataformes de branques que poden arribar a mesurar fins a 2 metres de diàmetre. Antigament, es deia que els nens venien portats al bec d'una cigonya (que usualment volava des de París fins a la casa de la mare) Algunes espècies de cigonyes Cigonya blanca (Ciconia ciconia):Fa aproximadament un metre i té el plomatge de color blanc amb les plomes rèmiges negres. A la península Ibèrica nia a la vall del Guadalquivir i a Castella, sobre els cims dels arbres i edificis alts, especialment, els campanars. Actualment manca a la major part de les terres catalanes, on solament està de pas, però nidifica a les planes de Lleida i a l'Empordà. L'any 1998 van ser alliberades trenta cigonyes per repoblar l'Alt Empordà. Cigonya negra (Ciconia nigra):Fa uns 96 cm de llargada. El plomatge és de color negre, llevat de l'abdomen, que és blanc. És feréstega i solitària. Nia als arbres i boscs despoblats. Viu en alguna zona d'Extremadura. Cigonya d'Abdim (Ciconia abdimii) Cigonya collblanca africana (Ciconia microscelis) Cigonya collblanca asiàtica (Ciconia episcopus) Cigonya de Storm (Ciconia stormi) Cigonya maguari (Ciconia maguari) Cigonya oriental (Ciconia boyciana) En la cultura popular En les representacions catòliques de l'edat mitjana, la cigonya encarnava valors positius. Referències


text: Llista de conflictes armats, algunes batalles i guerres seleccionades, al llarg de la història occidental, ordenades cronològicament i separades per èpoques. A la societat occidental actual s'empre l'expressió «conflicte armat» com a eufemisme polític per a evitar l'ús de la paraula «guerra». Tècnicament, es defineix com a qualsevol enfrontament protagonitzat per grups humans de diferent índole que, utilitzant armes o altres mitjans de destrucció, provoquen més de cent víctimes en un any. Antiguitat Batalla de Cadeix (1270 aC) Guerres messèniques (740-640aC) Primera guerra messènica (740-720 aC) Segona guerra messènica (660-640 aC) Guerres Mèdiques (499-479 aC) Primera Guerra Mèdica Revolta jònica (499 aC) Batalla de Marató (490 aC) Segona Guerra Mèdica Batalla de les Termòpiles (480 aC) Batalla de Salamina (480 aC) Batalla de Platea (479 aC) Batalla de Mícale (479 aC) Guerra del Peloponès (432-404 aC) Batalla de Platea (431 aC) Setge de Siracusa (413 aC) Batalla naval de les Arginuses (406 aC) Campanyes de conquesta d'Alexandre el Gran Batalla de Queronea (338 aC) Batalla del Grànic (334 aC) Batalla d'Issos (333 aC) Setge de Tir (332 aC) Setge de Gaza (332 aC) Batalla de Gaugamela (331 aC) Setge de la Roca Sogdiana (327 aC) Batalla del riu Hidaspes (326 aC) Guerres Samnites de l'antiga Roma (343-290 aC) Primera Guerra Samnita Segona Guerra Samnita Tercera Guerra Samnita Guerres púniques Primera Guerra Púnica (264-241 aC) Segona Guerra Púnica (218-201 aC) Tercera Guerra Púnica (149-146 aC) Guerres macedòniques Primera Guerra Macedònica (214-205 aC) Segona Guerra Macedònica (200-197 aC) Tercera Guerra Macedònica (171-168 aC) Guerra de Jugurta (111-105 aC) Guerra Social de Roma (91-89 aC) Guerres Mitridàtiques (88-63 aC) Guerra de les Gàl·lies (58-51 aC) Segona guerra civil romana (49-46aC) Edat mitjana Invasió d'Europa pels huns (375-451) Guerra dels ostrogots contra Bizanci (535-553) Conquesta d'Hispània pels musulmans (711-732) Reconquesta (718- 1492) Guerra de Carlemany contra els saxons (772-814) Conquesta normanda d'Anglaterra (1066-1071) Primera Croada (1096-1099) Segona Croada (1147-1149) Guerra Genpei (1180-1185) Tercera Croada (1189-1192) Quarta Croada (1202-1204) Croada albigesa (1209-1229) Cinquena Croada (1228-1229) Conquesta de Mallorca (1229-1232) Conquesta de València (1229-1245) Sisena Croada (1248-1254) Setena Croada (1270) Croada contra els albigesos (1209-1229) Guerres imperials a Itàlia (1154-1186) Invasió d'Europa pels mongols (1236-1241) Invasions mongoles del Japó (1274-1281) Guerra de Sicília (1282-1294) Croada contra la Corona d'Aragó (1283-1285) Conquesta d'Albarrasí (1283-1284) Conquesta catalanoaragonesa de Menorca (1287) Companyia Catalana d'Orient (1303-1318) Conquesta catalana de Sardenya (1323-1324) Guerra dels Cent Anys (1337-1453) Batalla de Llucmajor (1349) Revolta sarda contra la dominació catalana (1347-1388) Guerra dels dos Peres (1356-1375) Revolta del comte d'Urgell (1413-1414) Guerres hussites (1419-1485) Guerra dels Infants d'Aragó (1429 - 1445). Caiguda de Constantinoble (1453) Guerra de les dues roses (1455-1488) Guerra dels remences (1462) Guerra civil catalana (1462-1472) Guerres d'Itàlia (1494–1559) Segle XVI Revolta de les Germanies (1519-1523) Guerres de religió a Europa (1562 -1593) Guerres Imjin (1592-1598) Segle Guerra dels Trenta Anys (1618-1648) Guerra dels Segadors o de Separació de Catalunya (1640-1659) Guerra d'Independència de Portugal (1640-1668) Guerra Civil Anglesa (1642-1651) Guerra de Devolució (1667-1668) Guerra francoholandesa (1672-1678) Guerra dels Nou Anys (1688-1697) La Segona Guerra dels Cent Anys (1688-1815) Segle Gran Guerra del Nord (1700-1721) Guerra de Successió Espanyola (1701-1715) Batalla de Poltava (1709) Guerra Franco-Índia (1754-1763) Guerra dels Set Anys (1756-1763) Batalla de Sainte-Foy (1760) Avalot de les Quintes - (1773) Guerra de la Independència dels Estats Units (1775-1783) Guerres de la Revolució Francesa (1792-1802) Guerra Gran (1793-1795) Segle Guerra de les Taronges (1801) Guerres Napoleòniques (1803-1815), que inclouen la Guerra del Francès (1808-1814) a Espanya i Portugal Guerra dels Malcontents (1827) Primera guerra carlina o Guerra dels set anys (1833-1840) Primera Guerra de l'Opi (1839-1842) Segona guerra carlina o Guerra dels matiners (1846-1849) Intervenció nord-americana a Mèxic (1846-1848) Segona Guerra de l'Opi (1856-1860) Guerra Civil dels Estats Units (1861-1865) Guerra Boshin (1868-1869) Guerra dels Deu Anys (1868-1878) Guerra francoprussiana (1870-1871) Tercera guerra carlina (1872-1875) Guerra d'Independència de Cuba (1895 a 1898) Guerra de la Triple Aliança (1864-1870) Rebel·lió de Satsuma (1877) Batalla de Shiroyama (1877) Guerra Hispano-nord-americana (1898) Segle XX 1900-1925 Guerra russojaponesa (1904)-(1905) Revolució russa de 1905 I Guerra Balcànica (1912) II Guerra Balcànica (1913) I Guerra Mundial (1914-1918) Rebel·lió Àrab (1916-1918) Alçament de Pasqua (1916) Revolució d'Octubre de 1917 Guerra Civil Russa (1917-1922) Guerra Angloirlandesa (1919-1921) Pogrom de Jerusalem de 1920 Guerra del Rif (1921-1925) Sagnant repressió d'Anglaterra a l'Índia (1919) 1926-1950 Xina: l'inici d'un llarg conflicte (1927) Guerra Civil espanyola (1936-1939) II Guerra Sinojaponesa (1937) Segona Guerra Mundial (1939-1945) Conflicte fronterer entre Perú i l'Equador (1941) Insurrecció Georgiana de Texel (1945) Repressió francesa a les colònies (1945) Matances entre hindús i pakistanesos al Punjab (1947) 1a. Guerra araboisraeliana (1948) Guerra de Corea (1950) 1951-1974 Sagnant rebel·lió Mau-Mau a Kenya (1952) Guerra del Vietnam contra el domini de França (1954) Guerra del Sinaí (1956) Rebel·lió a Hongria contra el comunisme (1956) Guerra de la independència d'Algèria (1956-1962) Guerra civil al Congo (1960) Invasió de Bahía de Cochinos (1961) Conflicte de Xipre (1963) Intervenció dels EUA a la República Dominicana (1965) Guerra del Vietnam (1964-1975) Guerra dels Sis Dies (1967) Guerra de Biafra (1967) Insurgència naxalita (1967-) Rebel·lió a Txecoslovàquia contra el comunisme (1968) Guerra del Yom Kippur (1973) 1975-1999 Guerra Civil Angolesa (1975-2002) Guerra civil libanesa (1975-1990) Operació Litani (1978) Guerra afgano-soviètica (1979-1989) Guerra Iran-Iraq (1980-1988) Atac israelià a l'Iraq (1981) Conflicte de Paquisha (1981) Guerra del Líban de 1982 Guerra de les Malvines (1982) Intervenció dels EUA a Grenada (1983) Incidents dels EUA amb Líbia (1986) Intervenció dels EUA a Panamà (1989) Primera Guerra Civil Liberiana (1989-1996) Guerra dels Balcans (1991-1995) Guerra del Golf contra l'Iraq (1990-1991) Primera Guerra de Txetxènia (1994 - 1996) Guerra del Cenepa (1995) Guerra de Kosovo i la intervenció de l'OTAN (1999) Segona Guerra de Txetxènia (1999 - ?) Segona guerra del Congo (1998-2003) Guerra de Somàlia (1991-) Segona Guerra Civil Liberiana (1999-2003) Guerra civil de Sierra Leone (1991-2002) Segle XXI Segona intifada (2000-2005) Guerra de l'Afganistan (2001) Invasió de l'Iraq de 2003 Guerra de l'Iraq (2003-2011) Operació Plom Fos (2008-2009) Insurgència iraquiana després de 2011 Operació Columna de Núvol (2012) Guerra civil siriana (2011-) Guerra Civil a Líbia (2011) Guerra del Sudan (Darfur) (2003-) Conflicte del Balutxistan (2003-) Revolta d'Haití (2004-) Guerra del Waziristan (2004-2006) Guerra Civil a la República de Centreàfrica (2004-) Intifada del Sàhara Occidental (2005) Revoltes i protestes a Costa d'Ivori (2014) Operació Marge Protector (2014) Guerra al Donbàs (2014-2016) Guerra de Líbia de 2014-2016 Intervenció militar contra l'Estat Islàmic de l'Iraq i el Llevant (2014-2016) Referències Enllaços externs Anuari de l'Stockolm International Peace Research Institute Conflictes armats