text: fou un poeta, dramaturg i novel·lista català, considerat un dels renovadors, juntament amb Josep Pla i Josep Maria de Sagarra, de la prosa catalana de les fórmules noucentistes. La producció literària d'Espriu és extensa, però cal destacar els poemaris Cementiri de Sinera, El caminant i el mur i La pell de brau, probablement la seva obra més coneguda, en què desenvolupa la visió de la problemàtica històrica, moral i social d'Espanya. Al llarg de la seva obra poètica (d'estil modernista), Espriu desenvolupa un món propi, identificat amb "Sinera", que és el nom d'Arenys llegit al revés. Primera història d'Esther és la seva primera obra dramàtica, qualificada per l'autor com una "improvisació per a titelles", pel seu caràcter grotesc. Més tard va escriure Una altra Fedra, si us plau, a petició de l'actriu Núria Espert. Les musicacions de poemes seus fetes per Raimon han contribuït molt a difondre la seva obra. Cal remarcar les Cançons de la roda del temps i el poema He mirat aquesta terra, magnífica contemplació de Catalunya mitjançant el paisatge d'Arenys de Mar. Segons el mateix Espriu, Raimon cantava els seus poemes com ningú no ho havia fet mai. Biografia Salvador Espriu i Castelló va néixer a Santa Coloma de Farners, fill de Francesc de Paula Espriu i Torras, un home de caràcter obert, sociable i lliurepensador, llicenciat en dret per la Universitat de Barcelona i que exercia de notari, i Escolàstica Castelló i Molas, una dona tímida, discreta i molt religiosa. A causa de la feina del seu pare, la família, originària d'Arenys de Mar, va haver de traslladar-se a Santa Coloma de Farners. En aquest poble de la comarca de la Selva és on van néixer els tres fills grans de la parella: Francesc, Salvador i Josep. Més tard, també per motius laborals, la família es va tornar a traslladar, aquesta vegada a Barcelona, on van néixer les dues germanes petites de Salvador, Maria Isabel i Maria Lluïsa. Gràcies a la bona situació econòmica per la feina del seu pare, es podien permetre un servei domèstic format per una cuinera, tres minyones i un xofer, i mantenir la casa d'estiueig al carrer de la Perera d'Arenys de Mar, poble on residien tots els seus familiars. El jove Salvador era un nen que se'l descriu com entremaliat i juganer. Va realitzar els pàrvuls a l'Escola Montessori i l'educació primària a l'Escola alemanya. Els moments més feliços, els passava a la casa pairal, on tenia molts amics i es passava el dia rondant per la vila. Els llocs que més freqüentava eren, en primer lloc, la casa de les germanes Draper, amigues de la família, que sempre obsequiaven els nens amb caramels i xocolata. Un altre lloc que visitava era la casa de la seva tia Maria Castelló, que tenia en una paret de casa seva sis gravats sobre la història bíblica d'Esther, dels quals tragué la idea d'escriure més endavant Primera història d'Esther. Un dels llocs on anava a jugar era can Rogés, casa veïna on vivien uns ferrers que tenien dos fills més o menys de la seva edat. També es distreia anant a la platja o al Mal Temps, turó que es troba a llevant de la vila. A principis de la dècada del 1920 la casa dels Espriu va sofrir una profunda sotragada: els cinc germans van agafar alhora el xarampió i Maria Isabel en morí després d'una terrible complicació neurològica. També Salvador en patí una greu complicació pulmonar -un empiema-, amb una recuperació molt lenta i una intervenció quirúrgica per la qual va haver de passar molt de temps al llit. Per afavorir la recuperació el van portar a Viladrau, on el pare adquirí la casa anomenada "Can Ganyotes". Dos anys després de la mort de Maria Isabel, el 1926, el seu germà gran, Francesc, va morir en caure al port d'Arenys, que estava en obres. Aquestes morts i la seva malaltia li van canviar la vida. De nen juganer i trapella que era va passar a ser un nen delicat, sempre amb el perill de recaure, obligat a passar llargues temporades al llit. A causa d'aquestes etapes de convalescència, va convertir-se en un amant de tota mena de literatura, però sobretot se sentia atret per llibres de religió i d'història antiga. Primeres obres L'any 1929, als quinze anys, va publicar el seu primer llibre, Israel, escrit en castellà. L'edició, de només cent exemplars que no eren per a vendre, la va pagar el seu pare. Aquesta obra són estampes de l'Antic Testament, de manera que queda demostrat el profund coneixement que tenia de les escriptures. L'octubre de 1930, quan tenia disset anys, va ingressar a la Universitat de Barcelona per realitzar les carreres de dret i filosofia i lletres. Allà conegué tres de les seves millors amigues al llarg de tota la vida: Amàlia Tineo, Mercè Montañola i Lola Solà, i també establí un llaç d'amistat molt fort amb l'escriptor Bartomeu Rosselló-Pòrcel. En aquells moments, la vida a la universitat estava molt animada, ja que s'acabava de sortir de la dictadura i el país s'encaminava cap a la República, que es proclamà l'abril del 1931. Tot i que treia unes notes immillorables en les dues carreres que feia paral·lelament, li agradaven molt més les lletres que el dret. Aquesta passió el portà a escriure El doctor Rip, la seva primera novel·la en català, publicada el febrer de 1931. Al cap de poc temps, va escriure la seva primera obra teatral publicada, La revolta dels sants, una peça humorística ambientada a Arenys de Mar. L'any 1932 va sortir a la venda Laia, que és una novel·la curta inspirada bàsicament en l'Arenys del . El 1970 fou portada al cinema, dirigida per Vicent Lluch i interpretada per Núria Espert i Francisco Rabal. El 1933, va participar en el famós creuer de 48 dies de 200 universitaris (estudiants i professors) per la Mediterrània, organitzat per Fernando Giner de los Ríos, ministre d'Instrucció Pública de la República. El viatge va acostar-lo més als clàssics i va refermar la seva passió per l'egiptologia. El 1934 va publicar Aspectes, obra que va servir per a aglutinar tota la crítica en contra seu. També aquest any va presentar Els avets, obra amb què va aconseguir el seu primer premi literari: el guardó de la Generalitat de Catalunya en els X Jocs Florals de l'Ateneu Arenyenc. Aquests anys, els estius i les vacances de Setmana Santa en lloc de realitzar-los a Arenys de Mar els passaven sobretot a Viladrau, poble on el seu pare havia comprat una finca de Puig i Cadafalch per tenir cura de la seva salut. L'any 1935 va publicar el llibre Miratge a Citera, que li va servir per reconciliar-se amb la crítica. Era una novel·la curta amable, banal, que seguia els cànons de l'època. També va presentar el llibre Ariadna al laberint grotesc, crítica sarcàstica de tot el que el rodejava. Salvador Espriu, per l'etapa en què inicià la seva trajectòria literària i pel fet que aquesta es veié estroncada per la Guerra Civil, és inclòs dins la generació del 36. Guerra Civil Amb l'esclat de la Guerra Civil espanyola, va veure interromputs els seus estudis de lletres clàssiques, que eren els únics que li quedaven per acabar. Va ser mobilitzat des del primer moment, però no el van enviar al front a causa del seu estat de salut, de manera que feia classes a futurs oficials. Durant aquesta època negra va seguir escrivint per evadir-se de l'entorn, de manera que l'any 1937 es va publicar Letizia i altres proses. Els tràgics esdeveniments el van fer caure en una profunda crisi; creia que el millor que es podia fer era un pacte entre els dos bàndols per acabar la matança. A més a més, l'any 1938 va morir Bartomeu Rosselló-Pòrcel, amic al qual tenia molt d'afecte, i que li havia dedicat el seu poemari pòstum Imitació del foc. Amb l'entrada de les tropes franquistes a Barcelona va veure la mort de Catalunya. Un mes després d'aquesta entrada va escriure la peça teatral, Antígona, per parlar del tema clàssic de la lluita entre germans, fet que és el que considerava que havia passat a Catalunya i Espanya amb la Guerra Civil espanyola. El seu pare va morir l'abril del 1940 i la seva notaria va passar a mans d'Antoni Gual Ubach. Espriu va entrar a treballar-hi per poder fer-se càrrec de la família. Aquesta feina no li agradava gens i gairebé no li deixava temps lliure per poder llegir o escriure. Es va haver de quedar en el despatx durant vint anys, que ell descriu com "els més durs i amargs de la meva vida". Salvador Espriu viu el que més tard es coneixerà per l'exili interior, és a dir, que malgrat restar al país pateix una ignorància i restriccions semblants a les que van patir els que s'exiliaren. En aquella època en què molts escriptors van passar-se a la llengua castellana, Espriu es va mantenir fidel al català, tot i saber que seria "impossible rebre cap mena de reconeixement literari". A més, es va decantar per la poesia com a mètode d'expressió, ja que era més fàcil de publicar en ser un gènere menys controlat per la censura franquista. Fruit d'aquestes dues idees, l'any 1946 apareix el seu primer llibre de poemes, El cementiri de Sinera, en el qual crea el mite de Sinera. El llibre explica l'entorn en què es va criar de petit per recordar moments agradables de la seva infantesa, moments que mai no tornaran. Perdudes totes les il·lusions, només l'espera la mort. Entre 1947 i 1948 va escriure la peça teatral Primera història d'Esther, amb un llenguatge molt ric i treballat per mostrar la riquesa que es perdria si el català desapareixia. L'obra és una adaptació del Llibre d'Esther de la Bíblia, però que transcorre com una representació de titelles en el mític "jardí dels cinc arbres", a la casa d'Arenys. La història d'Esther permet a Espriu establir un paral·lelisme entre les tribus jueves que l'heroïna salva de la tirania i la situació del poble català. L'obra va ser molt ben acceptada en els reduïts cercles de la cultura catalana. Salvador Espriu va participar en la vida clandestina de la literatura catalana de la immediata postguerra. Aquests anys, els considerava una època terrible, dintre dels quals només se n'escapaven les estades d'estiu a Arenys de Mar, que passava amb la família. El 7 d'agost de 1950 la seva mare va morir de càncer, fet que va significar un cop molt fort per a l'escriptor, ja que l'estimava i admirava molt. Entre els anys 1952 i 1955 va publicar quatre llibres de poemes: Les hores, Mrs. Death, El caminant i el mur i Final de laberint, llibre pel qual el van guardonar amb el Premi Lletra d'Or. En les quatre obres, tot i tractar temàtiques diferents, com poden ser passejar-se amb Dant per l'infern i el purgatori o viatjar pel Mediterrani seguint l'estil d'Ulisses, sempre acaba arribant a la mateixa conclusió: que ell i tot el que ell estima acabarà desapareixent i caient en l'oblit. Aquí la seva poètica es converteix en una meditació sobre la mort. Es definia com a agnòstic, mai com a ateu, però afirmava que se sentia atret per la religió. Va voler morir catòlicament, per respecte a la seva mare, i durant les dècades dels cinquanta i seixanta anava a missa a Arenys. L'any 1957 va publicar Evocació de Rosselló-Pòrcel i altres proses, en què inclou un estudi de l'obra del seu amic difunt. El 1960 apareix La pell de brau, llibre de poemes que tractava la situació de Catalunya sota el jou franquista, que tingué una acollida molt bona entre els joves intel·lectuals, que van agafar uns quants versos del llibre com a símbols de la resistència. El llibre no fou mai censurat, malgrat que contenia la frase «No pot escollir príncep qui vessa sang». L'any 1960 pot deixar la notaria Gual i passa a fer unes incertes feines d'assessorament a la mútua mèdica que dirigeix el seu germà Josep. «Poeta del poble» El 1963 apareix Obra Poètica, recull de tots els seus llibres de poemes en què, a més a més, apareix per primera vegada el Llibre de Sinera. Al llarg de la dècada del 1960 li passa una cosa completament inesperada: la popularitat. Espriu esdevé un símbol de les reivindicacions de Catalunya i passa a ser considerat la veu del poble. Aquesta obertura del poeta al gran públic va ser deguda sobretot al director de teatre Ricard Salvat i al cantant Raimon. Tot i no intervenir activament en la lluita clandestina, sempre que es demanava el suport dels intel·lectuals del país n'oferia, fins i tot en els moments més arriscats, com poden ser la caputxinada del 9 de març de 1966 o la signatura del manifest en contra de les tortures per la policia als miners d'Astúries, cosa que va fer que li vigilessin la correspondència. Espriu feia correccions constants a les seves obres, ja que "buscava un català modern", lliure de mots cultes i medievalitzants introduïts pel noucentisme. Els darrers anys del franquisme van coincidir amb els de la seva màxima popularitat, tot i que portava una vida molt reclosa. Amb el pas del temps, es va anar convertint cada vegada més en una persona inaccessible, de manera que ja no assistia ni a les presentacions dels seus llibres. Tot i això, en privat tothom el descriu com una persona molt sociable. A partir del 1969 se'l va proposar per al premi Nobel de literatura, que no li fou concedit. El 1972 rebé el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes. La seva vida era interrompuda sovint per malalties, de manera que es passava moltes hores llegint i escrivint. Cada dia dedicava mitja hora a llegir el diccionari Fabra i mitja més el diccionari de la Real Academia Española. La correspondència l'ocupava molta estona, ja que, com ell mateix deia: "Com que m'han convertit en una patum, sé que fins i tot guarden les simples targetes". Aquesta fama va fer que hagués de tenir molta cura en les seves declaracions, ja que havia de respondre a la imatge que se n'havia fet el públic. Al final, el seu germà Josep va haver d'actuar de filtre entre el poeta i la gent que volia accedir-hi. L'any 1971 va publicar el llibre de poemes titulat Setmana Santa, amb el qual el 1972 va guanyar el Premi de la Crítica de poesia castellana, tot i que es va concedir a una obra en català. En aquella època, també publicà Aproximació tal vegada el·líptica a l'art de Pla Narbona (1968) i Formes i paraules (1975). En el llibre PSUC: per Catalunya, la democràcia i el socialisme va fer unes declaracions defensant la cooficialitat del català i el castellà, que va provocar crítiques dels sectors catalanistes més radicals. Ràpidament, intel·lectuals de tots els mitjans van sortir en defensa del poeta, que continuava sent considerat un mite, tot i el restabliment de la democràcia. Llavors va passar una època en què les creacions que feia eren per encàrrec. Així va escriure Per una vella i encerclada terra a instàncies de Manuel Valls Gorina o Una altra Fedra, si us plau (1977) per petició de Núria Espert. L'any 1979 va tenir un preinfart i va haver de ser internat a la clínica Sant Jordi. A partir d'aquell moment, la situació de la seva salut va començar a ser molt greu. Llavors, a partir de l'any 1980, va començar a rebre tot un seguit de distincions i honors entre els quals destaquen el seu ingrés a la Reial Acadèmia de Bones Lletres o la Medalla d'Or de la Ciutat de Barcelona. L'any 1981 va publicar el llibre Les roques i el mar, el blau, que va rebre el Premi Ciutat de Barcelona i el Premi Crítica Serra d'Or de Literatura i Assaig en categoria de prosa. Va continuar escrivint fins a la seva mort. El 19 de desembre del 1984 va haver de ser ingressat a la clínica Quirón, però el van donar l'alta el dia 27 del mateix mes. El 18 de febrer de 1985 va tornar a l'hospital. Aquesta vegada va haver de ser ingressat a l'UCI. Va morir la tarda del divendres 22 de febrer, a l'edat de 71 anys. La capella ardent s'instal·là al palau de la Generalitat de Catalunya. En un acte multitudinari, el dia 23 va ser enterrat al cementiri d'Arenys de Mar, que tant havia glossat en la seva obra. El 2013, centenari del seu naixement, se celebra a Catalunya l'Any Espriu, amb diversos actes commemoratius i reivindicatius de la seva figura. Mapa Literari Salvador Espriu Patrimoni literari Salvador Espriu va mantenir una estreta relació amb el poble d'Arenys de Mar, on hi ha la casa familiar dels Espriu, situada a l'antic carrer de la Perera o Bisbe Català, núm. 27. A més, és on és enterrat, al cementiri d'Arenys. Arenys, reconvertida en el topònim literari de Sinera, és un dels temes que predomina en la seva poesia: un lloc on emmirallar-se, recordar els que ja no hi són i evocar els paradisos perduts, fent memòria i reconstruint-los amb paraules aspres i llums crepusculars. Sinera és doncs el món mític que creà per a les seves obres, un món que en principi és síntesi de la seva infantesa, del món que li plau, però que també és el món on passen tots els esdeveniments de la seva obra i on situa els seus personatges grotescos, que representen diferents elements de la realitat; aquests personatges es van repetint en diferents obres i se'ls pot resseguir tot el seu cicle vital. La família Espriu era originària d'Arenys de Mar i hi passava tots els estius. El poeta va mitificar aquest món, recurs que molts altres autors també han utilitzat (com Llorenç Villalonga amb Bearn) per tal de tenir un correlat objectiu on situar tots els elements de la seva obra. La família Espriu alternava les vacances entre Viladrau i Arenys i, doncs, molts records infantils i d'adolescència estan lligats a aquest lloc. Doctor Rip, Primera història d'Esther i Ariadna al laberint grotesc inclouen experiències d'aquestes estades i rememoren els tres espais mítics del jove Espriu, la casa i sobretot el jardí dels cinc arbres d'Arenys; la torre de can Ganyota de Viladrau, la casa materna de Rosselló-Pòrcel al carrer de l'Om de Palma. El Centre de Documentació i Estudi Salvador Espriu està situat a Arenys de Mar i es va constituir el 1987 amb l'objectiu de confegir un fons documental exhaustiu sobre l'obra de Salvador Espriu i també esdevenir el principal punt de referència sobre l'autor. Primerament, estava ubicat en una dependència de l'Ajuntament i l'any 2008 el Centre es va traslladar al Pavelló Sert. Santa Coloma de Farners és el lloc natal de Salvador Espriu i la vila l'ha declarat fill il·lustre en reconeixement al poeta català. La casa de naixement i el parc de Sant Salvador són alguns dels espais més reconeguts de la vida d'Espriu. El parc de Sant Salvador és un parc que està situat a la vora de la riera de Sant Hilari del Castanyet, en un espai humit i ombrívol. Salvador Espriu el descrivia així: “Parc de Sant Salvador. Troncs i branques d'arbres nus s'entrellacen damunt una espessa, gruixuda catifa de fulles seques, matisada amb colors esplèndids. La tardor deu estar avançada, i aviat el vent arremolinarà i escamparà la fullaraca. Avui tot es manté ben quiet, immòbil. Si els arbres es conten ara, els uns als altres, els secrets de les seves misterioses i meravelloses vides, val més que nosaltres callem”. El pare de Salvador Espriu, el 1923, va comprar una casa modernista a Viladrau construïda per Josep Puig i Cadafalch. La casa era coneguda com a can Ganyota per la seva forma estranya. Està presidida per una torratxa des de la qual es tenia una bona vista de la muntanya i on Espriu passava hores i hores escrivint. D'aquí van sorgir Laia, totes les Petites proses blanques, les quatre de La pluja i molts dels contes d'Aspectes. A part, Pòrtic, Els avets i Boires a muntanya contenen referències directes de l'entorn de Viladrau. El Montseny és un entorn que va inspirar fortament Salvador Espriu. Cinc de les seves obres tenen relació directa amb aquest punt: Matí humit, Final del laberint, D'uns vells estius de joves fills de casa bona, Els avets i Pluja d'hivern. Salvador Espriu es va morir a Barcelona, ciutat en la qual va passar una part de la seva vida i on va estudiar a la Universitat. Per tota l'experiència a Barcelona el Mapa Literari Català d'Espais Escrits en referència algunes obres que s'ambienten a la ciutat: Ariadna al laberint grotesc i D'una vella i encerclada terra. Itinerari literari per Arenys Malgrat no haver nascut a Arenys de Mar, Salvador Espriu, s'hi sentia molt lligat sentimentalment. Amb la seva família, hi va passar alguns estius de la seva infantesa i va quedar fascinat per aquesta vila. Un passeig per Sinera és una proposta de ruta literària que ofereix la possibilitat de descobrir els indrets de la vila d'Arenys de Mar que van inspirar el mite de Sinera, clau ineludible per a la interpretació de l'obra espriuana. S'inicia el recorregut a l'Ajuntament tot pujant per la riera d'Arenys. Tot seguit s'arriba a la casa de Salvador Espriu, la casa d'estiueig que, com ell mateix apunta, és “la casa dels morts que només jo recordo”. A continuació, el camí continua per un dels nuclis més primitius d'Arenys des d'on es pot apreciar el jardí que tant inspirà Salvador Espriu i la riera d'Arenys, que li evocà moments de felicitat. L'església d'Arenys és el següent punt del trajecte. Després s'arriba al carrer de la Torre, que conserva l'aspecte que tenia en el temps d'Espriu i que serví de suport material al mite de Sinera. Posteriorment, el traçat arriba a l'asil Torrent, casa d'ancians, que Espriu recorda emotivament en el poema Vells asilats de Sinera. Després de passar per carrer de la Torre i el rial de Sa Clavella, s'entra a la petita plaça dels Cinc Cantons, lloc idoni que antigament era punt de trobada de saltimbanquis, cantaires... El turó del Mal Temps juntament amb el turó de la Pietat i el cementiri formen el que Espriu descriu com “els límits estrictes de Sinera”. A continuació, el camí arriba al seu final: el cementiri d'Arenys, on està enterrat el poeta català, un lloc silenciós i aïllat on Salvador Espriu anava sovint a passejar i meditar: “Passejaré per l'ordre de verds xiprers immòbils damunt la mar en calma”. Aquest espai és convertit, en el llibre Cementiri de Sinera, en un mirador poètic davant l'infinit i la mort. Obres 1929: Israel, el seu primer llibre, escrit en castellà 1931: El Dr. Rip 1932: Laia 1934: Aspectes 1935 Ariadna al laberint grotesc Miratge a Citerea 1938 Letizia Fedra Petites proses blanques 1939 Antígona 1943: Historia antigua, que incloïa la col·laboració d'Enric Bagué 1946: Cementiri de Sinera 1948: Primera història d'Esther 1949: Les cançons d'Ariadna 1951 Mariàngela l'herbolària Tres soreres 1952 Anys d'aprenentatge Les hores Mrs. Death 1954: El caminant i el mur 1955 Final del laberint Les hores Antígona 1957: Evocació de Rosselló-Pòrcel i altres notes 1960 La pell de brau Sota la fredor parada d'aquests ulls 1963 Obra poètica: antologia dels seus poemesLlibre de Sinera 1966: Les Veus del Carrer 1967: Per al llibre de Salms d'aquests vells cecs 1968: Aproximació, tal vegada el·líptica, a l'art de Pla Narbona 1969: Tarot per a algun titella del teatro d'Alfanja 1978: Una altra Fedra, si us plau 1980: D'una vella i encerclada terra, alguns poemes seran incorporats a Per a la bona gent 1981: Les roques i el mar, el blau 1984: Per a la bona gent Salvador Espriu i els clàssics Salvador Espriu, ja llicenciat en dret i en filosofia i lletres, especialitat en prehistòria i història antiga, tenia intenció quan esclatà la Guerra del 1936-1939, d'obtenir una segona llicenciatura de lletres en filologia clàssica, i que palesa, ara i adés en la seva producció de dramaturg, de narrador i de poeta, un interès excepcional pels mites, per la literatura i per la filosofia del món antic. La mitologia clàssica, junt amb la bíblica, és una de les grans influències en l'obra de Salvador Espriu. Aquest coneixement es reflecteix prou clarament en la seva obra. Unes més conegudes que d'altres, compta amb una sèrie d'obres de temàtica directament relacionada amb la mitologia clàssica. Assenyalem, doncs, algunes evidències referents al tractament de temes clàssics en l'obra – narració, teatre i poesia – d'Espriu.Aspectes, que Espriu escrigué entre el desembre de 1932 i el setembre de 1933, són dues últimes narracions en què, en tercera persona, inclou un diàleg en silenci en boca d'un home que ha assassinat el seu padrastre i després la seva mare, i és una capbussada en l'ànima humana a partir dels suggeriments dels versos 1055-1056 de Les coèfores d'Èsquil. L'Orestes d'Espriu parla, en efecte, des del bell fons d'un pou de torbació. L'única, diguem-ne, referència mitològica de tot el text, són les Erínies, i una paraula que hi és clau, grotesca: “Orestes calla. S'aquieta un moment, les pupil·les dilatades. La gorja se li omple com de lladrucs. Baveja. De sobte, arrenca a córrer, perseguit per les Erínies invisibles, com un ca rosegat per la ràbia. És aviat una tràgica silueta grotesca”. L'altra narració, la intitulada “Neguit”, és força més complexa. El tema no és, en aparença, clàssic: un pastor baixa de les muntanyes on ha viscut fins aleshores, veu la mar, troba la filla del rei, l'enamora, s'hi casa després d'algunes vicissituds, esdevé, a la mort del sogre, rei, i exerceix, sembla que amb dignitat, aquest ofici. Tanmateix, al cap d'un temps no determinat, enyora el que ha deixat i torna al seu regne. Enmig d'això, hi ha alguns indicis clars: la gent de la vora de la mar el confonen amb Dionís o amb Apol·lo, quan el veuen, i la princesa: “s'atansà a ell i el saludava amb les paraules de Nausica. El seu pedagog, un vell esclau erudit en Homer, auxiliava la tendra memòria i li dictava polidament els vells hexàmetres”, o sigui, Odissea, VI 191-193. Tenim, doncs, des de l'època de composició d'''Aspectes, dues primeres dades importants. Espriu crea una distància entre la seva escriptura i el món antic, manté sempre allunyat el seu model, més o menys remot, quan aquest model és o una Grècia falsa o una Susa que sembla Sinera. Espriu ha escrit dues obres de teatre força distintes, que es basen directament en les històries mitològiques relatades per Sòfocles i Eurípides. Antígona fou escrita els vuit primers dies de març de l'any 39 i refeta vint-i-quatre anys després. És una obra fidel al mite clàssic, que Espriu utilitza donant-li un rerefons contemporani: la guerra fratricida del mite es converteix en una metàfora de la Guerra Civil espanyola, el líder dèspota que causa el conflicte representa la figura de Franco i l'oposició d'Antígona, la protagonista, és l'oposició d'Espriu a la guerra i al règim. Adapta el mite per expressar el seu dolor envers aquesta situació, que li va deixar una profunda petja. L'altra obra teatral és sens dubte la més coneguda. Espriu la va escriure l'any 1977, Una altra Fedra, si us plau. A diferència de les Fedres, narració i obra de teatre, inspirades en Villalonga, aquesta obra 28 parteix d'Eurípides i Sèneca, sobretot d'aquest últim, per donar-nos una versió breu del mite clàssic i per presentar-nos-el des d'un punt de vista distanciat, incloent-hi tres nivells o plans del mite. Després d'uns breus moments en què s'introdueix Thanatos i la supressió de les dees Afrodita i Artemis, comença l'acció de la història de Fedra. La mort, Thanatos, personatge i tema habitual en l'obra d'Espriu, uneix tots els plans de l'acció: el de la representació teatral, el dels personatges de Sinera, el de la història de Fedra. La mort, que simbolitzava Enone per a Fedra en l'obra de Villalonga i en la narració d'Espriu, es fa aquí omnipresent per a tothom mitjançant el personatge de Thanatos. Salvador Espriu, en la seva última obra, les narracions a partir de personatges mitològics -Les roques i el mar, el blau- com Fedra, Enone, Hipolit, Teseu, Thanatos, desmitifica la grandesa tràgica dels personatges, per deixar-nos-els amb la tràgica realitat quotidiana. És un recull de breus descripcions de personatges mitològics, escrites intermitentment entre el 1975 i 1981. Les diferents descripcions tenen l'estil espriuà, fresc i irònic, i cadascuna és completament diferent de l'anterior; pot descriure un sentiment amb gran passió o pot frivolitzar un conflicte amb els elements recurrents en la seva obra. Fusiona el seu propi món mític amb el de la mitologia grega, ordenant-la en cent proses des dels orígens dels déus olímpics fins als herois mítics de la Ilíada i l'Odissea. Espriu va conèixer els clàssics i se'n va servir tot al llarg de la seva obra. Però, en l'altre extrem, tampoc no cal proclamar el classicisme d'Espriu com si no representés la consciència que el món antic, més enllà del clàssic estricte, és el fonament d'una civilització que s'acaba, el motlle d'unes històries, d'uns valors, que la confrontació amb la vida desdibuixa, desfigura o esborra. Els seus temes i personatges clàssics, els seus usos del clàssic, il·luminen el desengany, la desesperança de la privació del voler i el creure. Els clàssics són la part més nuclear, més emblemàtica, d'aquella paradoxal esperança d'Espriu: aquella esperança de la qual ell deia que parlava desesperançat. Premis i reconeixements 1956 - Premi Lletra d'Or. 1971 - Premi Montaigne. 1971 i 1983 - Candidat al Premi Nobel de Literatura. 1972 - Premi d'Honor de les Lletres Catalanes. 1972 - Premi Crítica Serra d'Or de poesia per Setmana Santa 1980 - Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya. 1980 - Doctor honoris causa per la Universitat de Tolosa de Languedoc. 1980 - Doctor honoris causa per la Universitat de Barcelona. 1982 - Medalla d'Or de la Ciutat de Barcelona. 1982 - Creu d'Alfons X el Savi, guardó que rebutjà. 1982 - Premi Crítica Serra d'Or de prosa per Les roques i el mar, el blau Exposició centenari L'any 2013 es van commemorar els cent anys del naixement de Salvador Espriu (1913-1985). El CCCB, en col·laboració amb la Conselleria de Cultura de la Generalitat de Catalunya, va organitzar un dels actes centrals de l'Any Espriu: l'exposició «Espriu. He mirat aquesta terra», que apropava al públic la trajectòria creativa i vital de l'escriptor per mostrar no sols la importància cabdal de la seva figura per a la cultura catalana, sinó també la complexitat i riquesa de la seva obra que transcendeix qualsevol etiqueta i que fa d'Espriu un clàssic atemporal. L'exposició desenvolupava diferents aspectes de la seva biografia, del seu món literari i de la repercussió pública de la seva obra. I també reivindicava l'actualitat de Salvador Espriu, la vigència en el món d'avui dels seus temes i punts de vista, en la triple perspectiva que l'exposició proposava: el món mític i simbòlic, la transcendència social i la crítica indomable. Referències Bibliografia Fritz Vogelgsang (1928-2009) va traduir l'obra de Salvador Espriu (tres volums) a l'alemany amb l'Editorial Ammann (Alemanya) Miralles, Carles. Sobre Espriu. 2013. [Consulta: 10 juny 2015] http://www.raco.cat/index.php/Dart/article/view/100224 http://blocs.xtec.cat/elfildelesclassiques/ http://www.anyespriu.cat/ http://www.vilaweb.cat/noticia/3617356/20090804/noticia.html http://www.nuvol.com/noticies/la-lavinia-despriu/ http://www.escriptors.cat/autors/esprius/pagina.php?id_sec=736 Enllaços externs Espriu a Visat, revista digital de literatura i traducció del PEN Centre de Documentació i Estudi Salvador Espriu d'Arenys de Mar


source: wikipedia

text: Lenllaç químic és el fenomen fisicoquímic pel qual dos o més àtoms o ions s'uneixen per a formar compostos químics, obtenint així una major estabilitat. Per tant, per norma general, dos àtoms s'enllacen si l'energia assolida en la seva unió és inferior a la que tenia cadascun d'ells per separat. La gran majoria de les substàncies presents en la natura estan formades per conjunts d'àtoms vinculats entre si que, depenent dels tipus d'enllaços que presenten i les seves disposicions espacials, determinen les diferents propietats de les substàncies. Aquests fets atorguen una gran importància a l'estudi de l'enllaç químic, convertint-lo així en una de les disciplines més importants de la química. Com s'ha dit anteriorment, les espècies químiques realitzen unions entre si per a assolir estadis de major estabilitat, tot disminuint l'energia del sistema; aquesta estabilitat se sol donar quan el nombre d'electrons que posseeix un àtom en el seu últim nivell energètic és igual a vuit (ns2np6), estructura que coincideix amb la del gas noble més proper en la taula periòdica. A més, perquè aquest obtingui una total estabilitat, haurà de formar un enllaç amb una altra espècie. Així doncs, d'aquesta descripció podem obtenir dues conclusions: la primera, que els gasos nobles (tal com indica el seu nom) no requereixen enllaçar-se amb cap altra substància, ja que són electrònicament estables per si sols, d'aquesta manera, podem trobar àtoms d'heli (He), de neó (Ne), d'argó (Ar), de criptó (Kr) i de xenó (Xe) aïllats; i la segona, la més important i la que atorga el sentit a la disciplina de la química com a ciència bàsica és que tota la resta d'elements químics tendiran a relacionar-se i reaccionar amb d'altres per aconseguir una major estabilitat. L'objectiu fonamental de la química serà doncs l'estudi d'aquestes reaccions, així com aprofundir en la composició de la matèria i el seu comportament. L'enllaç químic és, per tant, la disciplina encarregada de descriure les característiques de les unions entre les espècies químiques i les seves conseqüències, tant a nivell microscòpic com macroscòpic. Història Els primers plantejaments sobre la naturalesa dels enllaços químics van sorgir a principis del , i suposaven que certs tipus d'espècies químiques estaven vinculades per certs tipus d'afinitats químiques. A mitjans del Edward Frankland, Friedrich Kekulé, A.S. Couper, Aleksandr Mikhailovich Butlerov i Hermann Kolbe, van desenvolupar teories de radicals, de valències anomenades en un principi "poder de combinar" en la qual els compostos s'atreien gràcies a l'atracció de pols positius i negatius. El 1916, el químic Gilbert Newton Lewis va desenvolupar la idea de la unió per parells d'electrons i conjuntament amb Kössel van proposar que l'estabilitat atòmica s'obté quan els àtoms arriben a l'octet electrònic, que en l'actualitat s'identifica amb una configuració electrònica de gas noble (ns2np6). Walter Heitler i Fritz London van ser els autors de la primera explicació quàntica de la connexió química, especialment la de l'hidrogen molecular, el 1927, utilitzant la teoria de connexions de valència. El 1930, la primera descripció matemàtica quàntica de l'enllaç químic simple la va fer Edward Teller en el seu doctorat. El 1931, el químic Linus Pauling va publicar el que a vegades es considera el text més important de la història de la química: "The Nature of the Chemical Bond". Teories d'enllaç És important indicar que l'enllaç químic és una situació d'equilibri de tipus elèctric, on les forces de repulsió entre nuclis i entre els núvols electrònics d'ambdós àtoms són mínimes i les forces d'atracció entre els nuclis i els electrons de tots dos són màximes. El punt d'equilibri acostuma a estar caracteritzat per la longitud i l'energia d'enllaç, on la longitud d'enllaç representa la distància en què l'energia és mínima (energia d'enllaç) i, per tant, l'estabilitat de la molècula és màxima. Si quan dos àtoms s'acosten les forces de repulsió superen les d'atracció, no es formarà l'enllaç, ja que no s'assoleix una longitud que estabilitzi la substància. L'explicació de les forces involucrades en un enllaç químic són descrites per les lleis de l'electrodinàmica quàntica. Nogensmenys, en ser un problema de molts cossos s'acostumen a utilitzar teories simplificades. Aquestes teories ofereixen una idea més o menys bona i aproximada de la situació real. Teoria de Lewis L'any 1916, el fisicoquímic nord-americà Gilbert Newton Lewis va desenvolupar una teoria en què descrivia l'enllaç químic com la combinació d'un o més electrons entre dos àtoms, amb l'objectiu d'assolir l'octet electrònic i, per tant, una estructura de gas noble. Aquest enllaç té lloc entre àtoms que gairebé tenen complet el seu nivell de valència. Així doncs, amb l'octet aconsegueixen una estabilitat que no tenien com a àtoms independents. El terme regla de l'octet per descriure aquest fenomen fou definit per Irving Langmuir, que va ampliar i refinar la teoria de Lewis. Algunes idees bàsiques d'aquesta teoria són: Els electrons, especialment els que es troben en la capa més externa o de valència, tenen un paper fonamental en l'enllaç químic. En alguns casos es transfereixen electrons d'un àtom a un altre, formant-se ions positius i negatius que s'atrauen entre si per mitjà de forces electroestàtiques denominades enllaços iònics. En d'altres casos es comparteixen entre els àtoms un o més parells d'electrons; aquesta compartició es denomina enllaç covalent. Per a representar l'octet electrònic, Lewis va suggerir una estructura anomenada electró-punt, en la qual cada àtom es representa amb el seu símbol químic i al seu voltant es van marcant tants punts com electrons tingui en la seva capa de valència. A aquestes estructures se les va anomenar, en honor del seu inventor, estructures de Lewis. Aquests són uns dels procediments més senzills i més utilitzats a l'hora d'indicar com es distribueixen els electrons en les molècules i els ions. Per a representar espècies químiques mitjançant estructures de Lewis, se solen seguir els següents passos: Sumar els electrons de valència dels àtoms presents en la molècula. Si es tracta d'un anió, se li afegeix un electró per cada càrrega negativa, i si és un catió, es resten tants electrons com càrregues positives. Dibuixar la molècula amb els àtoms units per enllaços senzills i calcular el nombre d'electrons que s'han afegit; s'ha de tenir especial cura al dibuixar l'esquelet molecular correctament. Algunes premisses en què recolzar-se a l'hora de dibuixar la molècula són l'elecció d'un àtom central (que mai pot ser l'hidrogen i rarament ho és l'oxigen), que l'hidrogen sempre s'uneix formant enllaços simples, l'oxigen, majoritàriament, amb dos enllaços, el carboni amb quatre, el nitrogen amb tres, etc. Calcular el nombre d'electrons que manquen, distribuir-los per parelles entre els diferents àtoms procurant que es compleixi la regla de l'octet i formar, si s'escau, dobles enllaços. Tanmateix, val a dir que els elements més enllà del segon període poden sobrepassar la regla de l'octet. Estructures ressonants Quan una molècula pot ser representada per més d'una estructura de Lewis, sempre que l'esquelet molecular es mantingui, es tracta d'una estructura ressonant. Les formes ressonants són cadascuna de les maneres de representar la molècula. L'híbrid de ressonància és la suma de totes aquestes maneres, per tant, cada forma ressonant contribueix a la descripció de la molècula. Les formes ressonants porten associada una energia de ressonància, que provoca una disminució energètica, fet que atorga més estabilitat al sistema; per tant, l'estabilitat del sistema augmentarà quantes més estructures ressonants se li atribueixin. L'explicació d'aquesta disminució energètica és perquè aquestes formes no són úniques, sinó que la molècula resultant és un híbrid de les diferents representacions. Per exemple, l'anió nitrat, exposat més avall, presenta tres formes en ressonància, de manera que els tres enllaços nitrogen-oxigen tenen la mateixa distància i propietats, car que són una combinació entre ambdues representacions, l'enllaç simple (N-O) i l'enllaç doble (N=O). Exemples d'estructures de Lewis Teoria RPECV Les estructures de Lewis ens donen informació sobre l'esquelet molecular i l'estructura electrònica d'aquesta, però no ens donen informació sobre la geometria de la molècula. És de gran importància conèixer la geometria de les molècules, ja que depenent de com es trobin orientats els àtoms en l'espai, la molècula tindrà unes propietats fisicoquímiques diferents, tant a nivell microscòpic com macroscòpic. Per a determinar-ne l'estructura, el científic Ronald Gillespie va idear la teoria de la repulsió dels parells d'electrons de la capa de valència (RPECV). Aquesta teoria es basa en la màxima que afirma que les molècules cerquen tenir l'orientació que provoqui la mínima repulsió entre els parells d'electrons que hi ha al voltant de l'àtom central. Aquesta teoria diferencia els parells d'electrons en dos tipus: Parells d'electrons no enllaçants, són els que no formen cap enllaç però ocupen un lloc en l'espai. Parells d'electrons enllaçants, són els que constitueixen els enllaços. Com que la teoria RPECV es basa en el fet que la molècula adopta la forma geomètrica de mínima repulsió entre els electrons de la capa de valència és important conèixer l'ordre de repulsió entre els parells d'electrons al voltant de l'àtom central. En aquest ordre, la repulsió màxima es produeix entre els parells d'electrons no enllaçants i la mínima entre els parells d'electrons enllaçants. Segons siguin el nombre de parells d'electrons al voltant de l'àtom central, podem diferenciar un gran nombre de geometries bàsiques o ideals. A partir d'elles, segons les repulsions dels parells d'enllaç, es pot determinar la geometria real de la molècula. Cal afegir que en la teoria RPECV, els enllaços dobles es consideren de la mateixa manera que els enllaços senzills. Així doncs, es descriuen una sèrie de geometries per les diferents situacions en què l'àtom central de la molècula es vegi envoltat per dos, tres, quatre, cinc o sis grups d'electrons distribuïts al seu voltant (ja siguin enllaçants o no enllaçants): Dos grups d'electrons: lineal Tres grups d'electrons: trigonal plana Quatre grups d'electrons: tetraèdrica Cinc grups d'electrons: bipiramidal trigonal Sis grups d'electrons: octaèdrica Per exemple, en el cas del metà (CH4), en què el carboni s'enllaça a 4 àtoms d'hidrogen per tal d'omplir la seva capa semiplena (2s22p2 → 2s22p6), l'àtom de C central s'envolta de 4 parells d'electrons i, per tant, acaba tenint una estructura tetraèdrica. En el cas de l'aigua (H2O), l'oxigen s'enllaça amb únicament 2 àtoms d'hidrogen per tal d'omplir la seva capa semiplena (2s22p4 → 2s22p6), això és degut al fet que l'O només necessita 2 electrons per tal de completar la segona capa electrònica i, per tant, amb rebre els electrons de dos àtoms d'hidrogen en té prou; ara bé, no s'ha pas d'errar dient que la molècula serà lineal, ja que si bé s'enllaça a solament dos àtoms d'hidrogen, l'oxigen ja disposa de dos parells d'electrons previs que no acaben enllaçant, per tant, l'oxigen de la molècula d'aigua es veu rodejat per 4 parells d'electrons, donant així una estructura electrònica tetraèdrica. Tanmateix, hom únicament té en compte l'estructura tridimensional que formen els àtoms entre si, raó per la qual la molècula d'aigua és considerada angular. Teoria de l'enllaç de valència La teoria de l'enllaç de valència es complementa amb la regla de l'octet. No pot descriure adequadament als àtoms amb orbitals actius, com els metalls de transició, però la teoria és molt senzilla i descriu adequadament la majoria dels compostos. Segons aquesta teoria, la formació de l'enllaç covalent es du a terme per mitjà de la superposició d'orbitals atòmics. Tanmateix, si s'intenta aplicar el mètode de l'enllaç de valència a un gran nombre de molècules observem que en la majoria de casos, les descripcions de la geometria molecular, basades en la superposició senzilla d'orbitals atòmics, no coincideix amb els valors obtinguts experimentalment. Per exemple, si ens basem en la configuració electrònica de la capa de valència corresponent a l'estat fonamental del carboni i utilitzem únicament orbitals semiplens, es prediu l'existència d'una molècula amb la fórmula CH2 amb un angle d'enllaç de 90°. La molècula CH2 és altament reactiva, observable únicament en condicions especials. Per tant, per a solucionar aquest problema, es desenvolupen una sèrie d'orbitals anomenats orbitals híbrids. Els orbitals híbrids són una combinació lineal d'orbitals atòmics, pertanyents a un mateix àtom amb l'objectiu de crear-ne uns altres, els orbitals híbrids, que permeten explicar les geometries observades de les molècules i les forces dels enllaços. Ara sí, la molècula de metà pot ésser explicada; de manera que una combinació algebraica de les equacions d'ona de l'orbital 2s i els tres orbitals 2p de l'àtom de carboni permet obtenir un nou conjunt de quatre orbitals idèntics entre si. Aquests nous orbitals estan dirigits en l'espai de forma tetraèdrica i tenen energies intermèdies entre les dels orbitals 2s i 2p. A aquests nous orbitals híbrids se'ls anomenarà orbitals sp3, perquè són la fusió entre un orbital s i tres orbitals p. Per tant, d'aquesta manera, cada nou orbital sp3 podrà superposar-se amb un orbital 1s d'un àtom d'hidrogen, formant així la molècula de metà. Teoria d'orbitals moleculars Les estructures de Lewis, la teoria RPECV i el mètode de l'enllaç de valència descriuen l'enllaç covalent i les estructures moleculars satisfactòriament en la majoria de casos. Tanmateix, cap d'aquests mètodes proporciona una explicació dels espectres electrònics de les molècules, del paramagnetisme de l'oxigen diatòmic o de l'estabilitat de l'espècie H2+. Per a respondre aquestes qüestions es necessita descriure l'enllaç químic per mitjà d'un altre mètode diferent. Aquest mètode, anomenat teoria d'orbitals moleculars, assigna els electrons d'una molècula a una sèrie d'orbitals que pertanyen a la molècula com un tot, anomenats orbitals moleculars. Quan dos àtoms s'apropen, les funcions d'ona dels seus orbitals es combinen i interfereixen de manera constructiva o destructiva. La interferència constructiva correspon a l'addició de les dues funcions matemàtiques; la interferència destructiva correspon, doncs, a la sostracció de les dues funcions. La interferència constructiva conferirà densitat electrònica entre els nuclis d'ambdós àtoms i, per tant, donarà pas a un orbital molecular enllaçant. En canvi, si la interferència és destructiva, la probabilitat electrònica entre els dos nuclis es reduirà, donant lloc a un orbital molecular antienllaçant. Els orbitals enllaçants tindran una energia més baixa que els orbitals atòmics i els antienllaçants en tindran una de major; per tant, una molècula serà més estable com més orbitals enllaçants i menys orbitals antienllaçants tingui. Per a representar els orbitals enllaçants i antienllaçants, s'acostumen a usar els diagrames d'orbitals moleculars, que en donen una idea bàsica. D'aquesta manera, la teoria d'orbitals moleculars soluciona molts fenòmens que s'escapen de l'enllaç de valència. Tipus d'enllaç En general, els enllaços químics es poden dividir en dos grans grups: els enllaços interatòmics i els enllaços intermoleculars. Enllaç interatòmic Els enllaços interatòmics són una unió entre àtoms en la qual s'estableixen transferències o comparticions d'electrons de valència; és a dir, els electrons més superficials de l'àtom. Hi ha tres tipus d'enllaç interatòmic: Enllaç iònic Enllaç covalent Enllaç metàl·lic Enllaç iònic És la unió entre un àtom d'un element metàl·lic electropositiu que cedeix un o més electrons a l'àtom d'un element no metàl·lic electronegatiu. A causa d'aquesta transferència, les dues espècies químiques esdevenen ions amb càrregues de signe oposat i, per tant, queden enllaçades electroestàticament, formant xarxes iòniques. D'aquesta manera, ambdós àtoms aconsegueixen la configuració electrònica del gas noble més proper i, a més, enllaçar-se. L'exemple de xarxa iònica per antonomàsia és la del clorur de sodi (NaCl), en què el sodi (Na, electropositiu) cedeix el seu electró més superficial al clor (Cl, electronegatiu). Xarxa iònica: Els compostos iònics no formen pas molècules, sinó xarxes cristal·lines molt estables, en què els cations s'envolten del nombre més gran possible d'anions, i viceversa. La forma de la xarxa cristal·lina dependrà de la similitud que hi hagi entre les mides de l'anió i el catió i la seva càrrega. Si ambdós ions tenen la mateixa càrrega, com és el cas del clorur de sodi, hi haurà tants ions positius (Na+) com negatius (Cl-). Per contra, si la càrrega d'un ió és el doble que la de l'altre, aleshores hi haurà el doble d'ions d'un tipus que de l'altre, com és el cas de l'òxid de sodi (Na2O) o el fluorur de calci (CaF2). La fórmula dels compostos iònics ens indicaran la proporció en què es combinen els àtoms. Propietats dels compostos iònics: Els compostos iònics són sòlids a temperatura ambient i tenen un punt de fusió elevat, a causa de la gran estabilitat de la xarxa cristal·lina iònica. Per tal de fondre un compost iònic, cal comunicar-li molta energia per tal que els ions deixin d'ocupar el seu lloc dins la xarxa perfectament ordenada i altament estable. Tanmateix, les xarxes són dures i fràgils. Això és degut al fet que per a ratllar un compost iònic cal separar els ions, fortament units. La fragilitat ve donada perquè un cop pot desplaçar els ions d'un pla de la xarxa, fent que quedin enfrontats a ions del mateix signe i, per tant, es repelin, trencant així el cristall. En estat sòlid no condueixen l'electricitat, ja que els ions del compost ocupen posicions fixes; però quan estan fosos o bé en una solució, la xarxa cristal·lina s'ha desfet i les càrregues ja es poden moure. La majoria de compostos iònics es dissolen bé en aigua i altres dissolvents polars, perquè els pols positius del dissolvent envolten els ions negatius i els pols negatius envolten els ions positius, permetent així que el cristall es dissolgui. D'aquesta manera, els dissolvents apolars com el benzè o la gasolina no seran capaços de dissoldre'l. Enllaç covalent És la unió entre dos àtoms d'elements no metàl·lics i electronegatius. Aquesta unió es du a terme mitjançant una compartició total o parcial dels electrons de valència. Atès que cada àtom exerceix una diferent força atractiva als electrons compartits i a l'estructura d'aquesta, es poden arribar a crear dipols; és a dir, parts de la molècula amb densitat de càrrega positiva o negativa. Un exemple de molècula covalent és el clorur d'hidrogen (HCl) en què l'hidrogen i el clor comparteixen el seu electró més superficial. En aquest cas, es produeix un dipol en la molècula perquè el clor és més electronegatiu que l'hidrogen i, per tant, atrau ambdós electrons compartits amb més força; això causa l'aparició de densitats de càrrega parcials (δ) diferents entre el clor (δ-) i l'hidrogen (δ+), creant així el dipol. D'aquesta manera, aquesta espècie química serà propensa a establir forces de van der Waals amb d'altres. Enllaç metàl·lic És la unió entre un conjunt d'àtoms d'elements metàl·lics en què comparteixen els seus electrons més superficials entre tots, formant una xarxa metàl·lica i creant així un núvol d'electrons que confereix al metall una gran duresa, ductilitat i conductivitat, tant elèctrica com tèrmica. Un exemple de xarxa metàl·lica pot ésser qualsevol metall: el ferro (Fe), l'argent (Ag), el coure (Cu), l'or (Au), el zinc (Zn), etc. Enllaç intermolecular Els enllaços intermoleculars són una unió, generalment dèbil i abundant en la bioquímica, en què diferents parts de determinades molècules es veuen atretes electroestàticament. Aquestes forces acostumen a ser anomenades forces de van der Waals, en honor del seu descobridor. Existeixen tres tipus de forces de van der Waals: Forces de dispersió Forces d'inducció Forces d'orientació Forces de dispersió (de London) Les forces de van der Waals de dispersió són el tipus d'enllaç intermolecular que té lloc entre dipols temporals o transitoris en molècules sense moment dipolar permanent. Una molècula apolar pot patir espontàniament una separació de càrregues, donant lloc a un dipol temporal que, a la vegada, és capaç de causar-li un dipol induït a una altra, formant així una unió feble i efímera entre aquests. Les forces de dispersió són més freqüents i intenses com més electrons té la molècula; és, per tant, més polaritzable. Un exemple de substància amb presència d'aquest tipus d'unió són els gasos nobles, en què el núvol electrònic d'un àtom es pot veure atret electroestàticament pel nucli atòmic d'un altre; d'aquesta manera mantenen una certa cohesió a causa d'aquestes forces. Un altre exemple de forces de dispersió són les unions que tenen lloc entre hidrocarburs, sobretot entre cadenes hidrocarbonades. Forces d'inducció Les forces de van der Waals d'inducció tenen lloc entre un dipol permanent i un dipol induït. El dipol permanent indueix a una altra molècula apolar una separació de càrregues, que deriva en un dipol induït. Un exemple de força d'inducció podria ser la unió espontània entre una molècula d'aigua (H2O, dipol permanent) i un àtom de potassi (K, dipol induït), ja que núvol electrònic d'aquest es veuria atret momentàniament pels hidrògens de l'aigua (pol positiu). Forces d'orientació Les forces de van der Waals d'orientació tenen lloc entre dipols permanents. Al trobar-se dues molècules amb dipols permanents, establiran un enllaç feble que les durà a orientar-se de forma que el pol positiu d'una estigui encarat cap al pol negatiu de l'altra. L'exemple més conegut d'enllaç per forces d'orientació és el pont d'hidrogen, en el qual un àtom d'hidrogen amb densitat de càrrega parcial positiva es veu atret per un altre àtom amb densitat de càrrega parcial negativa. Un exemple de substància amb presència d'aquest tipus d'unió és l'amoníac (NH3), ja que, a causa de la seva estructura piramidal trigonal, les seves molècules presenten dipols permanents (el nitrogen amb δ- i els hidrògens amb δ+), entre els quals es poden formar unions d'aquestes característiques, nitrogen-hidrogen. Paràmetres moleculars de l'enllaç covalent Actualment, hi ha la capacitat de determinar experimentalment els valors de les propietats que caracteritzen els enllaços i d'obtenir informació important a l'hora d'identificar les molècules covalents i conèixer-ne les propietats. Energia d'enllaç L'energia d'enllaç és l'energia que es desprèn quan es forma un enllaç entre dos àtoms en estat gasós. Aquesta energia s'allibera a causa de l'estabilitat que adquireixen els àtoms en formar un enllaç. El valor d'aquesta energia ens indica la força amb què els àtoms es mantenen units. L'energia d'enllaç dels enllaços múltiples és major que la d'un enllaç senzill. Així, un enllaç doble té més energia que un enllaç senzill, però no el doble. Succeeix el mateix amb un enllaç triple. Longitud d'enllaç La longitud d'enllaç és la distància mitjana entre els nuclis atòmics, tenint en compte els moviments de vibració i gir que realitzen els àtoms. Aquesta longitud coincideix amb la suma dels radis atòmics quan es tracta d'enllaços entre àtoms idèntics. En canvi, si els àtoms són diferents, la longitud d'enllaç sol ser menor que la suma dels dos radis atòmics sense enllaçar, ja que l'atracció entre els àtoms s'intensifica i la distància s'escurça. Per exemple, el radi atòmic del clor és de 99pm (picòmetres) i la distància d'enllaç Cl−Cl és 198pm. En el cas del clorur d'hidrogen, la longitud d'enllaç és de 128pm, inferior a la suma dels radis atòmics (hidrogen 37pm i clor 99pm). En el cas d'enllaços múltiples, la distància d'enllaç es redueix. Per exemple, la longitud d'enllaç C−C és de 154pm, el doble que el radi atòmic del carboni (77pm). En canvi, la longitud d'enllaç C=C és de 133pm, i la del triple enllaç (C≡C) és de 120pm. Aquest fenomen és conseqüència de l'augment de la densitat electrònica entre els àtoms, la qual fa augmentar l'atracció entre els àtoms i disminuir així la seva separació. Angle d'enllaç L'angle d'enllaç és l'angle mitjà i hipotètic entre dos enllaços. Aquest depèn de la geometria de la molècula i, per tant, conèixer-lo ens proporciona informació sobre la disposició espacial d'aquesta. Per exemple, els enllaços H−O de l'aigua formen un angle H−O−H de 104,45o i, en canvi, el clorur de beril·li (BeCl2) forma enllaços Cl−Be−Cl amb angles de 180°. Vegeu també Regla de l'octet Estructura de Lewis Teoria RPECV Teoria de l'enllaç de valència Teoria dels orbitals moleculars Enllaç iònic Enllaç covalent Enllaç metàl·lic Forces de van der Waals Forces de dispersió de London Pont d'hidrogen Electronegativitat Enllaç carboni-nitrogen Referències Bibliografia Petrucci, R.H., Herring, F.G., Madura, J.D., Bissonnette, C. Química General. 10a edició. PEARSON EDUCACIÓN, S.A., Madrid, 2011. Boixaderas Sáez, N., Ibar Roy, M.J., Lladó Serra, N., Vidal Fernández, M.C. Química 1. Santillana Educación, S.L., Barcelona, 2008. Boixaderas Sáez, N., Guardia Villaroel, C., Ibar Roy, M.J., Lladó Serra, N., Menéndez Hurtado, A.I., P. de Azpeitia, F.P. Química 2. Santillana Educación, S.L., Barcelona, 2009. Castells i Esqué, P., Riba i Soldevila, N., Andreu i Mateu, F. Química 2. McGraw-Hill/Interamericana de España, S.L., Madrid, 2013.


text: L'etologia (del grec «ηθος» ethos, costum, i «λóγος» logos, raonament, estudi, ciència) és la branca de la biologia i de la psicologia experimental que estudia el comportament dels animals en llibertat o en condicions de laboratori, encara que són més coneguts pels estudis de camp. Un científic especialitzat en etologia s'anomena etòleg. L'etologia correspon a l'estudi de les característiques conductuals distintives d'un grup determinat i com aquestes evolucionen per a la supervivència. L'etologia no solament té per objecte l'estudi el comportament animal, ja que els éssers humans, com a animals, també formen part del camp d'estudi de l'etologia. Aquesta especialització es coneix amb el nom d'etologia humana. El terme va ser popularitzat pel científic americà William Morton Wheeler el 1902. Els qui projectaren l'etologia com a disciplina independent, foren Konrad Lorenz, Niko Timbergen i Karl von Frisch (descobridor de la "dansa de les abelles" per indicar la posició dels recursos). Els seus estudis es veieren premiats amb el premi Nobel de Medicina o Fisiologia el 1973 pels seus estudis. Els objectius dels etòlegs són l'estudi de la conducta, del instint i el descobriment de les pautes que guien l'activitat innata o apresa de les diferents espècies animals. Així, els etòlegs han estudiat en els animals aspectes com ara l'agressivitat, l'aparellament, el desenvolupament del comportament, la vida social, l'empremta i molts altres. En estat salvatge, els animals es manegen amb certs codis imposats per la mateixa lluita per la supervivència, per ser el més apte per dirigir un estol, colla o ramat, o guanyar-se el dret a menjar o a copular. Història de l'etologia A principis del segle XX es va crear la psicologia comparada, que consistia en l'estudi de la conducta i les capacitats psicològiques de les diferents espècies animals i que, en aquest sentit, considerava la conducta humana com un els molts tipus de conducta animal. Els conductistes van utilitzar aquest mètode en els seus estudis, però a partir de 1973, quan els científics Konrad Lorenz, Karl R. von Frisch i Niko Tinbergen van rebre el Premi Nobel pels seus estudis sobre la conducta dels animals, l'etologia va començar a considerar ciència amb tot el dret, i la psicologia comparada es va integrar en aquesta nova ciència. A Europa, la investigació del comportament animal es va desenvolupar ressaltant els estudis de camp i les conductes instintives. Hem de destacar alguns dels més brillants etòlegs: Konrad Lorenz, amb el seu estudi sobre l'empremta en les oques; Karl von Frisch, centrat en el sistema de comunicació de les abelles, i Niko Tinbergen, interessat en l'estudi sobre l'instint en l'espinós. Als Estats Units, durant la primera meitat del , va destacar una investigació del comportament animal centrada en les conductes apreses en mitjans controlats. Aquestes investigacions van donar lloc a la psicologia comparada i al conductisme. El 1951, Niko Tinbergen va publicar The Study of Instinct ( L'estudi de l'instint ), on planteja les quatre preguntes sobre les quals es recolza l'etologia (causacional, del desenvolupament o ontogenètic, evolució i filogenètic), i s'encarrega de fer una distinció entre la psicologia comparada i l'etologia. El 1966, Robert Hinde en fa una síntesi de les dues, i en distingeix els aspectes més destacables de cadascuna. Els quatre perquès etològics Causal Intenta esbrinar la causa directa del comportament. Podem fer aquí dues dicotomies sobre el tema: Causa interna o externa La causa interna és un model de caixa oberta, intenta explicar la causa a escala fisiològica. La causa externa intenta respondre a la pregunta de quina causa externa ha desencadenat la resposta etològica, com si d'un model de caixa tancada fora, sense preocupar-se del motiu fisiològic. Model de maquinari i programari El model de maquinari intenta explicar les causes que es veuen, les causes sensibles de ser estudiades directament. El model de programari intenta explicar les causes que no es veuen, en general cognitives, encara que aquesta definició és discutida. Desenvolupament sostenible Intenta esbrinar el comportament etològic de l'organisme de l'ésser humà, ocasionat per les anteriors situacions o causes fetes pels animals. Evolutiu Intenta respondre quins beneficis obté l'animal d'un comportament i quins avantatges evolutius ha tingut perquè aquest sigui seleccionat. Per exemple, quin avantatge evolutiu obté una gallina de cuidar les seves cries i no abandonar-les. Filogenètic Intenta respondre a la pregunta de quan va aparèixer aquest comportament en la història evolutiva de l'espècie. Comportaments innats i apresos Un altre problema que aborda l'etologia és si un comportament té bases genètiques o és bàsicament après. Durant dècades, molts etòlegs -entre ells Konrad Lorenz -, proposaven que un comportament o era innat o après. En canvi, altres científics de la branca de la psicologia i altres de branques diferents afirmaven que els comportaments podien tenir característiques dels dos tipus. Finalment, es va arribar a la conclusió que, encara que un factor sigui innat o après, en moltes ocasions té part d'ambdues coses: requereix aprenentatge o un coneixement innat per al seu correcte desenvolupament. Definicions d'etologia Existeix certa tendència dins de l'etologia a eludir-ne una definició formal, i les definicions existents són àmplies i ambigües. Algunes de les definicions d'etologia són les següents: 1951 - Nikolaas Tinbergen: Estudi objectiu del comportament (més tard estudi biològic de la conducta). 1979 - Irenäus Eibl-Eibesfeldt: Estudi comparat del comportament. 2009 - Manuel Soler: La ecologia del comportament (originada per l'enfocament adaptacionista de la etologia) ha aconseguit un protagonisme tan marcat que se la pot considerar com l'etologia moderna. Referències Bibliografia Carranza, J. (Ed.). (1994). Etologia: Introducció a la ciència del comportament. Càceres: Universitat d'Extremadura. Font, E.; Colmenares, F. i Guillén-Salazar, F. (1998). El lloc de l'etologia en les ciències del comportament. Revista de Psicologia General i Aplicada, 51 (1): 55-83 Guillén-Salazar, F. (1996). Comportament animal i societat: Una introducció a l'etologia aplicada. En: Etologia, psicologia comparada i comportament animal. (F. Colmenares, ed.), Pp. 113-133. Madrid: Síntesi. Guillén-Salazar, F.; Pons-Salvador, G. i Fuster, H. (2001), El desenvolupament històric de l'estudi del comportament animal a Espanya: des del Renaixement fins als nostres dies. Revista de Psicologia General i Aplicada, 54 (2): 331-344. Soler, Manuel. (2009). Adaptació del comportament: comprenent l'animal humà, Síntesi, 2009, Pozuelos Jiménez de Cisneros, A. (2004). L'etologia del gos. Madrid: Ateles. Vegeu també Etograma Ecologia del comportament Biologia L'expressió i les emocions en l'home i els animals Psicologia experimental Zoologia Etologia humana Konrad Lorenz Enllaços externs mite de l'home, l'assassí, per Eric S. Raymond naturalesa humana, per Francisco Capella. sobre conducta animal, primats i evolució, per www.somosprimates.com


text: Lenergia és una magnitud física que és un atribut present en qualsevol mode de sistema físic i que es pot manifestar en forma de treball útil, de calor, de llum o altres maneres. Està molt relacionada amb el treball, l'entalpia, l'entropia i, en física nuclear, la massa. L'energètica, que inclou la termodinàmica i altres aspectes, és la branca de la ciència que s'ocupa de l'estudi de l'energia i la tecnologia energètica la que l'aplica. L'energia és un nexe d'unió que apareix en totes les àrees de la física i també en altres camps, com la química, el medi ambient o l'economia. En el sistema internacional, l'energia es mesura en joules, però moltes altres unitats s'hi usen també sovint, com la caloria, el quilowatt-hora o l'electró-volt. Un sistema té energia potencial, és a dir, energia en potència, que pot usar en unes circumstàncies particulars i que, mentre no ho fa, la "guarda" o emmagatzema en ell mateix, i una suma de les energies que té "actives" a conseqüència de diversos factors, com per exemple el fet d'estar en moviment (energia cinètica), de trobar-se sota els efectes d'un camp gravitatori o electromagnètic, de la temperatura a la qual es troba (energia tèrmica), o simplement per la natura química i física que descriu com està estructurada la matèria que conforma aquest sistema (energia interna, energia d'enllaç, energia nuclear, etc.). En un univers tancat, la suma d'energia i massa es conserva, però l'energia útil disminueix amb cada transformació, ja que inevitablement una part se'n dissipa en forma de calor. Els éssers vius necessiten fer transformacions energètiques al seu cos per poder viure. Els humans introduïm energia al cos humà per mitjà de l'alimentació, sense la qual morim. El consum mitjà mundial anual per persona d'energia endosomàtica és d'uns cent vint watts. A més, els humans tenim la particularitat d'utilitzar l'energia de manera exosomàtica, per a fer funcionar ordinadors, desplaçar-nos, cuinar, obtenir aigua, etc. Actualment, la usem sobretot en forma d'energia elèctrica, que obtenim principalment de centrals tèrmiques i nuclears. Els combustibles emprats són, en general, finits a la Terra i amb reserves inferiors a un segle. El consum energètic endosomàtic i exosomàtic per part dels humans comporta actualment importants conseqüències socials, econòmiques i polítiques relacionades amb la globalització, la sostenibilitat i el poder dels grans accionistes i empresaris sobre la resta de persones. Etimologia El mot català "energia" prové del grec ἐνέργεια, energeia. Concepte L'energia, en general, és una quantitat abstracta que no es pot visualitzar fàcilment.[Text poc precís] En física, existeixen moltes equacions que permeten calcular quanta energia i de quin tipus és la que conté un sistema determinat. Per la teoria de la relativitat, sabem que l'energia es pot transformar en massa, i a l'inrevés, d'acord amb la famosa equació d'Einstein: . Així, el principi de conservació s'aplica conjuntament a la massa i a l'energia. En el cas més senzill, l'aplicació d'una força a través d'una distància unidimensional, l'energia necessària és: , i és f(x) la quantitat de força que cal aplicar-hi en cada punt. En la pràctica, fàcilment tota l'energia emmagatzemada en un sistema per a produir treball. En l'exemple del cos en caiguda lliure, l'energia potencial es transforma fàcilment en energia cinètica, però l'energia interna del cos (energia química i atòmica) no es transforma. Tipus d'energia L'espècie humana es beneficia d'energia exosomàtica (electricitat, llenya, carbó, etc.) a més de consumir, com altres éssers vius, energia endosomàtica (aliments). La biologia i la bioquímica tracten l'energia utilitzada directament en el cos de l'individu que se n'aprofita. Alguns altres tipus d'energia són: Energia cinètica: és la que conté un cos per raó del seu moviment. Energia potencial: és la capacitat o potencialitat d'un cos per a tenir energia en altres circumstàncies com, per exemple posant-se en moviment o movent-se a més velocitat, pel trencament o formació d'un enllaç químic, etc. Energia química interna: l'energia que té una molècula per la seva estructura i l'estat dels àtoms que la componen. Energia elèctrica: és un tipus d'energia potencial relacionada amb la posició d'una càrrega elèctrica en un camp elèctric. Massa: d'acord amb la teoria de la Relativitat, la massa i l'energia es poden intercanviar. Se sol anomenar energia atòmica o energia nuclear l'obtinguda per la fusió o fissió dels nuclis atòmics. Energia electromagnètica o radiant: és l'existent en un medi físic, causada per ones electromagnètiques, mitjançant les quals es propaga directament sense desplaçament de la matèria. Energia calorífica o tèrmica: és un tipus d'energia que es transmet en forma de calor d'un cos a un altre. Energia potencial gravitatòria o gravitacional: és l'energia vinculada a la gravetat, i per tant al pes. Energia nuclear: és l'energia que manté juntes les partícules del nucli dels àtoms en un espai molt reduït. Energia radiant: és l'energia que transporten les ones electromagnètiques, com la llum, les ones de ràdio, les radiacions ultraviolades... Energia sonora: és l'energia cinètica del moviment de vibració que es desplaça a través de les molècules d'aire. Energia mecànica L'energia mecànica es manifesta de moltes formes; a grans trets, es podria diferenciar entre energia potencial i energia cinètica. Tanmateix, el terme energia potencial és molt genèric, ja que l'energia potencial existeix en tots els camps de força, com el camp gravitatori, el camp electroestàtic o el camp magnètic. El terme energia potencial fa referència a la capacitat d'un cos per a realitzar treball per raó de la seva posició en un camp de forces. L'energia mecànica pot ser causada per forces conservatives, per forces no conservatives o per totes dues. Les forces conservatives són les que deriven de potencial. El teorema de l'energia aplicat a dos estats d'un sistema mecànic en fa un balanç i diu que l'increment d'energia cinètica entre els dos estats és igual a la variació de treball realitzat per totes les forces, les interiors al sistema i les exteriors, aplicades a aquest. D'aquest teorema es desprèn que la variació d'energia cinètica entre dos estats mecànics és igual al treball no conservatiu, és a dir, al realitzat per les forces no conservatives. L'energia potencial es defineix com el treball fet per un objecte contra una força donada en canviar de posició. Energia elàstica potencial L'energia potencial elàstica es defineix com el treball necessari per a comprimir (o expandir) un ressort. La força F en una molla, o en qualsevol altre sistema que obeeixi la llei de Hooke, és proporcional a l'extensió o la compressió, x: en què k és la constant elàstica que depèn de cada molla (o sistema) i ens indica si la molla (o el sistema) presenta poca o molta resistència a deformar-se quan li apliquem una força. L'energia potencial elàstica s'expressa per: . Energia cinètica L'energia cinètica, simbolitzada per exemple amb Ek, T o K, és l'energia que té un cos pel fet d'estar accelerat o desaccelerat. En calcular aquesta energia, hom pot arribar a aquesta equació: La massa en repòs té una energia, anomenada energia de repòs igual a: Energia gravitacional La força gravitatòria és igual a la massa, m, multiplicada per l'acceleració de la gravetat g = 9.81 m/s2. En aquest cas, l'energia potencial gravitatòria es determina amb l'equació: Una expressió més general per a l'energia potencial deguda a la llei de la gravitació universal entre dos cossos o masses m1 i m2, útil en astronomia, és: , en què r és la separació entre els dos cossos i G és la constant de la gravitació, 6,6742(10)×10−11 m3kg−1s−2. A efectes pràctics, pot emprar-se per a emmagatzemar energia (energia hidroelèctrica, pesses d'un rellotge...) Energia tèrmica L'energia tèrmica dels materials (els gasos, el plasma, els sòlids, etc.) és l'energia associada amb el moviment microscòpic i aleatori de les partícules que els constitueixen. La calor es defineix com la manifestació de l'energia interna quan un sistema efectua un procés, cíclic o no, mitjançant canvis de temperatura, sigui del sistema, sigui del medi que l'envolta. En un gran nombre de situacions, és possible utilitzar l'energia alliberada per un sistema per a elevar la temperatura d'un altre objecte, per exemple, l'aigua que escalfa un escalfador. També és possible mesurar la quantitat d'energia elèctrica necessària per a elevar la temperatura de l'objecte. La caloria va ser definida com la quantitat d'energia necessària per a elevar la temperatura d'un gram d'aigua 1 °C (aproximadament 4,1855 joules). Energia elèctrica Energia electroestàtica L'energia potencial electroestàtica d'una determinada configuració de càrregues es defineix com el treball termodinàmic que s'ha de fer contra la força electroestàtica per tal de reorganitzar les càrregues des d'una separació infinita fins a la configuració considerada (o el treball fet contra la força electroestàtica per separar les càrregues d'una configuració donada fins a l'infinit). Per a dues càrregues puntuals Q1 i Q2 separades per una distància r, aquest treball i l'energia potencial elèctrica és igual a: En què ε0 és la permitivitat del buit 107/4πc02 o 8.854188...×10−12 F/m. Si la càrrega s'acumula en un condensador de capacitància C, no es pren com a configuració de referència aquella en què hi ha una separació infinita entre les càrregues, sinó aquella en què són extremadament properes, de manera que hi ha una càrrega neta nul·la en cada placa del condensador. La justificació per a aquesta preferència és purament pràctica: és més fàcil mesurar la diferència de voltatge i la magnitud de la càrrega en les plaques d'un condensador en una situació de condensador descarregat, en què les càrregues són molt properes de manera que els electrons i els ions es recombinen neutralitzant-se. En aquest cas, el treball i l'energia potencial elèctrica vindrà determinada per: Energia del corrent elèctric Si un corrent elèctric passa a través d'una resistència, part de l'energia del corrent elèctric es converteix en calor. Si el corrent passa a través d'un aparell elèctric, una part de l'energia del corrent es pot convertir potencialment en altres formes d'energia (una part sempre es dissiparà en forma de calor). La quantitat d'energia d'un corrent elèctric es pot expressar de diferents maneres, per exemple: en què U és la diferència de potencial elèctric (en volts), Q és la càrrega (en coulombs), I és la quantitat de corrent (en amperes), t és el temps durant el qual flueix el corrent (en segons), P és la potència (en watts) i R és la resistència elèctrica (en ohms). La darrera de les expressions anteriors és especialment important per a la mesura pràctica de l'energia, ja que la diferència de potencial, la resistència i el temps poden ser mesurats amb una precisió considerable. Energia radiant Lenergia radiant és l'energia de les ones electromagnètiques continguda en la llum visible i altres formes de radiació, com els raigs X. Quan la matèria absorbeix la radiació, experimenta un augment de l'energia tèrmica; també es poden experimentar canvis en les substàncies. La quantitat d'energia radiant es pot calcular integrant el flux radiant (o potència) respecte al temps, com en el cas de qualsevol altre tipus d'energia, en unitats del SI es mesura en joules. La radiació electromagnètica, com les microones, la llum visible o la radiació gamma, és un flux d'energia electromagnètica. Aplicant les equacions anteriors al component elèctric o magnètic dels camps electromagnètics, podrem calcular tant la densitat volumètrica com el flux d'energia. El vector de Poynting resultant s'expressa com: en unitats del SI dona la densitat del flux d'energia i la seva direcció. L'energia de la radiació electromagnètica està quantificada, presenta uns determinats nivells d'energia discrets. L'espai entre aquests nivells és igual a: en què h és la constant de Planck, 6,6260693(11)×10−34 Js, i ν és la freqüència de la radiació. Aquesta quantitat d'energia electromagnètica és el que s'anomena fotó. Els fotons de la llum visible tenen energies de 270–520 yJ, equivalent a 160–310 kJ/mol, la força dels enllaços químics més febles. Energia química L'energia química és l'energia deguda a l'associació dels àtoms en molècules o d'altres agregats de matèria. Pot ser definida com el treball fet per les forces elèctriques durant el rearranjament de les posicions de les càrregues elèctriques, electrons i protons, durant el procés d'agregació. Bàsicament, es tractaria de l'energia potencial electroestàtica de les càrregues elèctriques. Si l'energia química d'un sistema decreix durant una reacció química, la diferència serà transferida a l'entorn que l'envolta en diferents formes, sovint calor o llum; d'altra banda, si l'energia química d'un sistema s'incrementa com a resultat d'una reacció química, la diferència serà aportada pel seu entorn, habitualment també en forma de calor o llum. Per exemple, quan dos àtoms d'hidrogen reaccionen per formar una molècula de dihidrogen (H2), l'energia química decreix en 724 J, aquest valor es correspon a l'energia d'enllaç de l'enllaç H–H; quan es treu un electró de l'àtom d'hidrogen, per formar un ió H+ (en l'estat gasós), l'energia química s'incrementa en 2,18 aJ; aquest valor correspon a l'energia d'ionització de l'hidrogen. És habitual expressar els canvis de l'energia química prenent com a referència un mol de la substància en qüestió: els valors típics per als canvis de l'energia química per mol durant una reacció anirien de desenes a centenars de quilojoules per mol. L'energia química tal com s'ha definit més amunt també és coneguda pels químics com a energia interna, U: tècnicament, es mesura mantenint el volum del sistema constant. Tanmateix, la major part de la química pràctica es desenvolupa a pressió constant, de manera que si el volum canvia durant la reacció, caldrà aplicar una correcció per tal de tenir en consideració el treball fet per o sobre l'atmosfera per tal d'obtenir l'entalpia, H: ΔH = ΔU + pΔV Caldrà una correcció addicional, per al canvi a l'entropia, S, per tal de determinar si una reacció química es produeix o no, donada l'energia de Gibbs, G: ΔG = ΔH − TΔS Aquestes correccions són negligibles de vegades, però sovint no ho són, especialment en el cas de les reaccions que involucren gasos. Des de la Revolució industrial, la combustió de carbó, petroli, gas natural o productes derivats d'aquest ha estat la manera més important de transformar l'energia química en altres formes d'energia. El consum (realment haurien de parlar de transformació, ja que segons la llei de conservació l'energia no es consumeix, només es transforma) s'acostuma a expressar en referència a l'energia obtinguda per la combustió d'aquests combustibles fòssils: 1 tona equivalent de carbó = 29,3076 GJ = 8.141 quilowatt-hora 1 tona equivalent de petroli = 41,868 GJ = 11.630 quilowatt-hora De la mateixa manera, un dipòsit de gasolina (45 litres) equivaldria a uns 1,6 GJ d'energia química. Una altra unitat per a mesurar l'energia química alliberada és la tona de TNT, uns 4,184 GJ. És a dir, l'energia obtinguda de cremar una tona de petroli equivaldria a unes 10 vegades la que alliberaria una explosió d'una tona de TNT. Altres exemples d'emmagatzemament d'energia química són les bateries o els aliments. La digestió dels aliments i la seva metabolització per l'organisme, sovint amb oxigen, provoca l'alliberament d'energia que al seu torn és transformada en energia cinètica pels muscles. Energia solar L'energia solar és l'energia nuclear que es produeix al Sol, que funciona com un reactor nuclear de fusió gegant natural, fusionant àtoms cada vegada més grans. Irradia llum, calor (energia tèrmica) i radioactivitat. Només una part de la irradiació solar que incideix en l'atmosfera terrestre aconsegueix traspassar-la i incidir en la superfície de la Terra. En totes les estrelles, es produeix energia de la mateixa manera. Transformacions d'energia L'energia d'alguns tipus es pot transformar en energia d'alguns altres tipus, en treball (útil o no), en llum i en calor. Moltes d'aquestes transformacions es fan de manera espontània en la natura, per exemple en el metabolisme humà o en la respiració de les plantes. Altres transformacions es fan per mitjà de màquines, tèrmiques o no, o d'instal·lacions industrials (centrals tèrmiques, nuclears, parcs eòlics, etc.) creades pels humans. La majoria de màquines necessita una aportació externa d'energia per a funcionar, algunes ho fan amb energia cinètica, com per exemple una bicicleta (l'energia mecànica produïa per les cames, que prové de l'energia endosomàtica de la persona) o una manivel·la, l'energia solar d'una calculadora o d'alguns gadgets i joguines, l'energia de combustió dels motors i dels gasodomèstics, l'energia elèctrica dels electrodomèstics i aparells electrònics, etc. Els llums transformen una petita part de l'energia elèctrica en energia lumínica, les turbines transformen l'energia mecànica de fluids que passen per les seves pales en energia cinètica a la màquina, els generadors elèctrics transformen l'energia química, mecànica o lluminosa en electricitat. Mesura La mesura absoluta de l'energia no és possible, perquè es defineix com el treball que un sistema pot fer sobre un altre; per tant, només la transició d'un sistema d'un estat vers un altre pot ser mesurada; és a dir, la diferència o increment d'energia entre dos estats. Els mètodes per a mesurar l'energia són sovint indirectes, els utilitzats per la mesura d'altres magnituds, com per exemple la massa, la distància, la radiació, la temperatura, el temps, la càrrega elèctrica o el corrent elèctric, i a partir d'aquests es calcula l'energia per mitjà de taules o equacions que les relacionen. Unitats Al llarg de la història de la ciència, el valor de l'energia s'ha expressat en diferents unitats, com l'erg de l'antic sistema CGS; però, actualment, la unitat acceptada del Sistema Internacional per a l'energia és el joule i els seus múltiples i submúltiples. Altres unitats que s'usen molt són la caloria, el quilowatt-hora i l'electró-volt, i encara n'hi ha d'altres diferents. Algunes equivalències entre aquestes són: 1 joule (J) = 1 N·m (newton metre) 1 J = 1 W·s (watt segon) 1 J = 2,7778 kW·h (quilowatt-hora) 1 J = 6,24150974 × 1018 eV (electró-volt) 1 J = 0,239 cal (calories) 1 J = 1 Pa·m3 (pascal-metre cúbic) Llei de la conservació de l'energia L'energia és subjecta a la llei de la conservació de l'energia, que indica que l'energia no pot ser creada ni destruïda, només pot ser transformada. Molts tipus d'energia, amb la gravitatòria com una excepció important, també són sotmesos a estrictes normes locals de conservació. De manera que l'energia només es pot intercanviar entre regions adjacents de l'espai, i qualsevol observador coincidirà sobre la densitat d'energia en un volum donat de l'espai. També hi ha una llei global de la conservació de l'energia que estableix que l'energia total de l'Univers no canvia, cosa que és una conseqüència directa, un corol·lari, de la llei local de conservació. La conservació de l'energia és una conseqüència matemàtica de la simetria de translació del temps, és a dir, la impossibilitat de diferenciar intervals temporals presos en diferents moments. (Vegeu el teorema de Noether). La llei de conservació és un principi fonamental de la física que es deriva de la simetria de translació del temps, una propietat de molts fenòmens a escala còsmica que els fan independents de la seva localització en les coordenades del temps. Ahir, avui o demà són físicament indiferenciables. Això és així perquè l'energia és una magnitud que és una variable conjugada amb el temps. Aquesta imbricació de l'energia i el temps comporta un principi d'incertesa: és impossible de definir la quantitat exacta d'energia durant qualsevol interval definit de temps. Aquest principi d'incertesa no s'ha de confondre amb la conservació de l'energia, encara que proporcioni uns límits matemàtics entre els quals es pot definir i mesurar l'energia. En mecànica quàntica, l'energia s'expressa mitjançant l'operador hamiltonià; en qualsevol escala temporal, la incertesa de l'energia vindrà donada per: que té una forma similar al principi d'incertesa de Heisenberg, però no són matemàticament equivalents, ja que H i t no són variables conjugades ni en mecànica clàssica ni en mecànica quàntica. En física de partícules, aquesta desigualtat permet una comprensió qualitativa de les partícules virtuals que transporten un moment que intercanvien amb partícules reals, responsable de la creació de totes les forces fonamentals conegudes. El fotons virtuals (que són l'estat d'energia quàntica més baix dels fotons) també són els responsables de les interaccions electroestàtiques entre càrregues elèctriques (que comporten la llei de Coulomb), de la desintegració radioactiva per fissió espontània dels estats nuclears excitats, de l'efecte Casimir, de la força de van der Waals i d'altres fenòmens observables. Fonts d'energia primària La tecnologia energètica estudia com utilitzar l'energia per a usos pràctics. Hi cal una font d'energia que, quan s'utilitza sense procés de conversió, s'anomena energia primària, i que de vegades cal convertir en electricitat per a la seva utilització. Les fonts d'energia primària solen ser materials que tenen una energia interna acumulada i que extraiem cremant-los, com al cas dels combustibles fòssils (carbó, gas natural, petroli) i de l'agromassa (fusta, paper, agrofuel, etc.), o bé trencant els seus enllaços nuclears, com el combustible nuclear (urani, plutoni). Tanmateix, també es pot transformar energia a partir de l'energia d'un procés, sense haver d'emprar un "combustible" que s'acabi. És el cas, per exemple, de l'energia eòlica, que transforma directament l'energia cinètica del vent en energia mecànica a les aspes d'un molí, que posteriorment es podrà transformar en electricitat, per exemple, amb un generador. Els molins d'aigua aprofiten l'energia cinètica d'un corrent d'aigua, un riu, que passa entre les seves aspes. Les centrals hidroelèctriques fan moure turbines, transformant energia cinètica de l'aigua en mecànica de les pales de la turbina, amb l'aigua que cau per acció de la gravetat. Aquestes i altres fonts s'anomenen energies renovables perquè com no usem l'aire ni l'aigua directament, sinó l'energia que produeixen, aquests no es gasten. Altres fonts d'energia renovable són la solar o la geotèrmica, per exemple. Islàndia és un país que utilitza pràcticament només aquest tipus de fonts, concretament la hidràulica i la geotèrmica. Finalment, també és possible reciclar i obtenir com a subproducte energia. En aquests casos, la producció d'energia no pot ser mai l'objectiu principal i, per tant, no són processos que serveixin com a fonts absolutes sinó que ajuden a haver d'usar menys unes altres, especialment si són no renovables o exhauribles (fòssils, agrocombustibles, nuclear). Alguns exemples en són el biogàs obtingut per compostatge d'escombraries orgàniques, o el petroli blau obtingut de la disminució d'emissions contaminants de diòxid de carboni en algunes indústries, com per exemple una fàbrica de ciment. Energia i economia L'economia del sector energètic tracta de l'energia des d'un punt de vista centrat en l'economia i la societat. Més enllà de les propietats i coneixements científics abstractes i objectius que tenim de l'energia, la manera com s'usi en la tecnologia i sobretot el seu comerç té importants implicacions socials i polítiques, que van des de guerres a interessos legals (per exemple, l'impost sobre el carboni per la indústria nuclear) passant per latifundis agrícoles en el tercer món. Vegeu també Energia d'activació. Energia del punt zero. Referències Enllaços externs Enérgeia Experiències pràctiques i interactives sobre l'energia. Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya. Pàgina dedicada a la mostra permanent que el museu terrassenc dedica a l'energia. La main à la pâte Recursos pedagògics relacionats amb l'energia. Vídeo TV3 Quèquicom L'energia. 7 de gener de 2014.


text: Lenergia solar és l'energia que prové del Sol en ones electromagnètiques. La utilització d'aquesta energia per a fins humans és renovable, ja que l'energia rebuda del Sol no canvia pel fet d'utilitzar-la. La radiació té un valor de potència que varia segons el moment del dia, les condicions atmosfèriques que l'esmorteixen i la latitud. Es pot assumir que en bones condicions d'irradiació el valor és superior als 1.000 W/m2 a nivell de la superfície terrestre. La radiació és aprofitable en els seus components directament i difosa, o bé en la suma d'ambdues. La radiació directa és la que arriba directament del focus solar, sense reflexions o refraccions intermèdies. La difosa és aquella que està present a l'atmosfera gràcies als múltiples fenòmens de reflexió i refracció solar dels núvols, i la resta d'elements atmosfèrics i terrestres. La radiació directa és direccional i pot reflectir-se i concentrar-se, mentre que la difosa no, ja que és omnidireccional. Es pot diferenciar en l'energia solar fotovoltaica i l'energia solar tèrmica. L'energia solar tèrmica es pot aprofitar convertint-la en electricitat o utilitzant-la sense transformació prèvia. L'energia fotovoltaica ha suposat un gran negoci per a molts inversors i avui en dia, algunes cases ja s'han dotat de plaques per no dependre de la xarxa elèctrica. L'avantatge de l'energia fotovoltaica és que no necessita una gran instal·lació per una bona eficiència en la producció d'electricitat. Energia solar fotovoltaica: Aprofitament per mitjans electrònics Energia solar tèrmica: Aprofitament per mitjans mecànics Energia solar termoelèctrica: Processos de conversió en energia elèctrica. Energia termosolar: Processos d'aprofitament directe de l'energia solar tèrmica Forns solars d'alta temperatura Cuina solar Escalfador solar Escalfador solar d'aigua Escalfador solar d'aire Arquitectura bioclimàtica L'energia solar en l'aviació L'energia solar encara no es fa servir habitualment per a fer volar avions, a Espanya existeixen aeromodels, però no de grans dimensions. En altres llocs sí que s'han fet experiments amb aquest tipus d'energia. Hi ha models molt reeixits construïts en altres països, i en podríem anomenar dos, l'Helios i el Pathfinder. Tos dos dissenyats sota la tutela de la NASA, el primer va aconseguir el rècord d'altitud de 96.863 peus (uns 29,523 metres), i en un vol de proves de resistència, es va partir per culpa d'unes turbulències. El primer a ser construït va ser el Pathfinder, és una mica similar a l'Helios, encara que es diferencia d'aquest en el fet que va pilotat per radiocontrol i tant els controls com els motors són abastits pel sol. Hi ha dues versions el Pathfinder de sis motors i el Pathfinder Plus de 8 motors, amb diferents longituds d'ala, mentre que el primer tenia 29,5 metres d'envergadura, el Plus arribava als 36,3 metres. El 6 d'agost de 1998 va aconseguir els 80.201 peus (uns 24.500 metres) d'alçària a Hawaii, servin després per diverses proves de radiocontrol i vols de llarga durada. A Espanya només s'han pogut veure plaques solars en alguns ultralleugers per a l'alimentació dels aparells de comunicacions o de navegació, i en general importades Energia provinent del Sol La Terra rep 174 petawatts de radiació solar entrant (insolació) des de la capa més alta de l'atmosfera. Aproximadament el 30 % torna a l'espai, mentre que els núvols, els oceans i les masses terrestres absorbeixen la restant. L'espectre electromagnètic de la llum solar en la superfície terrestre ho ocupa principalment la llum visible i els rangs de infrarojos amb una petita part de radiació ultraviolada. La potència de la radiació varia segons el moment del dia, les condicions atmosfèriques que l'esmorteeixen i la latitud. En condicions de radiació acceptables, la potència equival aproximadament a 1.000 W/m2 en la superfície terrestre. Aquesta potència es denomina irradiància. Noti's que en termes globals pràcticament tota la radiació rebuda és remesa a l'espai (en cas contrari es produiria un escalfament abrupte). No obstant això, existeix una diferència notable entre la radiació rebuda i l'emesa. La radiació és aprofitable en els seus components directes i difusos, o en la suma de tots dos. La radiació directa és la que arriba directament del focus solar, sense reflexions o refraccions intermèdies. La volta celeste diürna emet la radiació difusa a causa dels múltiples fenòmens de reflexió i refracció solar en l'atmosfera, en els núvols i la resta d'elements atmosfèrics i terrestres. La radiació directa pot reflectir-se i concentrar-se per a la seva utilització, mentre que no és possible concentrar la llum difusa que prové de totes les adreces. La irradiància directa normal (o perpendicular als rajos solars) fos de l'atmosfera, rep el nom de constant solar i té un valor mitjà de 1.366 W/m2 (que correspon a un valor màxim en el periheli de 1.395 W/m2 i un valor mínim en l'afeli de 1.308 W/m2). La radiació absorbida pels oceans, els núvols, l'aire i les masses de terra incrementen la temperatura d'aquestes. L'aire escalfat és el que conté aigua evaporada que ascendeix dels oceans, i també en part dels continents, causant circulació atmosfèrica o convecció. Quan l'aire ascendeix a les capes altes, on la temperatura és baixa, va disminuint la seva temperatura fins que el vapor d'aigua es condensa formant núvols. La calor latent de la condensació de l'aigua amplifica la convecció, produint fenòmens com el vent, depressions atmosfèriques i anticiclons. L'energia solar absorbida pels oceans i masses terrestres manté la superfície a 14 °C. Per a la fotosíntesi de les plantes verdes l'energia solar es converteix en energia química, que produeix aliment, fusta i biomassa, de la qual deriven també els combustibles fòssils. S'estima que l'energia total que absorbeixen l'atmosfera, els oceans i els continents pot ser de 3.850.000 exajoules per any. En 2002, aquesta energia en una hora equivalia al consum global mundial d'energia durant un any. La fotosíntesi captura aproximadament 3.000 EJ per any en biomassa, la qual cosa representa només el 0,08 % de l'energia rebuda per la Terra. La quantitat d'energia solar rebuda anual és tan vasta que equival aproximadament al doble de tota l'energia produïda mai per altres fonts d'energia no renovable com són el petroli, el carbó, el urani i el gas natural. Desenvolupament de l'energia solar Albors de la tecnologia solar El desenvolupament primerenc de les tecnologies solars, començant en la dècada de 1860 va estar motivat per l'expectació que el carbó aviat escassejaria. No obstant això, el desenvolupament de l'energia solar es va estancar al començament del segle XX a causa de la cada vegada major disponibilitat i economia d'escala de fonts no renovables com el carbó i el petroli. En 1974, s'estimava que tan sols sis cases privades en tota Amèrica del Nord eren alimentades mitjançant sistemes solars. No obstant això, la crisi del petroli de 1973 i la crisi de 1979 van provocar un canvi important de la política energètica al voltant del món i va posar de nou el focus d'atenció a les incipients tecnologies solars. Es van desenvolupar les primeres estratègies de desenvolupament, centrades en programes d'incentius com el Federal Photovoltaic Utilization Program en Estats Units i el Sunshine Program en Japó. Altres esforços van ser la creació d'organitzacions d'investigació als Estats Units (NREL), Japó (NEDO) i Alemanya (Fraunhofer-ISE). Entre 1970 i 1983, les instal·lacions de sistemes fotovoltaics van créixer ràpidament, però la caiguda del preu del petroli en la dècada de 1980 van moderar el creixement de l'energia solar entre 1984 i 1996. Des de 1998 fins a l'actualitat A mitjan dècada de 1990, va començar a accelerar-se el desenvolupament de l'energia fotovoltaica sobre teulades, tant residencials com a comercials, així com les plantes de connexió a xarxa, a causa de la creixent preocupació pel subministrament de petroli i gas natural, el protocol de Kyoto i la preocupació pel canvi climàtic, així com a la millora en la competitivitat dels costos de l'energia fotovoltaica enfront d'altres fonts d'energia. Al començament del , es van adoptar mecanismes de subvenció i polítiques de suport a les energies renovables, que donaven a aquestes prioritat d'accés a la xarxa, van desenvolupar exponencialment l'energia fotovoltaica, primer a Europa i després a la resta del món. L'energia solar termoelèctrica (CSP), no obstant això, encara que també ha progressat en les últimes dècades, roman una petita fracció de la contribució global de l'energia solar al proveïment energètic. Tecnologia i usos de l'energia solar Classificació per tecnologies i el seu corresponent ús més general: Energia solar activa: per a ús de baixa temperatura (entre 35 °C i 60 °C), s'utilitza en cases; de mitja temperatura, aconsegueix els 300 °C; i d'alta temperatura, arriba a aconseguir els 2.000 °C. Aquesta última, s'aconsegueix en incidir els rajos solars en miralls, que van dirigits a un reflector que porta als rajos a un punt concret. També pot ser per centrals de torre i per miralls parabòlics. Energia solar passiva: Aprofita la calor del sol sense necessitat de mecanismes o sistemes mecànics. Energia solar tèrmica: És usada per produir aigua calenta de baixa temperatura per a ús sanitari i calefacció. Energia solar fotovoltaica: És usada per produir electricitat mitjançant plaques de semiconductors que s'alteren amb la radiació solar. Energia termosolar de concentració: És usada per produir electricitat amb un cicle termodinàmic convencional a partir d'un fluid escalfat a alta temperatura (oli tèrmic). Energia solar híbrida: Combina l'energia solar amb una altra energia. Segons l'energia amb la qual es combini és una hibridació: Renovable: biomassa, energia eòlica. No renovable: Combustible fòssil. Energia eòlic solar: Funciona amb l'aire escalfat pel sol, que puja per una xemeneia on estan els generadors. Vegeu també Energia renovable Aigua calenta solar Seguidor solar Forn solar d'Odelló Radiació solar Balanç zero Notes Referències Enllaços externs Four Solaire d'Odeillo pàgina del Prometheus Institute for sustainable development Jonathan G. Dorn, 22.07.2008 pàgina d'Eurosolar Energia solar