text: L'astronomia és la ciència natural que estudia els cossos i fenòmens celestes i en descriu l'origen i l'evolució mitjançant les matemàtiques, la física i la química. El seu camp d'interès abasta els planetes, els satèl·lits naturals, els estels, les nebuloses, les galàxies, els meteoroides, els asteroides i els cometes, juntament amb fenòmens com les supernoves, els esclats de rajos gamma, els quàsars, els blàzars, els púlsars i la radiació còsmica de fons. A grans trets, l'astronomia estudia tot allò que ve de més enllà de l'atmosfera de la Terra. La cosmologia és la branca de l'astronomia que tracta de l'Univers en el seu conjunt. Etimologia: la paraula astronomia prové del mot grec αστρονομία ('astronomia'), combinació dels mots άστρον (astron), que significa 'estrella', i νόμος (nomos), 'llei'. L'astronomia és una de les poques ciències en què els aficionats encara poden tenir un paper actiu, especialment en el descobriment i seguiment de fenòmens com les corbes de llum d'estrelles variables, el descobriment d'asteroides i cometes, etc. No ha de confondre's l'astronomia amb l'astrologia, pseudociència que afirma que el destí de les persones, i dels assumptes humans en general, es troben relacionats amb les posicions aparents dels cossos astronòmics en el cel. Encara que ambdós camps comparteixen un origen comú, són molt diferents; els astrònoms segueixen el mètode científic, mentre que els astròlegs no. A més, els astròlegs no han assumit encara la precessió dels equinoccis, un descobriment que es remunta a Hiparc de Nicea. Història El 1608, quan va haver-hi la invenció del telescopi, l'astronomia només comprenia l'observació i predicció del moviment dels objectes que podien ser observats a simple vista. En alguns llocs, com a Stonehenge, les primeres cultures crearen objectes molt grans que semblen tenir un propòsit astronòmic. A part del seu ús cerimonial, aquests observatoris podrien haver estat utilitzats per a determinar les estacions, un factor important quan s'havien de sembrar les plantes, així com la llargària de l'any. Allà on es van desenvolupar les civilitzacions, de les quals es poden destacar els caldeus, egipcis, l'antiga Grècia, l'Índia i Xina, es van construir observatoris astronòmics i les idees sobre la natura de l'Univers es van començar a investigar. Es van desenvolupar les primeres idees sobre el moviment dels planetes i sobre la natura del Sol, la Lluna i la Terra en un univers explorat filosòficament. Això inclou especulacions sobre la natura esfèrica de la Terra i la Lluna, la rotació i el moviment de la Terra en els cels. Alguns descobriments astronòmics notables es varen fer abans de l'aplicació del telescopi. Per exemple, l'obliqüitat de l'eclíptica fou estimat en el 1000 aC pels xinesos. Els caldeus descobriren que els eclipsis de Lluna seguien un cicle recurrent anomenat saros. En el , Hiparc estimà la mida i la distància de la Lluna. Durant l'edat mitjana, a Europa, l'astronomia observacional va quedar estancada, almenys fins al . No obstant això, l'astronomia va florir dins el món islàmic i en altres parts del món. Alguns dels prominents astrònoms àrabs van fer contribucions significatives a la ciència; cal destacar-ne Al-Battani, Thebit, Abd Al-Rahman Al Sufi, Albumasar, Al-Biruní, Al-Zarqali, l'escola Maraga, Ali Qushji, entre d'altres. Els astrònoms, en aquesta època, van introduir molts noms en àrab que actualment s'utilitzen en les descripcions d'estels. També es creu que les ruïnes del Gran Zimbabwe i Tombuctú poden haver acollit un observatori astronòmic. Els europeus durant molt temps havien cregut que no havia existit l'observació astronòmica a l'Àfrica subsahariana precolonial, però els descobriments més actuals indiquen el contrari. La revolució científica Durant segles, la visió geocèntrica que el Sol i els altres planetes giraven al voltant de la Terra no es va qüestionar. Aquesta visió era la que pels nostres sentits s'observava. En el Renaixement, Nicolau Copèrnic va proposar el model heliocèntric del sistema solar. El seu treball De revolutionibus orbium coelestium va ser defensat, divulgat i corregit per Galileo Galilei i Johannes Kepler, autor d'Harmonices Mundi, en el qual es desenvolupa per primera vegada la tercera llei del moviment planetari. Galileu va afegir la novetat de l'ús del telescopi per millorar les seves observacions. La disponibilitat de dades observacionals precises portà a indagar en teories que expliquessin el comportament observat (vegeu la seva obra Sidereus Nuncius). Al principi només es van obtenir regles ad hoc, com les lleis del moviment planetari de Kepler, descobertes a principis del . Va ser Isaac Newton qui va estendre cap als cossos celestes les teories de la gravetat terrestre i conformà la llei de la gravitació universal, inventant així la mecànica celeste, amb la qual va explicar el moviment dels planetes i aconseguí unir el buit entre les lleis de Kepler i la dinàmica de Galileu. Això també va suposar la primera unificació de l'astronomia i la física (vegeu astrofísica). Després de la publicació dels Principis matemàtics d'Isaac Newton (que també va desenvolupar el telescopi reflector), es va transformar la navegació marítima. A partir de 1670 aproximadament, utilitzant instruments moderns de latitud i els millors rellotges disponibles, s'ubicà cada lloc de la Terra en un planisferi o mapa, calculant per a això la seva latitud i longitud. La determinació de la latitud va ser fàcil, però la determinació de la longitud va ser molt més delicada. Els requeriments de la navegació suposaren una empenta per al desenvolupament progressiu d'observacions astronòmiques i instruments més precisos, constituint una base de dades creixent per als científics. A finals del es va descobrir que, en descompondre la llum del Sol, es podien observar multitud de línies d'espectre (regions en les quals hi havia poca o gens de llum). Experiments amb gasos calents van mostrar que les mateixes línies podien ser observades en l'espectre dels gasos, línies específiques corresponents a diferents elements químics. D'aquesta manera, es va demostrar que els elements químics del Sol (majoritàriament hidrogen) es podien trobar igualment en la Terra. De fet, l'heli va ser descobert primer en l'espectre del Sol i només més tard es va trobar a la Terra, d'aquí el seu nom. Es va descobrir que les estrelles eren objectes molt llunyans i amb l'espectròmetre es va demostrar que eren semblants al Sol, però amb una àmplia gamma de temperatures, masses i grandàries. L'existència de la Via Làctia com un grup separat d'estrelles no es va demostrar sinó fins al , juntament amb l'existència de galàxies externes i, poc després, l'expansió de l'Univers, observada en l'efecte del corriment al vermell. L'astronomia moderna també ha descobert una varietat d'objectes exòtics com els quàsars, púlsars, radiogalàxies, forats negres, estrelles de neutrons, i ha utilitzat aquestes observacions per a desenvolupar teories físiques que descriuen aquests objectes. La cosmologia va fer grans avenços durant el , amb el model del big bang fortament sostingut per l'evidència proporcionada per l'astronomia i la física, com la radiació de fons de microones, la Llei de Hubble-Lemaître i l'abundància cosmològica dels elements químics. Durant el , l'espectrometria va avançar, en particular com a resultat del naixement de la física quàntica, necessària per a comprendre les observacions astronòmiques i experimentals. Branques de l'astronomia L'astronomia es pot dividir en quatre grans branques: Astrometria: és la branca més antiga d'esta ciència. Descriu el moviment dels astres, planetes, satèl·lits i fenòmens com els eclipsis, els trànsits dels planetes per davant del disc del Sol. També estudia el moviment diürn i el moviment anual del Sol i les estreles. Inclou la descripció de cada un dels planetes, asteroides i satèl·lits del sistema solar. Són tasques fonamentals seues la determinació de l'hora i la determinació per a la navegació de les coordenades geogràfiques. Una de les seves parts és o l'astronomia de posició o astronomia nàutica, que té com a objecte situar en l'esfera celeste la posició dels astres mesurant determinats angles respecte a uns plans fonamentals. Mecànica celeste: té com a objecte interpretar els moviments dels astres en l'àmbit de la mecànica newtoniana (llei de la gravitació universal de Newton). Estudia el moviment dels planetes al voltant del Sol, dels seus satèl·lits, el càlcul de les òrbites de cometes i asteroides. L'estudi del moviment de la Lluna al voltant de la Terra fou, per la seva complexitat, molt important per al desenvolupament de la ciència. El moviment estrany d'Urà causat per les pertorbacions d'un planeta fins llavors desconegut va permetre a Urbain Le Verrier i a John Couch Adams descobrir, a partir de càlculs de mecànica celeste, el planeta Neptú. El descobriment d'una mínima desviació en l'avanç del periheli de Mercuri es va atribuir inicialment a un planeta pròxim al Sol fins que Einstein, amb la seua teoria de la relativitat general, la va aconseguir explicar. Astrofísica: és una part moderna de l'astronomia, que considera els astres com a cossos de la física estudiant la seva composició, estructura i evolució. Només va ser possible el seu inici al quan, gràcies al desenvolupament de l'espectrometria, es va poder esbrinar la composició física de les estreles. Les branques de la física implicades en l'estudi són la física nuclear, la teoria de la relativitat, la termodinàmica i l'electromagnetisme, entre d'altres. Cosmologia: és la branca de l'astrofísica que estudia els orígens, estructura, evolució i naixement de l'Univers en el seu conjunt. En els darrers anys, s'ha fet evident la relació entre la cosmologia i la física de partícules elementals. Branques de l'astronomia segons la banda de l'espectre utilitzada Atenent a la longitud d'ona de la radiació electromagnètica amb què s'observa el cos celeste, l'astronomia es divideix en: Astronomia òptica, quan l'observació utilitza exclusivament la llum en les longituds d'ona que poden ser detectades per l'ull, o molt prop d'aquestes (al voltant de 400 - 800 nm). N'és la branca més antiga. La radioastronomia usa per a l'observació radiació amb longituds d'ona de mm a cm, semblant a la utilitzada en radiodifusió. L'astronomia òptica i de ràdio pot realitzar-se usant observatoris terrestres, perquè l'atmosfera és transparent en eixes longituds d'ona. Astronomia infraroja que utilitza detectors de llum infraroja. La llum infraroja és fàcilment absorbida pel vapor d'aigua, de manera que els observatoris d'infrarojos han d'establir-se en llocs alts i secs, o bé en òrbita, fora de l'atmosfera terrestre. Astronomia d'alta energia: inclou l'astronomia de raigs X, astronomia de raigs gamma i astronomia ultraviolada, així com l'estudi dels neutrins i els raigs còsmics. Les observacions es poden fer únicament des de globus aerostàtics o observatoris orbitals. Branques de l'astronomia en funció del problema adreçat Astrometria: l'estudi de la posició dels objectes en l'espai i els canvis de posició. Defineix el sistema de coordenades utilitzat i la cinemàtica dels objectes de la nostra galàxia. Astrofísica: l'estudi de la física de l'Univers, incloses les propietats físiques (lluminositat, densitat, temperatura, composició química) dels objectes astronòmics. Cosmologia: l'estudi de l'origen de l'Univers i la seua evolució. L'estudi de la cosmologia és astrofísica teòrica a una escala més gran. Formació i evolució galàctica: l'estudi de la formació de les galàxies i llurs evolucions. Astronomia galàctica: l'estudi de l'estructura i components de la nostra galàxia i altres galàxies. Astronomia extragalàctica: l'estudi dels objectes (principalment galàxies) de fora de la nostra galàxia. Astronomia estel·lar: l'estudi dels estels. Evolució estel·lar: l'estudi de l'evolució de les estreles, des de la seua formació fins al seu final. Formació estel·lar: l'estudi de les condicions i processos que han conduït a la formació d'estreles en l'interior de núvols de gas, i el procés de formació en si mateix. Ciències planetàries: l'estudi dels planetes del sistema solar i dels planetes extrasolars. Astrobiologia (o exobiologia): l'estudi de l'adveniment i evolució de sistemes biològics en l'Univers. Arqueoastronomia. Astroquímica. Estudis interdisciplinaris L'astronomia i l'astrofísica han desenvolupat lligams interdisciplinaris significatius amb altres camps científics importants. L'arqueoastronomia és l'estudi de les astronomies antigues o tradicionals en el seu context cultural, emprant materials arqueològics i antropològics. L'astrobiologia és l'estudi del sorgiment i evolució de sistemes biològics en l'Univers, amb particular èmfasi en la possibilitat de vida no extraterrestre. L'estudi dels composts químics trobats en l'espai, incloent-hi la seva formació, interacció i destrucció, és anomenada astroquímica. Aquestes substàncies són normalment trobades en núvols moleculars, encara que també poden aparèixer en estrelles de baixa temperatura, nanes marrons i planetes. La cosmoquímica és l'estudi dels composts químics trobats al sistema solar, incloent-hi l'origen dels elements i variacions en les proporcions d'isòtops. Tots dos camps representen la superposició de l'astronomia amb la química. Astronomia teòrica Els astrònoms teòrics utilitzen una gran varietat d'eines com a models matemàtics analítics i simulacions numèriques per computadora. Cadascú té els seus avantatges. Els models matemàtics analítics d'un procés en general són millors perquè arriben al cor del problema i expliquen millor el que hi està succeint. Els models numèrics poden revelar l'existència de fenòmens i efectes que d'altra manera no es veurien. Els teòrics de l'astronomia posen el seu esforç a crear models teòrics i imaginar les conseqüències observacionals d'aquests models. Això ajuda els observadors a cercar dades que puguin refutar un model o permetin triar entre diversos models alternatius o, fins i tot, contradictoris. Els teòrics, també, intenten generar o modificar models per aconseguir noves dades. En el cas d'una inconsistència, la tendència general és tractar de fer modificacions mínimes al model perquè es correspongui amb les dades. En alguns casos, una gran quantitat de dades inconsistents al llarg del temps pot portar a l'abandonament total d'un model. Els temes estudiats per astrònoms teòrics inclouen: dinàmica estel·lar i evolució estel·lar; formació i evolució de les galàxies; origen dels raigs còsmics; relativitat general i cosmologia física, inclosa la teoria de cordes. Mecànica celeste L'astromecànica o mecànica celeste té per objecte interpretar els moviments de l'astronomia de posició, en l'àmbit de la part de la física coneguda com a mecànica, generalment la newtoniana (llei de la gravitació universal d'Isaac Newton). Estudia el moviment dels planetes al voltant del Sol, dels seus satèl·lits, el càlcul de les òrbites de cometes i asteroides. L'estudi del moviment de la Lluna al voltant de la Terra va ser per la seva complexitat molt important per al desenvolupament de la ciència. El moviment estrany d'Urà, causat per les pertorbacions d'un planeta fins llavors desconegut, va permetre a Urbain Le Verrier i a John Couch Adams descobrir sobre el paper al planeta Neptú. El descobriment d'una petita desviació en l'avanç del periheli de Mercuri es va atribuir inicialment a un planeta proper al Sol, fins que Einstein la va explicar amb la seva teoria de la relativitat. Astrofísica L'astrofísica és una part moderna de l'astronomia que estudia els astres com a cossos de la física, estudiant la seva composició, estructura i evolució. Només va ser possible el seu inici al , quan gràcies als espectres es va poder esbrinar la composició física de les estrelles. Les branques de la física implicades en l'estudi són la física nuclear (generació de l'energia a l'interior de les estrelles) i la física relativística. A densitats elevades, el plasma es transforma en matèria degenerada, això porta a algunes de les seves partícules a adquirir altes velocitats que hauran d'estar limitades per la velocitat de la llum, la qual cosa afectarà les seves condicions de degeneració. Així mateix, en les proximitats dels objectes molt massius, estrelles de neutrons o forats negres, la matèria que cau s'accelera a velocitats relativistes emetent radiació intensa i formant potents dolls de matèria. Estudi dels objectes celestes El sistema solar des de l'astronomia L'estudi de l'Univers o cosmos, i més concretament del sistema solar, ha plantejat una sèrie d'interrogants i qüestions, per exemple com i quan es va formar el sistema, per què i quan desapareixerà el Sol, per què hi ha diferències físiques entre els planetes, etc. És difícil precisar l'origen del sistema solar. Els científics creuen que pot situar-se fa uns 4.600 milions d'anys, quan un immens núvol de gas i pols va començar a contraure's, probablement a causa de l'explosió d'una supernova propera. Assolida una densitat mínima, es va contraure a causa de la força de la gravetat i va començar a girar a gran velocitat, per la conservació del seu moment cinètic, igual que quan una pàtina replega els braços sobre si mateixa gira més de pressa. La major part de la matèria es va acumular en el centre. La pressió era tan elevada que els àtoms van començar a fusionar-se, alliberant energia i formant una estrella. També hi havia moltes col·lisions. Milions d'objectes s'apropaven i s'unien o bé xocaven amb violència i es partien en trossos. Alguns cossos petits (planetesimals) anaven augmentant la seva massa mitjançant col·lisions i, en créixer, augmentaven la seva gravetat i recollien més materials amb el pas del temps (acreció). Les trobades constructives van predominar i, en només 100 milions d'anys, va adquirir un aspecte semblant a l'actual. Després, cada cos va continuar la seva pròpia evolució. Astronomia del Sol El Sol és l'estrella que, per l'efecte gravitacional de la seva massa, domina el sistema planetari que inclou la Terra. És l'element més important en el nostre sistema i l'objecte més gran, que conté aproximadament el 98% de la massa total del sistema solar. Mitjançant la radiació de la seva energia electromagnètica, aporta directament o indirecta tota l'energia que manté la vida a la Terra. Sortint del Sol, i escampats per tot el sistema solar en forma d'espiral, tenim el conegut com a vent solar, que és un flux de partícules, fonamentalment protons i neutrons. La interacció d'aquestes partícules amb els pols magnètics dels planetes i amb l'atmosfera genera les aurores polars boreals o australs. Totes aquestes partícules i radiacions són absorbides per l'atmosfera. L'absència d'aurores durant el mínim de Maunder s'atribueix a la manca d'activitat del Sol. A causa de la seva proximitat a la Terra i com és una estrella típica, el Sol és un recurs extraordinari per a l'estudi dels fenòmens estel·lars. No s'ha estudiat cap altra estrella amb tant de detall. L'estrella més propera al Sol és a 4,3 anys llum. El Sol (tot el sistema solar) gira al voltant del centre de la Via Làctia, la nostra galàxia. Dona una volta cada 200 milions d'anys. Ara es mou cap a la constel·lació d'Hèrcules a 19 km/s. Actualment, el Sol s'estudia des de satèl·lits, com l'observatori Heliosfèric i Solar (SOHO), dotats d'instruments que permeten apreciar aspectes que, fins ara, no s'havien pogut estudiar. A més de l'observació amb telescopis convencionals, s'utilitzen: el coronògraf, que analitza la corona solar, el telescopi ultraviolat extrem, capaç de detectar el camp magnètic, i els radiotelescopis, que detecten diversos tipus de radiació que resulten imperceptibles per a l'ull humà. La part visible del Sol està a 6.000 °C i la corona, més allunyada, a 2.000.000 °C. Estudiant el Sol en l'ultraviolat es va arribar a la conclusió que l'escalfament de la corona es deu a la gran activitat magnètica del Sol. Els límits del sistema solar venen donats per la fi de la seva influència o heliosfèric, delimitada per una àrea anomenada front de xoc de terminació o heliopausa. Astronomia amateur L'astronomia és una de les ciències en què els aficionats poden contribuir més. Col·lectivament, els astrònoms aficionats observen una gran quantitat d'objectes i fenòmens celestes, alguns cops amb equips fets per ells mateixos. Alguns objectius comuns d'astrònoms aficionats inclou la Lluna, planetes, estrelles, cometes, meteorits, i una varietat d'objectes de l'espai profund com cúmuls, galàxies i nebuloses. Una branca de l'astronomia d'aficionats, l'astrofotografia amateur implica prendre fotos en el cel nocturn. A molts aficionats, els agrada especialitzar-se en l'observació d'un tipus d'objectes o esdeveniments en concret. La majoria d'aficionats treballen a longituds d'ona visibles, però una petita minoria experimenta amb longitud fora de l'espectre visible. Això inclou l'ús de filtres per a l'infraroig en telescopis convencionals o l'ús de radiotelescopis. El pioner en la radioastronomia amateur va ser Karl Jansky, que va començar observant el cel a longituds d'ona de ràdio als anys 30. Alguns aficionats fan servir telescopis autofabricats o radiotelescopis que van ser construïts originalment per a la recerca astronòmica, però que ara es troben disponibles per a aficionats (p. ex., el telescopi d'una milla). Els astrònoms aficionats continuen fent contribucions científiques en el camp de l'astronomia. És més, aquesta és una de les poques disciplines científiques en què els aficionats encara poden fer contribucions significatives. Els aficionats poden fer mesures d'ocultació que són utilitzades per a refinar les òrbites dels planetes menors. També poden descobrir cometes i realitzar observacions regulars d'estrelles variables. Les millores en la tecnologia digital han permès als aficionats de fer avenços importants en el camp de l'astrofotografia. Referències Bibliografia Joan Anton Català Amigó; Cossetània. Guia d'observació del cel per a nois i noies Galadí-Enríquez, David; Wandel, Amri. La kosmo kaj ni. Anvers: FEL, 2005, 223 pp. Bibliografia en castellà Astronomía, José Luis Comellas. Editorial Rialp (1983). Claroscuro del Universo, Mariano Moles Villamate. CSIC (2007). Cosmos, Carl Sagan. Editorial Planeta (1980). Curso de Astronomía general, Bakulin, Kononóvich y Moroz. Editorial MIR (1987). De Saturno a Plutón, Isaac Asimov. Alianza Editorial (1984). El cometa Halley, José Luis Comellas y Manuel Cruz. Aula Abierta Salvat, Salvat Editores (1985). El mundo de los planetas, Wulff Heintz. Ediciones Iberoamericanas (1968). El nuevo Sistema Solar, diversos autors. Libros de "Investigación y Ciencia". Editorial Prensa Científica (1982). Guía de las Estrellas y los Planetas, Patrick Moore. Ediciones Folio (1982). Historia del Telescopio, Isaac Asimov. Alianza Editorial (1986). Introducción a la Astrofotografía, José García García. Equipo Sirius. La exploración de Marte, José Luis Sérsic. Editorial Labor (1976). Objetivo Universo, Alejandro Feinstein, Horacio Tignanelli. Ediciones Colihue (1996). Planetas del Sistema Solar, Mijail Márov. Editorial MIR (1985). Sol, lunas y planetas. Erhard Keppler. (Ed. Salvat Editores, Biblioteca Científica Salvat, 1986). Un viaje al Cosmos en 52 semanas, Antxón Alberdi y Silbia López de Lacalle. CSIC (2007). Vegeu també Llista d'astrònoms. Història de l'astronomia. Astronomia estel·lar. Llista de societats astronòmiques Enllaços externs Imatge Astronòmica del Dia - APOD. 2009 any internacional de l'astronomia. Nostra nau, sèrie de vídeos d'iniciació a l'astronomia i l'exploració de l'espai.


source: wikipedia

text: AIX és una versió del sistema operatiu Unix desenvolupada per IBM. És l'acrònim d'Advanced Interactive eXecutive. Originàriament significava "Advanced IBM Unix" però probablement el nom no va ser aprovat pel departament legal i va ser canviat a "Advanced Interactive eXecutive". El programari corre en els servidors IBM eServers pSeries, utilitzant processadors de la família IBM POWER de 32 i 64bits. Algunes de les característiques úniques d'AIX inclouen l'Object Data Manager (ODM, una base de dades d'informació del sistema). La integració del "Logical Volume Management" (administrador de volum lògic) dins del nucli està sent incorporada gradualment a diversos sistemes operatius lliures similars a UNIX. Interfícies El Common Desktop Environment (CDE) és l'entorn gràfic per defecte del sistema AIX. Com a part de la seva afinitat amb GNU/Linux i del "AIX Toolbox for Linux Applications (ATLA)" també estan disponibles els entorns lliures KDE i GNOME. SMIT, també conegut com a smitty, és una eina d'administració d'interfície d'AIX. Permet a l'usuari navegar mitjançant un menú jeràrquic en lloc d'utilitzar la línia d'ordres. Administradors del sistema experimentats solen fer ús de l'ordre F6, la qual mostra la línia d'ordres per a realitzar tasques complexes. SMITT i smitty són el mateix programari, però smitty és la versió basada en text, i smit és la versió gràfica que corre sota X Window. Enllaços externs IBM Unix


text: Lacampada o càmping (de l'anglès, camping) és una activitat, habitualment a l'aire lliure, que implica passar una o més nits en una tenda, un envelat o una caravana, generalment amb l'objectiu d'allunyar-se de la resta del món civilitzat i gaudir de la natura. Tanmateix, es fan acampades amb altres finalitats, enmig de la civilització o fins i tot sota sostre, com és el cas dels refugiats per catàstrofes naturals, o fins i tot de manifestants. Acampar és una activitat que va esdevenir popular a principi del . Els aficionats i les aficionades a l'acampada freqüenten paratges nacionals o altres llocs d'interès natural. L'acampada també es pot fer servir com a alternativa barata d'allotjament per als assistents a esdeveniments que duren alguns dies, com festivals de música o trobades esportives. En aquestos casos, els organitzadors ofereixen un acampador —anomenat, també, terreny d'acampada— i alguns serveis bàsics. En qualsevol cas, el càmping no necessàriament s'ha de relacionar amb una alternativa barata: hi ha una accepció —significat específic— del mot càmping, que fa referència a un recinte, amb una finalitat equivalent a un resort hoteler —i amb opcions d'una categoria inferior a aquesta modalitat d'hotel o hostal—, que conté —a més de parcel·les per a acampar-hi (amb la teva tenda, caravana o autocaravana, o furgoneta autocaravana com la típica de la marca Volkswagen)— parcel·les amb cases reduïdes fetes de mòduls prefabricats: bungalous (de vegades de fusta o fins i tot d'obra) i mobile homes. Aquests recintes de càmping existeixen de diverses categories, d'acord amb una tipologia semblant a la dels hotels— i s'hi ofereix una àmplia gamma de preus, que depèn del renom, la història i els serveis que ofereixi el càmping. Definició El terme «acampar» inclou tota una gamma de maneres de passar la nit fora de casa. Des de campistes que van equipats gairebé només amb les seues botes fins a famílies que disposen d'una caravana amb electricitat pròpia, calefacció i mobles. Acampar va sovint acompanyat d'altres activitats com senderisme, escalada, canoa, bicicleta, pesca o turisme alternatiu en general. Existeix la possibilitat de dormir en campaments permanents, anomenats càmpings, dotats de cafeteria, banys, dutxes i altres serveis. En aquestos llocs, també es pot llogar, sovint, una petita casa —bungalou, sovint de fusta, o mobile home— però això no es considera «acampar». Cal diferenciar molt bé “acampar” de “fer càmping” o “anar de càmping”. Cal recordar que, segons la normativa vigent a Catalunya, l'acampada fora dels càmpings no està permesa. D'aquesta manera, podem dir que l'acampada no està regulada per cap organisme oficial i que el càmping és un allotjament turístic reconegut per l'administració. En cap cas el càmping no és una manera alternativa d'acampada ni de fer vacances. El càmping és una filosofia de vacances on, en la majoria de vegades, podem trobar molts més serveis que en altres tipus d'allotjaments turístics. Així doncs, l'acampada és una forma de passar la nit a fora, sense cap control, i el càmping és un allotjament turístic. Vegeu també Protestes d'Espanya del 2011 Llit de campanya Referències Acampada


text: Lalpinisme és el conjunt d’activitats que implica l'ascens a les muntanyes. Les activitats relacionades amb l’alpinisme inclouen l'escalada a l’aire lliure tradicional, l'esquí i la travessia mitjançant vies ferrades.Alguns també consideren l'alpinisme, l'escalada esportiva i l'escalada en bloc. A diferència de la majoria d’esports, l’alpinisme no té regles formals, regulacions i governança d’aplicació global. Els muntanyencs s’adhereixen a una gran varietat de tècniques i filosofies a l’hora d’escalar muntanyes. Nombrosos clubs alpins locals donen suport als muntanyencs mitjançant l’acollida i activitats socials. Una federació de clubs alpins, la Unió Internacional d'Associacions d'Alpinisme (UIAA), és l’organització mundial reconeguda pel Comitè Olímpic Internacional per al muntanyisme i l'escalada. Història de l'Alpinisme Precedents Els humans hem estat presents a les muntanyes des de la prehistòria. Les restes d'Otzi, que va viure al IV mil·lenni aC, es van trobar en una glacera als Alps Ötztal. Tot i això, les muntanyes més altes rarament es van visitar, i sovint, es van associar a conceptes sobrenaturals o religiosos. Tot i això, hi ha molts exemples documentats de gent que pujava muntanyes abans del desenvolupament formal de l'esport al , si bé, sovint moltes d’aquestes històries de vegades es consideren fictícies o llegendàries. El famós poeta Petrarca descriu la seva ascensió del Mont Ventoux el 26 d'abril de 1336 en un dels seve Epistolae familiares afirmant que estava inspirat en l'ascens de Felip V de Macedònia al Mont Haemo. En l’Antiguitat i l'Edat Moderna, escalar muntanyes era una activitat pràctica o simbòlica, generalment realitzada amb finalitats econòmiques, polítiques o religioses. Es el cas de la primera escalada documentada que es va pujar per motius purament esportius: el Mont Aiguille de 2085 m. al sud de França. Antoine de Ville, per ordre del rei Carles VIII, la va pujar, ajudat de cordes i escales de fusta, l'any 1492. El següent pas reconegut i documentat de la història de l'alpinisme es presenta tres segles més tard. Il·lustració i Edat d'Or de l'Alpinisme L’Edat de la Il·lustració i l’època romàntica van suposar un canvi d’actituds cap a l’alta muntanya. El 1757, el científic suís Horace-Bénédict de Saussure va fer el primer dels diversos intents infructuosos del Mont Blanc a França. Després va oferir una recompensa a qualsevol que pogués pujar a la muntanya. Es va trigar 26 anys, quan Jacques Balmat i Michel-Gabriel Paccard ho van reclamar el 1786. Aquesta pujada es considera normalment un esdeveniment cabdal de la història de l'alpinisme, una marca simbòlica del naixement d'aquest esport. Al començament del , es van assolir molts dels cims alpins, inclòs el Grossglockner el 1800, el Ortler el 1804, el Jungfrau el 1811, el Finsteraarhorn el 1812 i el Breithorn el 1813. El 1808, Marie Paradis es va convertir en la primera dona a escalar el Mont Blanc, seguida el 1838 per Henriette d'Angeville. L’inici de l’alpinisme com a esport al Regne Unit és data amb l’ascens del Wetterhorn el 1854 per l’alpinista anglès Sir Alfred Wills, que va posar de moda l’alpinisme a Gran Bretanya. Aquest fet va promoure el que es coneix com l'Edat d'or de l'alpinisme, amb el primer club d'alpinisme - Alpine Club - que es va fundar el 1857. Un dels fets més dramàtics va ser l'espectacular primera ascensió del Matterhorn el 1865 per un equip dirigit per l’il·lustrador anglès Edward Whymper. Quatre dels membres del grup van morir despenyats. En aquest moment, l'esport de l'alpinisme havia assolit en gran manera la seva forma moderna, amb un gran grup de guies professionals, equipaments i metodologies. En els primers anys de l'"època daurada", les investigacions científiques es van barrejar amb l'esport, com el físic John Tyndall. En els darrers anys, es va orientar cap a una pràctica més competitiva, ja que els esportistes purs van dominar el muntanyisme amb seu a Londres. Expansió arreu del món Al , el focus d’alpinisme es va dirigir cap a muntanyes més enllà dels Alps. A finals del , aquest esport havia adquirit un abast internacional. El 1897 el Mont Sant Elias (5.489 m) a la frontera entre Alaska i el Yukon va ser dominat per Lluís Amadeu de Savoia-Aosta (duc dels Abruzzi) i el seu equip. Entre 1879-1880, l'exploració dels Andes més alts a Amèrica del Sud va començar quan l'alpinista anglès Edward Whymper va escalar Chimborazo (6.268 m) i va explorar les muntanyes de l'Equador. Els exploradors europeus van trigar fins a finals del a penetrar a Àfrica. El Mont Kilimanjaro a Àfrica va ser escalat el 1889 pel muntanyenc austríac Ludwig Purtscheller i el geòleg alemany Hans Meyer. El Mont Kenya el va cobrir el 1899 Halford Mackinder. Els Himàlaies: la darrera frontera L’última i més gran serralada en ser coquerida va ser l'Himàlaia a l'Àsia Central. Inicialment havien estat inspeccionats per l'Imperi Britànic per raons militars i estratègiques. El 1892, Sir William Martin Conway va explorar el Karakoram de l'Himalaia, i va pujar un pic de 7.000 m. El 1895 Albert F. Mummery va morir mentre intentava fer el cim del Nanga Parbat, mentre que el 1899 Douglas Freshfield va prendre una expedició a les regions nevades de Sikkim. El 1899, 1903, 1906 i 1908 l'alpinista nord-americana Mrs. Fanny Bullock Workman (una de les primeres alpinistes professionals femenines) va realitzar ascensions a l'Himàlaia, incloent un dels cims del Nun Kun (7.100 m). Charles Granville Bruce va formar diversos portadors dels Gurkha com a muntanyencs experts, amb els que va realitzar una bona expedició. El 1902, l'Expedició Eckenstein-Crowley, dirigida per l'alpinista anglès Oscar Eckenstein i l'ocultista anglès Aleister Crowley, va ser la primera a intentar escalar K2. Van arribar a 6.700 m, abans de tornar enrere a causa del temps i altres problemes. El 1905 Crowley va dirigir la primera expedició a Kangchenjunga, la tercera muntanya més alta del món, en un intent qualificat de "equivocat" i "lamentable". Eckenstein també va ser pioner en desenvolupar nous equips i mètodes d’escalada. Va començar a utilitzar destrals de gel més curtes que es podien utilitzar amb una sola mà, i va dissenyar els grampons moderns i millorá els patrons de les ungles utilitzats per a les botes d'escalada. Cap a la dècada de 1950, s'havien fet tots els vuit mil, excepte dos, que havien estat començats. En primer lloc l'Annapurna el 1950 per Maurice Herzog i Louis Lachenal a l'Expedició francesa d'Annapurna de 1950. El més alt d'aquests cims, el Mont Everest va ser escalat el 1953 després que els britànics havien fet diversos intents als anys vint. L'expedició de 1922 va assolir els 8.320 metres, abans de ser avortada al tercer intent cim després que una allau va matar set portadors. L'expedició de 1924 va assolir un altre rècord d’alçada, però encara no va aconseguir el cim amb la confirmació quan George Mallory i Andrew Irvine van desaparèixer a l’intent final. El cim va ser finalment assolit el 29 de maig de 1953 per Sir Edmund Hillary i Tenzing Norgay des del costat sud al Nepal. Pocs mesos després, Hermann Buhl va realitzar la primera pujada de Nanga Parbat (8.125 m), una expedició d'estil setge culminant amb els últims 1.300 metres caminant sol, estant sota la influència de les drogues: la pervitina (basada en l'estimulant metamfetamina utilitzada per soldats durant la Segona Guerra Mundial), el padutí i el te de fulles de coca. El K2 (8.611 m), el segon pic més alt del món, va ser escalat per primera vegada el 1954 per Lino Lacedelli i Achille Compagnoni. El 1964. El darrer vuit mil que es va pujar va ser Shishapangma (8.013 m), el més baix de tots els cims de 8.000 metres. Actualitat Durant el domini de l'elit adinerada i els seus agents, l’aparició de la classe mitjana als segles XIX i XX va donat lloc a un interès massiu per l’alpinisme. Ara és un passatemps popular de molta gent. Alpinisme a Catalunya Existeix la llegenda que explica que Pere II, fill de Jaume I, hauria pujat al Canigó, on hi havia trobat un drac. Aquest episodi, no deixa de ser un element mes del relat que la historiografia de la Renaixença va promoure en el si de la societat catalana. L'inici de l'alpinisme català es sol posar amb l'escalada a la Roca del Moro (Montserrat) l'any 1851 per part d'uns joves que ja tenien experiència en fer cims d'altres països. El fet es va viure amb certa incredulitat ja que no hi havia encara el costum de pujar a les muntanyes com a pràctica esportiva, fora de les esprituals, literàries i identitàries. Cal esperar fins al 1876, quan es crea l'Associació Catalanista d'Excursions Científiques, i el 1878 l'Associació d'Excursions Catalana com els punts de partida de l'esport alpí a Catalunya. Amb la seva fusió el 1890 donarien lloc al Centre Excursionista de Catalunya (CEC) que ha estat l'entitat impulsora dels esports de muntanya al nostre país fins als notres dies. El 1908 es crea la Secció d’Esports de Muntanya del CEC, una fita que impulsa l’alpinisme dins la societat catalana. Cal destacar la figura de Ramón Arabia i Solanas com a promotor de l'alpinisme i excursionisme a Catalunya. Entre finals del XIX i principis del XX es van crear nombrosos centres excursionistes per tot el territori. Però no va ser fins al 1910 quan Lluís Estasen i Pla ingressa al CEC i comença a practicar l'escalada, seguint l'exemple de l'ús de la corda, piolet i grampons que va aprendre dels d'alemanys i austríacs que van venir a Catalunya després de la Primera Guerra Mundial. L'escalada es va popularitzar i Montserrat va esdevenir com una escola d'escalada per les generacions que han vingut després. Una de les fites mes importants dels inicis de l'alpinisme català són els intents d'arribar al cim del Cavall Bernat. Primer cal esmentar les temptatives del 1924 per fer-lo a càrrec d'uns membres del Centre Excursionista de Terrassa. Caldria esperar però el 1935 quan el grup "Els Amics del Sol" format per Josep Boix, Josep Costa i Carles Balaguer, de l'Ateneu Enciclopèdic Popular, van arribar a pujar dos cims mítics, el Cavall i el Canonge, conegut també com "La Mòmia". Els mateixos van continuar cobrint el Talaia Gran (1934) i el Lloro (1936). Amb e final de la Guerra Civil Espanyola, l'alpinisme català entra en una fase de letargia, on els cims esdevenen reductes on poder expressar manifestacions de catalanitat i llibertat d'expressió. La repressió es va fer efectiva en alguns esportistes com el cas de Josep Milà, que va ser detingut i jutjat per haver deixat targetes amb la senyera i estrofes dels segadors en diversos cims dels Pirineus. En el 1963 es crea la Federació Catalana de Muntanyisme i l'alpinisme català s'obre a expedicions fora del territori català. S’iniciaren les exploracions asiàtiques (Iran), africanes i sud-americanes a cims relativament accessibles de 5.000 a 6.000 m d’altitud. Mentrestant, els anomenats tres últims problemes dels Alps (les cares nord del mont Cerví, l'Eiger i les Grandes Jorasses), foren progressivament aconseguits per alpinistes catalans. El 1974 Josep Manuel Anglada, Emili Civís i Jordi Pons assoliren el primer 8.000 català, el cim verge de l'Annapurna Est (8.026 m). L’Everest (8.848 m) fou conquerit per Òscar Cadiach, Toni Sors i Carles Vallès en l'expedició catalana de 1985. Després van venir altres ascensions als Himàlaies d’estil purament alpí. El 1989 Mònica Verge i Magda Nos foren les primeres alpinistes catalanes en assolir un cim de 8.000, el Cho Oyu (8.201 m), mentre que el 1996 Araceli Segarra fou la primera alpinista catalana en assolir l'Everest. Territori i tècniques Les tècniques d’alpinisme varien molt segons la ubicació, la estació i la ruta particular que un alpinista opta per escalar. Els alpinistes entrenen per pujar a tot tipus de terreny, ja sigui terra, roca, neu o gel. Cada tipus de terreny presenta els seus propis perills. Els alpinistes han de disposar d'aliments, aigua, informació i equipaments adequats per completar els seus objectius. Senderisme El terme "senderisme" o "caminada" s'utilitza per descriure un terreny en el qual no es necessita cap suport tècnic. Per recórrer aquest espai, els alpinistes recorren llargues distàncies fins a un camp base o l’inici d’un terreny accidentat, ja sigui seguint senders o utilitzant tècniques de navegació per viatjar a través del territori. El senderisme pot ser una activitat intensa, i és necessària una adequada forma física i estar familiaritzat amb condicions extremes per completar una ruta. Es també un requisit previ d’èxit en totes les variants de l’alpinisme. Escalada L'escalada implica habilitats tècniques, incloent la capacitat de col·locar ancoratges a la roca per ascendir amb seguretat a una muntanya. En alguns casos, els escaladors poden haver de pujar diversos llargs de roca per tal d’arribar al cim. Normalment, per a qualsevol etapa de la pujada, hi ha una persona que es troba parada i crea tensió a la corda per agafar un escalador si cau. Per altra banda, un escalador que puja a la roca. El primer escalador, anomenat líder, arribarà a un punt de la roca i després construirà una ancoratge, que crearà una fixació pels escaladors posteriors. Els ancoratges es poden crear mitjançant eslinges al voltant d'un arbre o una pedra, o mitjançant dispositius de protecció com friends i fisurers. Un cop ancorat, el líder estimularà l'alpinista per baix. Una vegada que el seguidor arribi al líder, aquest transferirà tots els dispositius de protecció necessaris (coneguts com a cremallera) al següent escalador. El seguidor es converteix llavors en el líder i ascendirà al següent llançament. Aquest procés continuarà fins que els escaladors arribin a la part superior o es posin en terrenys diferents. Per a roques extremadament verticals o per superar determinats reptes logístics, els escaladors poden utilitzar tècniques d'escalada artificial. Es tracta d’utilitzar equips, com ara escales, cordes fixes i bloquejadors per ajudar l’alpinista a empènyer-lo a si mateix cap a la roca. En escalada alpina, és habitual que els escaladors vagin per rutes d'escalada mixta. Això significa que pot ser que puguin passar de manera eficaç des de l’ascensió de la glacera, a la roca, al gel, en diverses canvis i variants de ruta. Neu i gel Les condicions de neu compacta permeten als alpinistes avançar a peu. Sovint es necessiten grampons per caminar de manera eficient i segura sobre el neu i gel. Els grampons s’uneixen a la part inferior de les botes d’un muntanyista i proporcionen una tracció addicional sobre la neu i el gel dur. Per a neu fluixa, els grampons són menys adequats, i es poden preferir les raquetes de neu o els esquís. L'ús de diverses tècniques de l'esquí alpí per ascendir / baixar una muntanya son una forma de l'esport per si mateix, anomenada esquí de muntanya. L'ascens i descens d'un fort pendent de neu requereix de manera segura l’ús d’un piolet i diferents tècniques de treball de peus que s’han desenvolupat durant el segle passat, com la tècnica francesa i la tècnica alemanya. Els equips d’escaladors poden optar per unir-se tots amb una corda per formar una cordada. L'equip pot assegurar-se si es fixa la corda als ancoratges. De vegades, aquests ancoratges no són fiables, i inclouen estaques o piquets de neu, "dispositius morts" anomenats flocs o equips enterrats a les roques. Les bolardes, que es troben simplement tallades amb neu o gel consolidat, també serveixen de vegades com a ancoratges. Alternativament, una cordada pot optar per no utilitzar ancoratges. en canvi, tots els membres de l'equip es prepararan per utilitzar els seus piolets per auto-fixar-se en cas que un membre de l'equip caigui. No sempre és aconsellable que els escaladors formin una cordada, ja que un escalador que cau pot arrossegar tot l'equip de la muntanya. Tot i això, els riscos d'escalades individuals i sense protecció són sovint tan grans que els grups no tenen més remei que formar una cordada. Per exemple, quan es viatja per les glaceres, les escletxes suposen un greu perill per a un escalador que no es trobi encadenat. Aquestes esquerdes gegants del gel no sempre són visibles, ja que poden estar cobertes al bufar neu i congelar-se per la part superior formant un pont de neu inestable.. De vegades, els ponts de neu poden ser tan prinms que hi pot caure a la gent que els camina. Si cau un escalador, el fet de ser protegit per una corda redueix considerablement el risc de lesions o mort. Els altres membres de l'equip de corda poden procedir a un rescat d'escletxa per treure l'escalador caigut al forat. Per a la neu i el gel extremadament relliscós o abrupte, els escaladors han d’utilitzar tècniques més avançades, anomenades escalada en gel. Eines especialitzades com els cargols de gel i els picagels ajuden els escaladors a construir ancoratges i a pujar sobre el gel. Sovint, els alpinistes que pugen per gel no utilitzaran un pas fix. En lloc d'això, cada escalador de l'equip pujarà al mateix temps, mentre que es troba unit a ancoratges, en grups de dos. Això permet la seguretat en cas que tot l'equip es caigui. Aquesta tècnica es coneix com a escalada simulada i de vegades també s’utilitza sobre neu abrupta i roca fàcil. També s’utilitzen en ascensos tradicionals. en aquest cas, de vegades això és necessari a causa d'un terreny mixt, d'una pendent o d'altres factors. Alguns perills objectius en la pràctica de l'Alpinisme És un esport de risc, això comporta l'existència de factors aliens al practicant, intrínsecs al medi en què es desenvolupa, els principals a tenir en compte són: La meteorologia amb ràpids i freqüents canvis: el fred, la tempesta de neu, pluja, vent i la boira. Les allaus de neu, el despreniment de cornises, la caiguda de masses de gel (seracs). Tots tres esdeveniments poden ser espontanis o provocats pel mateix alpinista. El despreniment de roques i les esllavissades de pedres, també espontanis o provocats. Les escletxes a les superfícies glacials, siguin evidents o siguin cobertes per neu recent o en forma de ponts. Materials bàsics per la pràctica de l'alpinisme Es tracta d'una sèrie d'elements específics, producte d'una tècnica acurada i en contínua evolució i perfeccionament. Un material adequat pot proporcionar grans avantatges i millorar molt el rendiment. És de preu elevat. Calçat adequat: botes rígides o semirígides. Grampons de materials diversos i amb nombre variable de puntes (habitualment dotze), encara que en la pràctica de l'esquí de muntanya (esquí alpinisme) és freqüent utilitzar-los d'alumini i de només deu puntes. Roba d'intempèrie, a base de teixits paravent transpirables. Gorra i guants adequats al clima esperat o possible. Talabard (també conegut amb la paraula francesa baudrier) adaptat a l'activitat prevista. Casc protector si és prevista o possible la seva utilitat. Corda de tipus i mides (gruix i llargada) variables. La més habitual és la dinàmica de 8-10 mm i 40-50 metres. Bagues de diverses mides. Piolet curt o llarg, tècnicament adaptat a cada activitat. Mosquetons, vuit per descens en ràpel, claus de gel, pitons, friends... I el material comú a totes les activitats de muntanya: motxilla, llum frontal, aigua i queviures, instruments d'orientació, ressenyes i mapes, manta tèrmica. Alpinistes Vegeu :Categoria:Alpinistes Alpinistes catalans Enric Pérez Arellano "Mambo" Cap d'expedició de la primera expedició catalana fora d'Europa (1965, Kilimanjaro) Jordi Pons Sanginés Araceli Segarra Òscar Cadiach Nil Bohigas i Martorell Lluís Estasen i Pla Ferran Latorre Joan Cerdà Mendiela Referències Vegeu també Escalada Expedició catalana a l'Everest de 1985 Enllaços externs Alta muntanya Portal alpinístic. Diferents idiomes. Associació de Guies del Valais. Diferents idiomes.


text: L'aeròbic és una modalitat de gimnàstica sueca amb acompanyament musical que consisteix en una sèrie d'exercicis que faciliten l'oxigenació dels pulmons i el bon funcionament del sistema cardiovascular. La paraula "aeròbic" significa "amb oxigen". És una activitat física en grup, en el qual es fan estiraments, exercicis amb corda i d'altres, seguint el ritme de la música. L'aeròbic és un tipus d'esport en el qual a més d'augmentar l'energia, s'entrena la força, la flexibilitat, la coordinació i el tacte. L'aeròbic ha estat i continua sent molt popular entre dones, tot i que cada vegada hi ha més homes que el practiquen. El ritme de les sessions d'aeròbic varia en funció de l'edat del públic que el practica. Les cançons utilitzades en cada sessió marquen la intensitat en cada moment de la classe. Hi ha altres modalitats d'aquest esport, com la versió en el medi aquàtic aqua-aeròbic, i la combinació d'exercicis aeròbics amb la tonificació dels músculs, també anomenat body power. L'any 1968, el doctor Kenneth H. Cooper va introduir un tipus exercici físic per entrenar el cor i els pulmons i va posar la primera pedra sobre el concepte d'aeròbic als Estats Units. El seu llibre "Aerobics" va conduir a l'entrenament gimnàstic dels exercicis aeròbics. Les primeres pràctiques d'aeròbic estan relacionades amb l'àmbit militar, ja que el doctor Kenneth H. Cooper era metge de la Força Aèria dels Estats Units d'Amèrica. Fins a principis de la dècada de 1990 no va esdevenir tan popular com ho és avui en dia. Aeròbic de competició Howard i Karen Schwartz són les dues persones que van desenvolupar una nova i competitiva modalitat de l'esport conegut com a sportaerobics l'any 1983. Van intervenir en l'organització del primer campionat nacional d'aeròbics l'any 1984. Sportaerobics va començar amb la competició en quatre categories, és a dir, individual masculí i femení, parelles mixtes i trio. L'any 2002 la competició va passar a ser en grups de sis atletes. La sentència dels competidors es fa en un minut, quaranta-cinc segons de rutina realitzada amb la música. Els jutges valoren dos criteris: el mèrit artístic i el valor tècnic, amb 10 punts cadascun. El 1996 es va adoptar formalment sportaerobics com a disciplina gimnàstica. L'aeròbic des del dia de la seva presentació va créixer a un ritme accelerat. Molts estudis sobre l'aeròbic han determinat que és una activitat molt útil per a mantenir el cos en forma i amb una estructura saludable. Així que totes les modalitat de l'aeròbic van guanyar ràpidament popularitat. Beneficis Beneficis d'exercicis aeròbics: El cor treballa amb més eficiència i es fa més fort. Ajuda a controlar el pes. Redueix el risc en el desenvolupament de la diabetis, l'obesitat i les malalties del cor. Augmenta el colesterol bo i disminueix el colesterol dolent. Augmenta el nivell d'endorfines. Augmenta la capacitat del cos per a aprofitar l'oxigen i, per tant, la capacitat respiratòria. Contribueix a reduir i controlar el greix corporal. Millora la força muscular i la flexibilitat. Augmenta la resistència i dona més energia al cos. Millora l'estat d'ànim i redueix el risc de depressió, estrès i ansietat. Ajuda en la prevenció de les malalties cardiovasculars. Ajuda a reduir la pressió arterial. En resum, l'aeròbic crema el greix i pot donar lloc a una actitud més positiva davant la vida. Tot i així, cal practicar-lo amb seguretat ja que massa vigor en la rutina aeròbica pot causar esquinços i lesions. Per tant, si es nota dolor, cal abandonar l'activitat, i si persisteix, consultar a un metge. En cas de marejos, vòmits, mal d'esquena o altres molèsties, també cal consultar al metge. Tipus d'aeròbic Circuit-Aerobics Bodystyling Intervall-Aerobics Box-Aerobics Step-Aerobics Aqua-aeròbic, aeròbica aquàtica o hidrogimnasia Dance-Aerobics Aeròbic Digital Slide L'aeròbic també inclou exercicis d'escalfament, exercicis a terra i exercicis d'estirament. Referències Vegeu també Fartlek Esports individuals Gimnàstica


text: L'aikido és una art marcial japonesa pertanyent a la classificació de gendai budo, nom que reben les arts marcials modernes. Va ser fundat a principis del pel mestre japonès Morihei Ueshiba, conegut pels aikidokes com a Ō sensei («Gran Mestre»). Etimologia La paraula aikido (合気道) està formada per tres vocables japonesos, que signifiquen aproximadament: Ai = unió, fusió, coordinació, harmonia Ki = energia, esperit, alè vital Do = via, camí, manera de viure En conseqüència es diu que l'aikido és la via que ensenya a establir l'harmonia amb un mateix, amb els altres i amb l'univers sencer. També es defineix com la via de coordinació de l'energia del cos i la ment: «Unifica't perquè puguis establir l'harmonia interna que et permetrà actuar en harmonia amb l'oponent». Característiques Tècnicament hom considera amb un cert consens que l'aikido és fill de la Daito Ryu Aikijutsu (escola de jujutsu el representant més conegut de la qual –a banda de ser professor de Morihei Ueshiba– va ser Sokaku Takeda). A més, Ueshiba va estudiar altres arts marcials, algunes tècniques o estratègies de les quals també van ser incorporades a l'aikido tot fent-lo evolucionar. Encara que existeixen estils molt diferents d'aikido, la pràctica se sol caracteritzar pels següents trets: No hi ha kata ni pràctica en solitari. Una persona (anomenada tori, nage o shite) repeteix les tècniques mostrades per l'instructor ajudada per una o més persones (anomenades uke o aite) que li llencen els atacs «idealitzats» necessaris per a practicar la dita tècnica. Al cap d'unes quantes repeticions hi ha una inversió dels papers (o una rotació, en el cas de més d'un «atacant»). Es troba més a prop de les arts marcials de lluita (per constar grosso modo de projeccions i luxacions) que de les de percussió (boxa o cops de peu). Hom insisteix molt en la continuïtat i la fluïdesa dels moviments, en la respiració i en estar atent a l'adversari (tant per percebre el seu atac com per tenir-ne cura). No existeix la competició (excepte en l'estil tomiki i els que se'n deriven). Les tècniques de mà buida se solen complementar o reforçar amb l'aprenentatge de tècniques amb (o contra) armes. Per no prendre mal se n'utilitzen unes d'especials anomenades: Tanto, punyal de fusta. Bokken, sabre de fusta. Jo, bastó d'uns 128 cm de llargada. Bo, bastó llarg amb una llargària equivalent a l'altura del que la utilitza des del terra fins al nas. Tècniques Les tècniques d'aikido són aquelles que s'ensenyen durant l'estudi de l'aikido. Juntament amb els principis bàsics, l'etiqueta i l'actitud en són l'essència. Agafades Aihammi katatedori Giakuhanmi katatedori Riotedori Katate riotedori (Morote dori) Kata dori Ryo kata dori Sode dori Muna dori Ushiro katate dori Ushiro ryo kata dori Ushiro hiji dori Ushiro kata te dori kubi shime Ushiro eri dori Atemis (cops) Shomen uchi Chudan tsuki Iokomen uchi Agafades amb atemi Katadori menuchi Munadori menuchi Katame waza (tècniques de control) Ikkio Nikio Sankio Ionkio Gokio Nage waza (tècniques de projecció) Irimi nage Shiho nage Kote gaeshi Suari waza Hammihandachi waza Tachi waza Ushiro waza Jiyu waza Futari dori Futari gake Història L'aikido actual té el seu origen en l'aikijutsu (més precisament en laiki no inyo) que, segons la tradició, va ser creat pel príncep Taijun, sisè fill de l'emperador Seiwa (850-800 aC). A través del seu fill Tsunemoto, l'art es va anar transmetent de generació en generació al si de la família Minamoto. Quan va arribar fins a Shinra Saburo Yoshimitsu, germà menor Minamoto Yoshie, sembla que ja s'havien establert les bases tècniques del que s'anomenarà aikido. El segon fill de Yoshimitsu, Yoshikiyo, que vivia a la província de Kai, al centre del Japó, va rebatejar l'ensenyament amb el nom d'aquesta província, Kai. El 1574, Takeda Kunitsugu es va traslladar a la regió d'Aizu i les tècniques transmeses als seus descendents van ser conegudes com a aizu todome waza. Durant tot aquest període, l'ensenyament i la pràctica d'aquest art constituïa un privilegi exclusiu dels samurais, sent conegut només a l'interior del clan i de la família, fins que el Japó va sortir de la feudalitat amb l'arribada de l'era Meiji (1868). A partir d'aleshores, Takeda Sokaku Sensei, el cap del clan, va començar a divulgar l'art a gent "de l'exterior", tot viatjant arreu del país fins a establir-se a Hokkaido de manera permanent. El seu fill, Takeda Tokimune Sensei, va obrir un dojo a Abashiri, on va perpetuar i desenvolupar l'aikijutsu en tant que representant de l'escola Daito. Estils Hi ha un gran nombre d'interpretacions de què va ensenyar Morihei Ueshiba, la qual cosa ha donat lloc a escissions i diferents estils d'aikido, que es poden classificar en tres grans grups: estils a dins l'aikikai, escoles fora de l'aikikai (creades per alumnes d'O sensei) i noves escoles. Estils a dins l'aikikai Hikitsuchi Michio, que té una visió molt personal de l'ensenyament de l'aikido i va ser l'únic que rebé la transmissió del Masakatsu Bo Jutsu. Iwama Ryu, creat per Morihiro Saito, que posa un èmfasi especial en l'ensenyament de les bases i en l'ús del bokken i el jo. Escoles fora de l'aikikai (creades per alumnes d'O Sensei) Yoshinkan (Gozo Shioda) Yoseikan (Minoru Mochizuki) Shodokan (Kenji Tomiki), anomenat també tomiki Ki aikido (Koichi Tohei), anomenat també shin shin toitsu aikido Manseikan, (Kanshu Sunadomari) Shin'ei taido (Noriaki Inoue) Nippon kan Tendo ryu Shin budo kai Kokikai Seidokan Noves escoles Aikibudo, creat per Alain Floquet Tenshin Kishintai, creat per Alejandro Bosch Solá Graus i titulacions Com la majoria d'arts marcials modernes, va adoptar el sistema kiu/dan comú a moltes arts japoneses. Kiu Es comença la pràctica com a mukiu (sense grau) i successivament es poden assolir els graus de gokiu (5è), ionkiu (4t), sankiu (3r), nikiu(2n),i ikkiu (1r). Aquests graus, després d'un temps de pràctica i d'un examen o avaluació els sol atribuir el mateix professor a dins el dojo. Normalment no es duu un registre oficial extern al propi dojo, i en alguns casos/dojos, es passen diversos graus alhora. També hi ha alguns dojos en què pels nins hi ha més graus, començant al 9è, 10è o 12è, segons els casos. A la majoria de dojos els practicants amb grau kiu fan servir el cinturó blanc, però en alguns casos, i sempre segons la decisió de cada professor es fan servir els mateixos colors que en judo o karate. Els practicants amb grau kiu reben genèricament el nom de mudansha (els que no tenen dan). Dan A partir d'aquí es comença amb els graus dan, que modernament van del 1r al 8è (shodan, nidan, sandan, iondan, godan, rokudan, sichidan, hachidan), malgrat que actualment hi ha encara alguns antics alumnes d'O Sensei que tenen el kudan (9è) o el judan (10è), que actualment no són atorgats. Per obtenir el shodan es requereix un cert temps de pràctica, haver complert els 16 anys i ser presentat per un professor reconegut. Dins aquest sistema l'aikido té la peculiaritat que tots els kiu solen fer servir el cinturó blanc, i tots els dans el negre. Titulacions Al Japó El sistema de titulacions japonès està format per tres nivells: Fukushidoin (assistent). Per accedir a aquest nivell s'ha de tenir com a mínim el 2n Dan. Autoritza a donar classes i en alguns casos a fer exàmens de kiu. Shidoin (professor). Com a mínim s'ha de tenir el 4t dan. Faculta per realitzar exàmens fins a 3r dan. Shihan (mestre). Com a mínim s'ha de tenir el 6è dan. Faculta per realitzar exàmens fins a 4t dan i recomanacions fins a 5è dan. En cas de ser 7è dan, es poden fer recomanacions fins a 6è dan. L'obtenció del grau no implica que automàticament es tengui la titulació, ja que aquesta és atorgada de manera separada al grau per les entitats reconegudes per l'aikikai, excepte en el cas dels shihan, que únicament poden ser nomenats pel mateix aikikai. A Espanya Segons la vigent llei de l'esport i la normativa que la desenvolupa, les titulacions d'ensenyament/entrenament esportiu a Espanya estan organitzades en 3 nivells. Per obtenir-les es necessita una certa titulació dins l'ensenyament reglat, un grau en aikido, i fer el corresponent curs, que consta d'una part comuna amb tots els esports i una altra específica d'Aikido. Actualment les competències estan transferides a les comunitats autònomes. 1r nivell: Antigament anomenats Monitor-Instructor, actualment s'anomenen Tècnics Esportius de 1r nivell o Tècnic Esportiu Elemental. Són requisits necessaris tenir el 1r dan atorgat per la RFEDJYDA/CSD (Consejo Superior de Deportes) i la titulació de Graduat en ESO. Aquesta titulació faculta per donar classe a principiants i fer exàmens fins a 3r kiu. 2n nivell: Antigament anomenats Professor - Entrenador Nacional, actualment s'anomenen Tècnics Esportius de 2n nivell o Tècnic Esportiu de Base. Són requisits necessaris tenir el 2n dan atorgat per la RFEDJYDA/CSD (Consejo Superior de Deportes) i la titulació de 1r nivell de la mateixa especialitat. Aquesta titulació faculta per donar classe a alumnes confirmats i fer exàmens fins a 2n kiu. 3r nivell: Antigament anomenat Mestre - Entrenador Nacional,actualment s'anomenen Tècnics Esportius de 3r nivell o Tècnic Esportiu Superior. Són requisits necessaris tenir el 3r dan atorgat per la RFEDJYDA/CSD (Consejo Superior de Deportes) i la titulació de 2n nivell de la mateixa especialitat. Aquesta titulació faculta per ser el professor principal d'un Dojo,fer exàmens fins a 1r kiu i formar part de tribunals de graus Dan. Federacions i associacions A causa del caràcter no competitiu de l'aikido molts consideren que no és necessària una unitat organitzativa, de manera que això ha donat lloc a la creació de moltes organitzacions sense cap lligam entre elles. Podem considerar que la principal organització a escala mundial és l'aikikai Foundation, fundada pel 2n Doshu Kishomaru Ueshiba. L'aikikai dona el seu reconeixement a les organitzacions que compleixen una certa normativa, i aquest reconeixement és una condició imprescindible per formar part de la Federació Internacional d'Aikido, entitat aquesta que únicament reconeix a una sola federació per un determinat territori, no coincident necessàriament amb un estat. Balears La principal organització és la Federación Balear de Judo y DA que pertany a la Real Federación Española de Judo y DA i agrupa la majoria de dojos. Principalment segueix dues línies tècniques, la de Yoshimitsu Yamada, 8è dan i la de Gerard Blaize, 7è dan. A més hi ha altres tres organitzacions: ASAI (Asociación Aikido Ibiza), que segueix l'ensenyament de Yasunari Kitaura, 7è Dan, i és membre de l'ACAE (Asociación Cultural Aikikai de España). La MA-AI (Asociación Cultural Mallorca Aikikai) i l'ASMENAI (Associació Menorquina d'Aikido) són organitzacions independents. També hi ha altres dojos que no formen part de cap d'aquestes organitzacions. Catalunya Hi ha diverses organitzacions, principalment la FCJIDA Federació Catalana de Judo i Disciplines Associades, afliada a la RFEDJYDA, i que no segueix cap línia tècnica en concret. També hi ha: La ACAC (Associació Cultural Aikikai Catalunya), membre de l'ACAE i que segueix l'ensenyament d'en Yasunari Kitaura. La ACK (Associació Cultural Kishintai), que segueix l'ensenyament d'en Yasunari Kitaura, però seguint la línia tècnica. L'ACFA Asociación Cultural Feilen Aikido, segueix l'ensenyament de Yoshimitsu Yamada. El Mutokukai Barcelona, segueix l'ensenyament de Stephane Benedetti, 6è dan, però no implica cap organització o associació jurídica, ja que els seus membres en alguns casos formen part de la FCJYDA i en altres casos són independents. L'Associació Catalana d'Aikido Yoshinkan, dirigida per Jacques Muguruza, 8è Dan del Hombu Dojo d'Aikido Yoshinkan del Japó. L'Escola AIAM (Escola Holística de Síntesis i Autoconeixement), dirigida per Jordi Calvet Banchs, fundador i director de l'escola. Referències Bibliografia AIKIDO O la armonía de la naturaleza (en espanyol). Mitsugi Saotome. Editorial Kairós. Aikido. La práctica (en espanyol). Kishomaru Ueshiba. Editorial Eyras. Budo. Las enseñanzas del fundador del Aikido (en espanyol). Morihei Ueshiba. Editorial Eyras. El espíritu del Aikido (en espanyol). Kishomaru Ueshiba. Editorial Eyras. Aikido. Le livre du debutant (en francès). Stephane Benedetti. Editorial du Soleil Levant. Aikido. Etiquette et transmission (en francès).Nobuyoshi Tamura. Editorial du Soleil Levant. Aikido. Recherche du geste vrai (en francès). Gérard Blaize. Editorial Sedirep. Aikido. Des paroles et des écrits du foundateur a la pratique (en francès). Gérard Blaize. Editorial Gérard Blaize. Vegeu també Daito Ryu Christian Tissier Seiseki Abe Enllaços externs Federació Catalana de Judo i Disciplines Associades Federació Internacional d'Aikido


text: Latletisme és un esport que agrupa diverses disciplines. El mot atletisme prové de la paraula grega "athlon" que significa lluita, competència, combat o similars. A l'antiga Grècia es feien competicions atlètiques en honor d'algun déu o per commemorar fets. L'atletisme és un dels pocs esports practicats de forma tradicional mundialment, tant en l'àmbit aficionat com en el transcurs de nombroses competicions de tots els nivells. La simplicitat i els pocs mitjans necessaris per a la seva pràctica expliquen en part aquest èxit. Els primers vestigis de concursos atlètics es remunten a civilitzacions antigues. Els Jocs Olímpics són la prova internacional més coneguda en tot el món. Se celebren cada quatre anys des de 1896 i l'atletisme hi és la disciplina més important. Des de 1982, la IAAF és l'organisme encarregat de la reglamentació, i va crear normes per finalitzar amb el període amateur de la disciplina. El primer Campionat del Món d'Atletisme es va organitzar el 1983 i té lloc cada dos anys des de 1991. Història de l'atletisme Antiguitat L'atletisme existeix des de fa milers d'anys, és considerat l'esport més antic del planeta. Deixant de banda esports prehistòrics sense regles ni normativa, a Egipte al es troba com a referència escrita més antiga una inscripció a una làpida d'Amenofis II, en la qual es parla de la cursa a peu. Al mateix temps a la civilització minoica també feia curses, i llançaments com el de javelina i disc. Posteriorment es van fer els Jocs Olímpics que van iniciar els grecs el 776 aC. Hi ha diverses teories que apunten l'any 880 aC com a data d'inici dels Jocs Olímpics (per obra del rei de l'Elida, Ifitos, i en honor del déu Zeus), però la primera referència escrita n'és una llista de guanyadors de l'any 776 aC: Kerobos va ser el guanyador d'una cursa de 197,27 metres anomenada stadion. En algun moment Jocs Olímpics van deixar de durar un dia per durar-ne 5, temps durant el qual es feien diverses proves com el pugilat, el pentatló, curses o javelina. Durant els 5 dies que durava s'aturaven totes les guerres (entre estats o ciutats gregues), d'això s'anomenava treva olímpica. Entre el 472 aC, i el 350 aC es van modificar alguns conceptes per acabar amb uns jocs olímpics semblants als actuals: el primer dia es dedicava a la celebració del culte de Zeus, el segon dia es duien a terme les carreres individuals i durant la resta de dies la resta de proves. Els trofeus que aconseguien els atletes eren oferts als seus déus: els atletes no rebien cap premi valuós, com podrien ser joies, or... sinó que només rebien una corona feta amb una branca d'oliva anomenada Kotinos i el reconeixement de ser els més ràpids, els que saltaven més... Els atletes anaven nuus durant tot el període, ja que allò era una representació de la bellesa masculina i intentaven imitar als déus, les dones tenien l'accés prohibit. Els atletes començaven amb 12 anys l'entrenament i la preparació física a la pista. A més hi havia proves diferents de les actuals, per exemple s'hi inclou la lluita, boxa, pancraci (una combinació de les dues anteriors), carreres de quadrigues... d'altra banda ja es disputaven moltes altres proves com els llançaments de disc i javelina (en aquestes dues hi havia una modalitat de llançament vertical i una altra d'horitzontal), curses de velocitat, salt de llargada... Al 394 aC ja s'havien disputat 293 Jocs Olímpics, tots ells a la Vall d'Olimpia. A Roma es practicava l'atletisme en dues versions diferents. La primera d'inspiració etrusca (cursores), i la segona és una adaptació de les disciplines gregues (athletae) que són practicades a Roma a partir de 186 aC, i els romans els van continuar. Amb l'arribada del cristianisme els Jocs van perdre interès. L'any 394 l'emperador romà Teodosi I el Gran els va abolir perquè eren considerats pagans. Irlanda organitza entre 632 aC 1169 jocs que comprenen proves desconegudes pels grecs com salt de perxa, llançament de martell i una forma de cross country. Aquestes disciplines són importades a Escòcia en el , per la migració d'escocesos. Aquests jocs arrelen a terra escocesa i es fan els Highland Games. Edat mitjana fins al Des del , les fonts informen de carreres a peu a Anglaterra. L'entusiasme és tal que les autoritats locals reserven un espai dedicat a aquestes competicions en 1154 a Lord. La descripció d'un llançador de pedres figura en els relats de Havelock el danès en 1275. Per altra banda, segons els historiadors, el Rei Henry II d'Anglaterra va fer instal·lar uns terrenys d'esport als voltants de Londres per a la pràctica de diferents proves tals com llançament de martell en trineu, llançament de barra i pala, així com jocs de pilota. Al mateix temps, els joves londinencs es desafien a interminables curses a través de la ciutat. El 1834 un grup d'anglesos van decidir els mínims exigibles per participar en determinades proves. Les primeres reunions atlètiques van ser de la mà de les universitats d'Oxford i Cambridge (1864). El primer míting nacional a Londres va tenir lloc el 1866 i el primer míting amateur a pista coberta, celebrat als Estats Units el 1868, l'any en el qual es va fundar el primer club d'atletisme. Això va desfermar l'interès per aquest esport tant a Europa com a Amèrica. A poc a poc l'atletisme va agafar protagonisme, el 1896 es van celebrar els Jocs Olímpics a Grècia impulsats per Baró Pierre de Coubertin, en un l'Estadi Panathinaikó de 333 metres de pista, i a partir d'aquí a cada 4 anys un país era l'amfitrió dels Jocs, excepte en temps de guerra. Tot i això no va ser fins als jocs d'Estocolm, el 1912 que no es van començar a cronometrar les carreres; va ser, per tant, el primer cop que es van comptar les marques, va ser en aquells jocs quan Jim Thorpe va guanyar dues medalles d'or a pentatló i decatló, aconseguint el rècord del món, sis mesos després se li van retirar les medalles i els rècords perquè cobrava 25 dòlars setmanals jugant a beisbol, el 1982, un cop ja mort, el Comitè Olímpic Internacional va entregar les medalles als seus fills i el van tornar a inscriure al llibre dels Rècords. El 1912 es va fundar la Federació Internacional d'Atletisme Amateur (IAAF) amb seu a Londres. Els fundadors van ser 17 països, però actualment ja l'integren 213. El 1976 es va acordar que tots els rècords i proves s'expressin de forma mètrica i evitar emprar el mot milla. Actualment això s'aplica a totes les proves excepte la de milla. Proves Les proves a l'atletisme s'acostumen a classificar en tres grans blocs: les curses (velocitat, mig fons, fons, obstacles, marxa atlètica i relleus), concursos (salts i llançaments) i proves combinades (decatló i heptatló). Curses Les curses són les proves clàssiques. Consisteixen a córrer (excepte en el cas de la marxa) una distància determinada amb l'objectiu de completar-la amb el menor temps possible. Una sortida serà nul·la si un corredor o corredora es posa en moviment abans que senti el tret de sortida. L'atleta que fa una sortida nul·la és desqualificat (en vigor des de l'1 de gener de 2010). Les curses es classifiquen en: 100 m, 200 m, 400 m, 800 m, 1500 m, 3000 m, 5000 m, 10000 m, i La Marató (42,195 km). Tanques i obstacles: 100 mt femení, 110 mt masculí, 400 mt i 3000 obstacles. Marxa: 20 km i 50 km (masculí) Relleus: 4x100 m i 4x400 m.Les carreres de velocitat són les carreres on la distància a recórrer són 400 metres o menys. De tal manera que els 50 metres llisos, els 60, els 100, els 200 i els 400 són categoritzades en aquest grup. Afinant més s'hi podrien distingir les carreres d'esprint (inferior als 100 metres), però no és necessari. Aquestes carreres es caracteritzen pel fet que l'atleta comença la carrera ajupit amb els peus col·locats sobre el bloc de sortida (starting o tacs de sortida) que l'ajudaran a guanyar impuls al principi de carrera. La sortida en aquestes curses pot ser decisiva. L'atleta no escatima en cap moment en velocitat: va tot el recorregut al màxim; potser l'única excepció és a la prova dels 400 metres, on l'atleta pot rebaixar la velocitat en determinats moments per pressionar més en altres zones. Un cop es dona el tret de sortida, l'atleta s'impulsa amb lstarting i fa els 10 o 20 primers metres lleugerament ajupit, i finalment posa l'esquena completament recta. Això permet una major obertura de cames. L'atleta s'ha d'impulsar fortament contra el terra en comptes de "recolzar-s'hi" com potser faria en una cursa de fons o mig fons. Les carreres de mig-fons són aquelles compreses entre els 600 i els 3.000 metres. Les curses més populars són la de 800 metres llisos, la de 1.500 i la de 3.000. També ho seria la milla tot i no ser olímpica. En aquestes carreres l'atleta segueix una estratègia prèviament estudiada accelerant i minorant la marxa per poder durar tota la distància, també hi ha atletes que van durant tota la carrera a la mateixa velocitat. En aquestes proves no es comença amb starting, sinó de peu, i es col·loquen en una línia corba de la pista, sense carrer únic; l'única excepció són els 800 metres llisos on sí que es comença amb starting i durant una distància hi ha carrer únic. L'atleta fa una menor obertura de cames i l'acció dels genolls no és tan important com en les proves de velocitat. Les carreres de fons són totes les curses d'una distància superior als 3.000 metres: 5.000, 10.000, marató (42.195 metres fora de pista), el camp a través (fora de la pista)... Els atletes d'aquestes proves intenten evitar tots els moviments innecessaris, els genolls no es belluguen gaire i l'obertura de cames i la força són menors que a les carreres de mig-fons i de velocitat. Les carreres de tanques són de 400 metres o inferiors en distància. L'atleta ha de superar un conjunt de 10 tanques, de diferent alçada segons la categoria i el sexe. La distància entre les tanques és diferent segons la distància que es recorri. Per passar les tanques correctament primer s'ha d'estendre una cama, passar la tanca (sense perdre el ritme) i posar-la ràpidament a terra, la segona cama passa doblegada perpendicularment al cos (de tal manera que queda paral·lela a terra): la flexibilitat és un element clau en aquestes proves. Si un atleta no passa per sobre de les tanques serà desqualificat; el fet de tombar-les no el desqualifica ni impedeix d'establir un rècord. Les carreres d'obstacles són semblants, la distància més comuna són els 3.000 metres, l'atleta ha de superar obstacles que no poden caure i cada volta han de superar una riera. Les carreres de relleus hi participen 4 atletes del mateix equip. Aquests van recorrent una distància determinada i passant un tub rígid anomenat testimoni al següent del seu equip, portant-lo sempre a la mà i no està permès portar guants. El canvi s'ha de produir en una zona de transferència de 20 metres. Si durant la carrera a un atleta li cau el testimoni, aquest l'haurà de recollir i no un altre del seu equip. A més, a l'hora de recollir-lo no es pot entrar a un altre carril, si això pot interferir a un atleta contrari. Serà motiu de desqualificació si l'entrega del testimoni es fa fora de la zona de transferència. En la marxa els atletes han de tenir sempre un peu en contacte amb el terra, o aparentar-ho a simple vista, encara que sovint no es compleixi completament aquesta norma, serveix per evitar que els atletes corrin. Només se sancionarà si s'incompleix clarament, l'atleta que ho faci rebrà les targetes dels jutges. Les distàncies comprenen des dels 1.500 metres fins als 50 km. Concursos Els concursos són aquelles proves de l'atletisme que no són ni curses ni combinades: els salts i els llançaments. Les proves que formen aquest gran grup són molt variades i diverses. Els salts són: salt d'alçada, salt amb perxa, salt de llargada i triple salt, i els llançaments: el pes, disc, martell i javelina. En el salt d'alçada l'atleta ha de superar un llistó saltant-hi per sobre. La tècnica emprada actualment és la de fosbury. El salt amb perxa té aspectes comuns amb el salt d'alçada: l'objectiu és passar un llistó per sobre, en aquest cas, però, els atletes s'ajuden d'una barra flexible anomenada perxa. El salt de llargada consisteix a fer el salt a major distància horitzontal del punt de batuda. El triple salt és igual excepte que des del punt de batuda fins a la fossa es poden fer 2 passes per acabar amb un salt (que seria com la tercera passa). El llançament de pes consisteix a llançar un pes de 7,26 kg els homes i 4 kg les dones el més lluny possible sense sortir d'un cercle de llançament. Hi ha dues tècniques per a llançar el pes: una amb desplaçament lineal i una amb desplaçament rotatori. El desplaçament es realitza per tal d'elevar la velocitat final del pes el màxim possible i aproximar-se al contenidor que és la zona més pròxima a la zona de caiguda de l'artefacte. La forma lineal es realitza fent un salt en línia recta i la rotativa suposa fer una rotació sobre si mateix i al mateix temps que es desplaça. El llançament de disc és molt semblant al llançament de pes amb desplaçament rotatori amb la diferència de la col·locació de l'artefacte, ja que el disc es du amb el braç completament estirat. El llançament de martell consisteix, també, a llançar el més lluny possible un disc o un martell respectivament, sense sortir del cercle de llançament. Aquest es realitza donant tres o quatre voltes sobre u mateix per tal d'accelerar l'artefacte el màxim possible. El martell es porta amb els braços estirats i a diferència dels altres llançaments és l'únic que es realitza d'esquena a la zona de llançament en la seva part final. El llançament de javelina''' en comptes de desenvolupar-se en el cercle de llançament es fa en un passadís, també s'ha d'intentar llançar el més lluny possible la javelina. La tècnica del llançament consta d'una carrera prèvia com a desplaçament i el llançament final. Combinades Es tracten de "conjunts" d'algunes de les proves esmentades anteriorment. Són el decatló i heptatló. En aquestes competicions es compten els punts guanyats a cada prova, que varien segons la marca aconseguida, comptant com a 10.000 la marca ideal, en el cas del decatló. Al decatló es realitzen les següents proves: (primer dia) 100 m llisos, salt de llargada, llançament de pes, salt d'alçada, 400 m llisos; (segon dia) 110 m tanques, llançament de disc, salt amb perxa, llançament de javelina i 1500 m. Aquesta prova només és masculina. A l'heptatló es realitzen les següents proves: (primer dia) 100 m tanques, salt d'alçada, llançament de pes, 200 m llisos; (segon dia) salt de llargada, llançament de javelina i 800 metres llisos. Aquesta prova només és femenina. Pista L'atletisme, normalment es duu a terme a una pista ovalada descoberta formada per un mínim de 4 carrils (acostumen a ser 8, la recta d'arribada ha de tenir un mínim de 6 carrils) on es realitzen les curses i, unes zones on es fan els salts i els llançaments, però a vegades es fan a unes zones properes. Tanmateix, també es pot disputar a pistes cobertes, que són més petites i es caracteritzen per no ser a l'aire lliure. Totes les pistes han de passar un control de la IAAF per controlar-ne la qualitat. Finalment, algunes proves es desenvolupen a espais exteriors com camins o carreteres. La superfície de les pistes s'anomena tartán i és un material sintètic. S'acostuma a pintar de color vermell o en alguns casos blau. Algunes pistes no oficials o actualment en desús poden tenir el terra mineral, d'argila, de cendra o fins i tot d'herba. Les pistes, al llarg de la història han variat molt. Al principi eren de sorra per dificultar la velocitat dels atletes, actualment això és diferent i estan dissenyades per facilitar-la. Els materials han canviat, cada cop les infraestructures són més resistents. La distància d'una volta, a més, ha anat variant contínuament: 1896 (Atenes) - 333,33 m; 1900 (París) - 500 m; 1904 (Saint Louis) - 536,45 m (un terç de milla); 1908 (Londres) - 536,45 m; 1912 (Estocolm) - 383 m; 1924 (París) - 500 m; actualment són de 400 metres. Pista descoberta Els estadis importants tenen accessos a l'estadi a les quatre cantonades i estan envoltades per grades, on se situa el públic. La construcció d'aquestes pistes és molt costosa i difícil per l'elevat preu de construcció, la gran superfície que ocupen, juntament amb tot el material necessari. Fet que provoca que s'acabin aprofitant els espais lliures per desenvolupar-hi altres esports. Curses Una pista oficial, el carrer 1 (l'interior) fa 400 metres cada volta. Hi ha dues rectes paral·leles (d'uns 84 metres) i dues corbes amb el mateix radi cada una (d'uns 36,5 m), aquestes mides a vegades poden variar, mantenint la pista simètrica per 2 eixos. Les voltes que fan els corredors són en el sentit contrari de les agulles del rellotge, és a dir, de les dues parts aniran sempre per la de la dreta. A l'inici de la recta hi ha d'haver un espai amb tartan d'uns 3 metres i al final d'uns 17 perquè els atletes no tinguin problemes a l'hora de frenar. A l'interior del carrer 1, per separar la zona de carreres i la d'altres proves, hi ha una vorada d'uns 5 centímetres d'alçada i 5 d'amplada que acostuma a ser metàl·lica. Tot i això també hi ha d'haver una línia blanca que delimiti la zona, i en cas d'haver-se de moure la vorada per la realització de concursos o determinades curses s'haurà de marcar amb cons o banderes (de 20 centímetres d'alçada, com a mínim) el recorregut original de la pista, tanmateix no podran estar a més de 4 metres entre un i l'altre. Fórmula matemàtica de la pista: 84,39 m (distància de cada recta) x 2 = 168,78 m (les dues rectes) 36,80 (radi d'una de les corbes) x 3,1416 (nombre pi, aprox.) = 115,61 m 115,61 (distància de cada corba) x 2 = 231,22 m (les dues corbes) 168,78 (les dues rectes) + 231,22 (les dues corbes) = 400 m La distància dels carrers es compta a la línia externa. Cada carrer fa 1,22 metres d'amplada (amb una variació possible d'1 centímetre), senyalat per ambdues bandes per línies blanques de 5 centímetres d'amplada. La inclinació de la pista no pot superar 1:100 (normalment cap a l'interior) i el desnivell l'1:1.000 cap a la direcció de la carrera. Les zones de seguretat són de més d'un metre a l'interior i d'aproximadament un metre a l'exterior, on no hi pot haver material, obstacles, etc. a més, tots els sistemes de drenatge que hi hagi en aquesta zona hauran d'estar al mateix nivell que la pista. La "ria" emprada a proves d'obstacles ha d'estar a l'interior o exterior de la segona corba i ha de tenir unes dimensions de 3,66 m x 3,66 m x 0,70 m. Just abans de la sortida de la recta hi ha d'haver el número de cada carrer pintat de color blanc, de més de mig metre d'alçada i llegibles en la direcció de la carrera. A l'arribada es poden posar dos pals blancs rígids, a més de 0,30 metres de distància de la pista sempre que no dificultin la feina de la foto-finish, les seves mides hauran de ser d'uns 1,40 x 0,08 x 0,02 metres. En les carreres on es comença amb carril propi, però acaben amb carrer lliure (com els 800 metres llisos) es deixaran uns prismes o cons just a la zona on es produeixi el canvi. També hi ha d'haver un passadís especial per enllaçar les proves que es fan fora la pista (marató, mitja marató, marxa atlètica) i que acaben a dins. Salts El salt de llargada es desenvolupa en un carrer d'uns 40 metres de llargada de la mateixa amplada que els carrers de les curses (1,22 m). La taula de batuda fa 0,20 m ± 0,02 x 0,10 m ± 0,01. La fossa de caiguda haurà d'estar plena de sorra i no podrà fer menys de 2,75 metres d'amplada i no podrà estar més a prop de 10 metres de la taula de batuda. El triple salt es realitza en les mateixes instal·lacions que el salt de llargada, amb un únic canvi: en competicions internacionals la batuda se situa a 13 metres de la fossa en el cas dels homes i a 11 en el de les dones. El salt d'alçada es fa en un passadís semicircular amb un mínim de 20 metres de radi i un matalàs d'un mínim de 3 x 5 metres. El llistó és una barra feta de metall, fusta o fibra de vidre amb els extrems plans per obtenir una major estabilitat als suports. L'objectiu del saltador és saltar per sobre el llistó sense fer-lo caure. Pot pesar, com a màxim 2 kg i fa 4 metres de llargària. El salt amb perxa compta amb un carrer d'uns 40 metres x 1,22, un caixetí on posar la perxa i un matalàs de caiguda de 6,50 m x 5 m. Llançaments El llançament de pes es desenvolupa en un cercle de llançament de 2,135 metres, un contenidor d'1,22 m ± 0,01 x 0,112 x 0,10 m ± 0,02 i el sector de caiguda de 25 metres de radi i 17,10 de corda. El llançament de disc compta amb un cercle de llançament de 2,50 m, una gàbia protectora i un sector de caiguda de 80 metres de radi i 54,72 de corda. La instal·lació del llançament de javelina consisteix en un passadís de 30 a 36,50 metres amb una amplada de 4, un arc amb un radi de 8 m i un sector de caiguda de 100 metres de radi i 50 de corda. La instal·lació del llançament de martell és un cercle de llançament de 2,135 de diàmetre, gàbia protectora i un sector de caiguda de 90 metres de radi i 61,56 de corda. Rares vegades alguns d'aquests llançaments poden desenvolupar-se a descampats adjacents a la pista, normalment per no fer malbé la gespa de l'interior, que molts cops s'utilitza com a camp de futbol, rugbi o hoquei sobre herba. Pista coberta També pot ser que es desenvolupi a pistes cobertes, on la recta fa només 50 metres, la meitat d'una pista normal, no s'hi poden fer proves com el llançament de disc o javelina per l'escàs espai del qual es disposa. Una característica d'aquestes pistes és que a l'interior no hi ha gespa i que just a la meitat hi ha una recta per desenvolupar-hi els 60 metres llisos. Exteriors Tot i això hi ha proves com els crossos, algunes curses de marxa i les maratons que es desenvolupen a camins o carreteres. Les maratons molts cops acaben fent una volta a la pista. Equipament i material El material necessari és molt variat segons la prova que es vulgui fer. En les curses de velocitat és imprescindible disposar dels tacs de sortida (també anomenats estrebs o starting). En el salt amb perxa i el d'alçada es necessita un matalàs per aturar les caigudes. En els llançaments, lògicament es necessiten els artefactes que es llançaran. Totes les pistes, a més han de comptar amb tanques i obstacles per poder desenvolupar les proves. El material que han de portar els jutges també varia segons la prova i segons el paper que tenen. Per exemple en un salt de llargada, uns s'encarregaran d'allisar la sorra, uns altres de mesurar, i uns altres de verificar que el salt és vàlid. Per tant és molt difícil fer una llista de tot el material que es pot necessitar a l'hora de fer de jutge. L'equipament de roba consisteix en un conjunt format per una samarreta i uns pantalons curts o unes malles i el calçat corresponent, que en les curses i salts consisteix en unes botes de claus, aquestes poden tenir claus només a la part davantera (per curses) o a tota la planta (per alguns salts), si es fan llançaments, les botes no tenen claus, excepte en el de javelina, sinó que tenen una sola llisa per poder lliscar pel cercle de llançament. Entrenament Al principi de l'entrenament d'un atleta, aquest comença practicant moltes proves i molt diverses. Amb el temps, l'esportista s'anirà especialitzant, d'acord amb les seves habilitats i preferències. Si l'atleta no té cap prova "especial" pot dedicar-se a fer proves combinades. Com pràcticament tot el relacionat amb l'atletisme, l'entrenament també és molt variat segons les proves que es disputin. Tot i així es pot apreciar que els sprints, la flexibilitat i la força tant de cames com de braços són molt importants en la majoria de disciplines. L'entrenament depèn de la proximitat de competicions, de l'estat de l'atleta, de les condicions meteorològiques, etc. però normalment acostuma a seguir un patró: primer uns exercicis d'escalfament (fer footing, estiraments...), després unes proves generals (exercicis de multisats abdominals i flexions...), posteriorment exercicis especialitzats per la prova que es vol treballar i finalment exercicis per "deixar-se anar" com són el footing i els estiraments. Categories Com en tots els esports a l'atletisme hi ha diferents categories segons l'edat. Promoció (regides per la Federació Catalana d'Atletisme a Catalunya) Aleví (10-11 anys) Infantil (12-13) Cadet (13-14) Regides per la IAAF Juvenil (15-16) Júnior (17-18) Sènior Veterans (a partir del 35) i després subcategories de cinc en cinc anys. Proves més importants El Campionat del Món l'organitza la Federació Internacional d'Atletisme (IAAF) des de 1983. En un principi es disputava cada quatre anys, però a causa del gran ressò mediàtic i econòmic que tingué la competició, a partir de la seva tercera edició, el 1991, es passà a disputar cada dos anys. Els Jocs Olímpics d'Estiu són una competició internacional multiesportiva disputada cada quatre anys i organitzada pel Comitè Olímpic Internacional. Es tracta d'una de les competicions més prestigioses i amb més audiència arreu del món. Els competidors hi participen representant el seu Comitè Olímpic Nacional respectiu, que solen representar estats independents, tot i que també hi prenen part diverses nacions sense estat. La Golden League és una sèrie de competicions anuals que organitza la Federació Internacional d'Atletisme (IAAF) des de 1983. Aquesta competició es va formar per millorar l'eficiència de les millors competicions atlètiques. Els atletes que guanyen en les sis competicions comparteixen un premi d'un milió de dòlars. La Copa del Món d'Atletisme, que és una competició internacional de seleccions continentals de proves en pista. El Campionat d'Europa d'Atletisme és un esdeveniment atlètic organitzat per l'Associació Europea d'Atletisme (EAA), i que se celebra cada quatre anys a una ciutat diferent, prèviament designada. La primera edició es va celebrar el 1934 a la ciutat de Torí, Itàlia, i fins al 2006 s'han disputat en 19 edicions. Únicament es va deixar de disputar l'edició del 1942 a causa de la Segona Guerra Mundial. Atletisme als Països Catalans Catalunya Vegeu Llista de clubs d'atletisme de Catalunya País Valencià Vegeu Llista de clubs d'atletisme de la Comunitat Valenciana Illes Balears Vegeu Llista de clubs d'atletisme de les Illes Balears Club d'Atletisme Porreres Atletes dels Països Catalans Catalunya Les proves en les quals han destacat històricament els atletes catalans han estat les de marxa atlètica amb Marta Díaz, Josep Marín, Jordi Llopart, Valentí Massana, Maria Vasco, Mari Cruz Díaz, María Reyes Sobrino, Daniel Plaza o Beatriz Pascual i en les proves de mig fons amb atletes com Tomàs Barris, Reyes Estévez, al cross Monserrat Pujol i Carles Castillejo, als 3000 m obstacles Àngel Mullera Rodríguez, Josep Lluís Blanco, Marco Antonio Cepeda i Rosa María Morató i als 10000 m Gregorio Rojo, Constantino Miranda, Antoni Amorós i a la marató José Rios Ortega. En proves de velocitat sobresurten David Canal, Gaietà Cornet, Jordi Mayoral, Carme Blay i Teresa Rioné. Altres atletes destacats són l'heptaatleta Imma Clopés, amb salt de llargada Antonio Corgos, amb salt amb perxa Javier García Chico el llançador de pes Carles Sala i la llançadora de martell Berta Castells. Referències Bibliografia Vegeu també IAAF Diamond League. Història de l'atletisme a Espanya Crumb rubber Enllaços externs Plana oficial de la IAFF Diccionari d'atletisme del TERMCAT Articles bons d'esport Articles bons dels 1000