text: Esglèsia tipus sala - Nota: L'article pot necessitar alguna petita correcció Una església tipus sala o planta de saló , (en alemany hallenkirche) és un tipus de construcció arquitectònica d'esglésies, que es caracteritza perquè la seva planta és rectangular i totes les naus que componen la edificació tenen la mateixa alçària. Va ser desenvolupada durant el gòtic europeu, sobretot a Alemanya. Aquest tipus d'església tenia una llarga història en aquest país, com la catedral de Paderbon o l'església de Santa Maria de Greifswald a Santa Isabel de Marbourg, però va ser en els segles XIII i XIV quan es va fer més habitual. [1] A Espanya es va introduir a partir del segle XIV, tenint la seva màxima difusió a les zones mediterrània de Llevant, Catalunya i Balears. L'esquema bàsic de les esglésies de planta de saló es caracteritza per tenir tres o cinc naus amb voltes de creueria, de similar alçària en totes les naus, en què la il·luminació es realitza a través de les naus laterals. Els espais interiors són amplis i diàfans, el que li atorga l'aspecte d'un gran saló, que permetia albergar gran quantitat de persones. La planta és de forma rectangular, en què el transsepte no és més ample que el conjunt de les naus. En moltes ocasions, aquestes naus laterals són una mica més baixes que la central, sense que s'arribin a obrir-se obertures d'il·luminació directa a la nau central. [2] Els exteriors solen ser desornamentats, amb tendència cap a l'horitzontalitat i predomini del massís sobre l'obertura, en què el seu sistema constructiu no necessita de arcbotants. L'església saló no s'ha de confondre amb les anomenades esglésies de calaix, que són temples d'una única nau sense </ref> Variants geogràfiques de les esglésies saló [modifica] Una variant de les esglésies saló alemanyes són les Hallekerk flamenques, amb tres naus de la mateixa alçada i amplada que solen estar construïdes en maó i estar cobertes amb fusta, amb teulades a dues aigües i presenten façanes amb rematades en tres pinyons iguals. En els temples saló originals alemanys les naus laterals solen ser més estretes que la principal. [2] La tipologia d'esglésies saló va arribar també Amèrica a partir de l'últim terç del segle XVI, portada pels espanyols, en els temples allà construïts es va combinar la tradició gòtica amb la presència d'elements renaixentistes, amb plantes rectangulars de tres naus. [2] Vegeu també [modifica] Referències [modifica] |A Esglèsia tipus salahi ha contingut multimèdia relatiu a:| - Bialostock, Jan. L'art del segle XV de Parler a Durero. Istme [Consulta: 25 setembre 2010]. - Pano Gràcia, José Luis. El model de planta de saló: origen, difusió i implantació a Amèrica, 2004. ISBN 84-7820-735-X [Consulta: 25 de setembre de 2010].


source: fineweb

text: Aquesta entrada és una continuació de l’anterior o, si voleu, la traducció en imatges d’una part de l’article. És el reportatge fotogràfic que vaig fer durant els dies del festival marítim Temps Fêtes sur Douarnenez, celebrat en aquesta localitat bretona del 19 al 22 de juliol de 2012. Catalunya –Nord i Principat, conjuntament- va ser la convidada d’honor. En total s’hi van desplaçar una desena de barques, la majoria de vela llatina, i la mateixa quantitat de patins de vela, que es presentaven com a embarcació genuïnament catalana, centenària i única al món. Unes setmanes abans el patí català havia estat portada de la revista “Chasse-Marée”, que li havia dedicat un extens reportatge. Participar en un festival com el de Douarnenez formant part de la festa és molt diferent de fer-ho com a públic, com un espectador més. Dies abans havíem assistit al festival de Brest, el macrofestival marítim més important del món, que concentra prop de 2.000 vaixells –des de grans velers de quatre pals fins a petites embarcacions d’algun país exòtic- i rep un milió de visitants. Brest té unes dimensions gegantines; és com visitar una expo: després de tot un dia de caminar pels molls, tens la sensació que encara et queden coses per veure –vaixells, exposicions, exhibicions diverses de tal o qual país...- i que moltes les has vist només per sobre. Per altra banda, de seguida t’adones que la festa és a bord dels vaixells i que si tu no hi vas embarcat, ja sigui com a invitat o pagant, t’has de conformar amb mirar-t’ho tot des del moll. I al final acabes atabalat de tanta gent, cansat de fer quilòmetres a pas de tortuga i amb un empatx d’informació considerable. Aquí teniu les fotos de Brest 2012. Douarnenez, en canvi, té una dimensió més humana. El port de Rosmeur és petit i es pot recórrer diverses vegades en un dia. A més, a Douarnenez formàvem part de la festa, com a convidats d’honor, i teníem les nostres barques per poder sortir a navegar. I poder viure la festa des de dins, poder sortir a navegar conjuntament amb centenars d’embarcacions tradicionals, ho canvia tot. Douarnenez és una gran festa marinera, pensada més per als mariners i navegants que per al públic en general, tot i que aquest també hi pot participar. Els vaixells estan a tocar de la gent i tot és més proper. La ciutat també és a la vora del port, i tot –cases, port i vaixells- queda molt més integrat. El recull de fotos que veureu a continuació comença al Port Rhu, l’antic port de Douarnenez, que separa la ciutat del barri de Treboul. Al Port Rhu –com s’explica a l’entrada anterior- i ha el moll i les embarcacions del Port-Musée, que es poden visitar. També s’hi poden veure magnífics iots clàssics que formen part del Pôle belle plaisance, un projecte que inclou la reserva d’amarraments per a l’estada d’aquest tipus de vaixells, amb l’objectiu d’enfortir el paper patrimonial del Port-Rhu. També veureu alguna foto de les drassanes dedicades a la construcció i reparació d’embarcacions tradicionals, i un cementiri de vaixells que hi ha al fons del port, que resulta d’allò més fotogènic. A continuació, hi ha unes imatges de la costa de Treboul i de la bocana del port esportiu que hi ha en aquest barri. Finalment, s’arriba als carrers de Douarnenez i ja comença el festival. Estic molt satisfet de les fotos de navegació, fetes al mar, a bord de la “Santa Espina” i de la dorna “Moura”, dels germans Suso i Xosé Cadaveira. Navegar envoltat de vaixells com el dundée tonyinaire “Biche”, acabat de restaurar, el “Pen Duick” d’Eric Tabarly, la goleta “La Recouvrance” o la bisquine “La Granvillaise”, que considero un dels vaixells tradicionals més bonics del món, és una experiència inoblidable. I això sense comptar infinitat de petites embarcacions desconegudes, d’esbarjo o de treball, que no sabries quina escollir si n’haguessis de triar una. La badia de Douarnenez plena de veles és un espectacle i un plaer en tots els sentits, que cap aficionat a la marina tradicional s’hauria de perdre.


text: dimecres 25 de febrer de 2009 Un teler es compon d'una estructura de fusta on es tensa un conjunt de fils disposats, generalment, en vertical -anomenats ordit. Els fils col·locats horitzontalment es diuen 'trama'. Ordir-los és un procés pel qual es va passant l'ordit per dalt i sota de la trama, creuant-la. Així, s'aconsegueix finalment, amb aquest encreuament entre trama i ordit, la tela. A Manuals hem creat un teler però el nostre és ben rodó. De fet, és un plat de cartró ;-) Sempre intentem reciclar! El nostre teler particular és molt fàcil de construir: hem retallat unes osques al plat, l'hem decorat una mica i després hem fet passar la llana per aquestes fenedures per tal de formar la trama que en aquest cas serà circular. Quan ja tenim el teler construit, comencem a teixir. Escollim llana del color que més ens agradi i l'enfilem en una agulla de punta rodona, no ens volem punxar, oi? Amunt i avall, ziga-zaga: l'agulla salta com un dofí entremig dels fils i sense adonar-nos comença a aparèixer un meravellós teixit de colors vius! Els artistes de primer i de segon estan teixint autèntiques peces d'artesania! Voleu veure-les totes? Doncs cliqueu aqui.


text: El divendres, 21 d'octubre de 2011 a les 20 hores al Saló d'actes de l'Obrera tertúlia amb el diputat socialista en les Corts Valencianes Juan Soto Ramírez, vine i pregunta per tot alló que t'interessa! Juan Soto Ramírez 2007-2011 Va nàixer en Souillac (França) en 1962 i és Graduat Social per la Universitat de València. Des de 1999 és regidor del Grup Municipal Socialista en l'Ajuntament de València, on s'ocupa de les àrees d'Educació i Cultura i dels districtes de Extramurs i Olivereta. És el regidor representant del grup en la Junta Municipal de Proveïments. Anteriorment va ser tècnic del Cos de Gestió de la Seguretat Social i Cap de Secció de Personal de la Conselleria de Sanitat de la Generalitat Valenciana. També va ser tinent d'alcalde delegat d'Hisenda en l'Ajuntament de Xàtiva. Milita en el PSPV-PSOE des de 1980 i ha sigut membre del Comitè Federal del PSOE i del Comitè Nacional del PSPV-PSOE. En l'actualitat és secretari executiu en la comissió executiva provincial de València. |Data :||21-10-2011| |Editor:||postmaster| |Autor:||n/a| |Font:||n/a| |Remitent:||PSPV-PSOE| El codi de verificació, es precís, per tal de diferenciar entre els usuaris de la web i els sistemes automatitzats d'inserció de comentaris (o spam), per a més informació sobre aquest tema us recomanem visitar el següent enllaç: http://ca.wikipedia.org/wiki/Captcha Us assabentem que des del moment en que entreu a fer comentaris al web s'hi ha identificat l'IP de la vostra connexió a internet i aquesta quedarà registrada junt amb el vostre comentari. Suggeriments importants per a comentar les noticies. Procureu no eixir-vos del tema de la notícia, llegiu els comentaris dels altres usuaris abans de publicar els vostres, sigueu clars amb el que voleu dir, els comentaris provocadors, fora de tema, il·legals o ofensius seran eliminats. Sigueu respectuosos amb els comentaris. No alimenteu al troll. Com qualsevol altra publicació, les opinions i manifestacions contingudes en les notícies, articles i comentaris publicats al web són responsabilitat dels seus autors. L'equip de redacció d'acicastello no comparteix necessàriament tot allò que es publica al web.


text: Com costa això, caramba!! Avui he tornat a fer 8h30 de marxa, em trobava bé d'energia, i fins i tot he patit menys que ahir. Però la decepció final ha estat que només he fet 14,5Km., i ahir en vaig fer 15Km. en 7h30. Però el problema que més em preocupa ara mateix, és que tinc els dos talons força tocats per algunes butllofes que m'han sortit des de ja fa tres dies. La part del taló del darrera és la que més pateix aquí, doncs estic constantment fent força en pujada, estirant molt de pes, i el fregament entre el taló i la bota és brutal. Fa tres dies que vaig trampejant, però ja em fan força mal. I el fet és que, per diferents motius logístics que prefereixo ara no analitzar per no emprenyar-me, no tinc ni esparadrap ni betadine per curar les butllofes. Per això veureu a la foto, que vaig embolicat amb cinta americana. Un nyap surrealista en una situació com aquesta. Però un ha de fer el què pot, i m'intentaré apanyar com pugui per anar tirant. Si al final es recuperen, Bingo. I si van a pitjor i es fa ferida important, Pringada. Entre tant, a aguantar el dolor, especialment al posar-me les botes i fer els primers 500metres. Ara per ara el mal és encara suportable, però estic a l'expectativa de com va evolucionant aquest tema. DEDICO LA JORNADA A: La meva dona. Pot ser no faria falta, perquè ja li dedico a ella una gran part dels meus pensaments cada dia. Però tot i que no m'agrada parlar de sentiments tant propers a la web, per tal de no fer massa pornografia sentimental, sí que tenia ganes de dedicar-li oficialment un dels dies. Fa uns mesos llegia un article d'un conegut ‘Coach' d'aquests que van de gurus, que deia que una parella t'ha de servir bàsicament per ajudar-te a créixer. Jo penso que una parella suposa moltes més coses tant o més importants, però si que és cert que tenir una parella que no et bloquegi, que t'ajudi a evolucionar, que et permeti o et faci créixer, és molt important a la vida. Amb la Maria, a banda de moltes virtuts i de tot el que ens uneix dins la parella, li he de reconèixer que té molt de valor, amb tres nens a casa, d'aguantar, motivar-me, esperar-me, donar-me confiança, esperonar-me i entendre'm, quan estic en embolics d'aquest abast. Si tot va bé (que voldrà dir que estic a la fase final de l'expedició), no passaré els Nadals a casa, i pot ser tampoc el Cap d'Any i els Reis. Evidentment és un gran sacrifici pels dos, però entenem que els grans projectes requereixen compromís, afrontar imprevistos, i perseverar fins i tot en temes tant delicats com el no ser-hi durant unes festes clau. Però n'estic segur que encara que no físicament, estarem molt units durant aquells dies tant familiars, encara que ella estigui a casa, i jo tot sol dins d'una tenda groga al mig de l'immensitat antàrtica. Com em vas dir un dia mentre estava a l'Amazònia corrent la ‘Jungle Marathon': "No hay distancia que sea lejos, nuestro amor será leyenda".


text: En l'àmbit econòmic i social, l'Institut aporta el coneixement generat en els seus treballs de recerca per ajudar a les empreses i institucions públiques a entendre millor el paper que les noves tecnologies i la innovació poden desenvolupar per a la millora del seu valor econòmic i social i de la seva competitivitat. L'Institut elabora informes d'interès ampli de manera periòdica i també recomanacions específiques per a casos concrets. Tanmateix, de forma regular també es duen a terme la publicació d'articles, casos d'empreses, i fòrums de debat, per tal de contribuir en la discussió de les noves idees i de planificar els reptes a aconseguir en relació a la gestió de la innovació tecnològica i l'emprenedoria. Els investigadors de l'Institut participen, dins de la comunitat científica internacional, en la generació de recerca avançada en els àmbits de la gestió tecnològica, la innovació i l'emprenedoria. Aquest treball queda reflectit en publicacions científiques, ponències a congressos i Working Papers que són a disposició de qui els pugui necessitar. L'Innova Institute també actua de coordinador de l'activitat de recerca de diversos grups de la comunitat científica. L'Innova Institute té un compromís de treball molt estret amb els programes acadèmics de la BES. Els resultats de la recerca de l'Institut proporcionen nou coneixement per a integrar-lo als programes formatius de la BES. Matèries d'Innovació, Emprenedoria i Gestió de les TIC s'utilitzen en els Màsters Universitaris dels programes en Enginyeria i en Gestió Empresarial. De manera similar, l'Institut proporciona possibilitats de realitzar estades d'intensificació acadèmica i projectes de màster.


text: El passat 28 de maig vam anar al Museu Dalí a Figueres. Abans d’arribar-hi vam parar a Olot a esmorzar una mica i després amb dues guies fantàstiques vam veure unes quantes obres d’en Dalí. El dinar el vam fer en un parc al costat del museu, després a l’hora de marxar ens va venir ben just que no ens enganxa la pluja!!! Vam tenir sort!!! Aquí us deixem les fotos! Aquí us deixem un petit recull de fotografies de lo bé que ens ho vam passar a les colònies. Començant per la passejada fantàstica per la riera de Vallcàrquera, passant per la casa de colònies i un tastet d’algunes de les activitats que varem fer! El passat 4 d’abril a l’escola van arribar dues gallines! La Blanca i la Rossa. Els vam fer una bona rebuda ja que ens faran companyia fins a finals de curs! Us les presentem! L’últim dia, abans de les vacances de Setmana Santa, tota l’escola vam fer la nostra particular mona. Les Girafes van fer-la amb galetes i crema de xocolata, i els hi va sortir un cuc ben divertit. Els Castells amb pa de motllo, crema de xocolata i lacasitos i els Aventurers amb una base de pa de pessic i mermelada els va sortir una mona ben xula. I els més grans, el Poble, amb pa de pessic i xocolata fosa...mmm! A la tarda les vam presentar totes i en vam fer un tastet, la veritat és que totes eren boníssimes. Ja fa uns dies que tenim la primavera entre nosaltres i, encara que el temps no acompanya tots els dies, a l’escola ja n’hem celebrat l’arribada fent tallers de primavera i aquest mural fantàstic amb objectes reciclats! El divendres 8 de març vam celebrar el dia de la dona d’una manera una mica diferent. Vam sortir tots al pati a fer un joc que consistia en fer curses variades; lligats de peus, d’esquenes, arrossegant una capsa plena de rocs...per adonar-nos que no tots tenim les mateixes facilitats. Vam poder participar tots i va ser molt divertit. Us deixem algunes fotografies! El passat dia 8 de febrer a l’escola vam celebrar Carnestoltes! Els nens de P3 i P4 vam ser els tres porquets i el llop. A P5 i 1r uns cavallers i princeses de conte, la classe dels Aventurers es van transformar en Peter Pans i els més grans de tots eren unes caputxetes vermelles fantàstiques i uns llops que feien por!!! A primera hora del matí vam fer la Rua pels carrers de Sant Martí acompanyats dels nens i nenes de la Llar d’infants, que eren uns Patufets molt guapos. Vam acabar la rua davant de l’Ajuntament i allà cada curs va fer un ball per totes les famílies. A la tarda, un cop recuperats del fred, al pati de l’escola vam fer gresca i xerinola acompanyats de la guitarra d’en Francis i l’acordió d’en Miquele. I per acabar la festa vam poder berenar una mica de xocolata desfeta amb melindros!!! Boníssima! Un cop per setmana fem ambients: de construccions i animals, de joc simbolic, anar de compres al supermercat i psicomotricitat vivencial. Cada dia de la setmana fem una estona de racons on podem triar allà on volem anar. Dos dies fem racons de matemàtiques, dos dies mes fem racons de llengua, i un dia fem racons de música. La classe dels nens i nenes de 3 i 4 anys hem acabat el nostre primer projecte d’aquest curs.


text: Hi ha 3 capítols Les dues colles vallenques fan una bona diada de Sant Joan, amb castells de nou. La vella en va fer també en la diada de completes. A Tarragona, i en la diada de Sant Joan, la Jove Xiquets completa el 3 de 9 amb folre. Recordarem també les diades de Reus i Vilassar. A Reus els Xiquets de Reus van completar el 4 de 8 i a Vilassar es van veure tam... Destaquen 4 diades castelleres: Margeners i Minyons de Terrassa a Guissona / Bordegassos de Vilanova a Terrassa / Darrera actuació al 2011 de les colles vallenques, a Vila-Rodona / Vella de Valls i Minyons de Terrassa a Manresa. Aquesta setmana ens acostem fins a la Diada de Santa Úrsula de Valls, on es va imposar la Vella de Valls. També repassarem les diades de Sitges i Tarragona, i el reportatge servirà per acostar-nos a la Jove Xiquets de Tarragona, que enguany ha complert una excel·lent temporada.


text: La UEFA ha obert un expedient disciplinari al Manchester United per no complir les seves obligacions amb els mitjans de premsa després del partit de Lliga de Campions que va enfrontar l'equip anglès amb el Reial Madrid dimarts passat. Així ho ha comunicat l'organisme que dirigeix el futbol europeu, que assenyala que el Manchester no va complir amb les seves obligacions postpartit amb els mitjans acreditats, establerts en els punts 2.6 i 2.7 de l'annex de les regles de competició del torneig continental. Tot es va desencadenar després que el jugador del Manchester United Nani fos expulsat al minut 56 de partit de manera rigorosa i condicionés el partit notablement. L'entrenador del Manchester United, Sir Alex Ferguson, al finalitzar el matx no va voler sortir a fer la roda de premsa que l'organisme europeu obliga després dels partits. En lloc de Ferguson, va sortir el seu segon, Mike Phelan. A més, cap jugador del United va parlar a la zona mixta d'Old Trafford, segons ells, perquè no ho tenien permès.


text: Benvingut a l’Hotel Nuevo Triunfo de Barcelona, un Hotel de dues estrelles situat al peu de la muntanya màgica de Montjuïc. L’Hotel està ubicat en una zona emblemàtica de la ciutat, coneguda pels seus teatres, sales de festa i carrers plens d’ambient que són una delícia pels visitants de la nostra bonica ciutat. Consulti la nostra disponibilitat i reservi on- line la seva habitació en un dels Hotels del centre històric de Barcelona millor situats de cara al turisme.


text: Els Mossos han carregat contra la cua del piquet que pujava pel Passeig de Gràcia. El piquet s’ha dividit i els Mossos han dispersat els que han seguit pujant. No s’ha notificat cap detenció. També s’han donat diferents càrregues en direcció als carrers d’Aragó, Diagonal o Balmes. La situació és de molta confusió, amb dispersió i càrregues contínues i manifestants que tornen a tallar els carrers.


text: Fritz Kater Fritz Kater (Barleben, 12 de desembre del 1861 -20 de maig del 1945) va ser un sindicalista alemany que va fer la seva activitat a l'Associació Lliure de Sindicats d'Alemanya (FVdG) i la seva organització successora, la Lliure Unió de Treballadors d'Alemanya. Era l'editor de l'òrgan Einigkeit de la FVdG i després de la Primera Guerra Mundial-propietari de les editorials Fritz Kater Verlag i Syndikalist. Fill d'un granger, la seva mare va morir quan ell tenia dos anys. Des de l'edat de cinc anys, va haver de treballar a la granja o a casa amb la finalitat de mantenir la seva família. Durant els seus darrers dos anys a l'escola, també va treballar a una fàbrica de sucre de local durant l'hivern. Àdhuc després de que Kater va començar com a aprenent de paleta, encara havia d'ajudar al seu pare en la granja degut a que l'ancià estava malalt amb freqüència. Kater només tenia temps lliure durant l'hivern per llegir i educar-se a ell mateix. Fritz Reuter, un poeta humorístic que va escriure en baix alemany, era el seu escriptor favorit. Kater es va unir al sindicat de paletes de Magdeburg el 1883 en un moment en què les Lleis contra el Socialisme prohibien la majoria de les activitats sindicals. Va entrar en contacte amb els socialistes de Berlín i Hamburg, aviat es va convertir ell mateix en un socialista sota la seva influència. Kater aviat va començar a passar gran part del seu temps lliure llegint literatura socialista il·legal, i es va convertir en un activista en les activitats clandestines del sindicat. El 1887, Kater es va unir al Partit Socialdemòcrata d'Alemanya (SPD). En el mateix any també va fundar un sindicat de paletes a Barleben, convertint-se en el primer president de l'organització. La seva activitat sindical, que inclou tractar d'organitzar als treballadors de la fàbrica de sucre on havia treballat en la seva joventut, va atreure el ressentiment de les autoritats locals, especialment del cap de l'autoritat del districte, un conservador extrem Junker. El 1889 va ser condemnat a una pena de presó de dos mesos per la celebració d'una reunió il·legal i l'any següent encara va ser condemnat a més temps de presó per haver fet un discurs considerat sediciós. Després de l'expiració de les lleis anti-socialistes el 1890, Kater tenia estrets contactes amb el moviment polític d'oposició Die Jungen, que va ser influenciat per les idees anarquistes. Kater va ser un dels fundadors de la Volksstimme Magdeburger, un diari socialdemòcrata que va començar poc després de la expiració de les lleis contra els socialistes. Entre els editors del diari hi havia diversos partidaris de Die Jungen. Al 1891 al congrés del Partit Social Demòcrata (SPD), Kater votà en contra de l'expulsió del moviment Die Jungen del partit. No obstant això, es va mantenir en el partit i no es va unir a la nova organització formada per Die Jungen, l'Associació dels Socialistes Independents. El 1892, Kater es va traslladar a Berlín. Allà va treballar com a paleta, va ser elegit delegat en el sindicat de paletes de la ciutat, i va esdevenir un agitador. Durant els debats sobre l'estructura organitzativa del sindicat, que van recolzar el concepte "localista", així com la creació de la Centralització de Representants d'Alemanya l'any 1897 (que va canviar la seva denominació per la de FVdG el 1903). Es va convertir en el primer president de la Comissió de Negocis de la federació. El 1907, després de que Kater es va negar a treballar amb els sindicats centralitzats i es va negar a seguir com a delegat al Reichstag, va abandonar l'SPD. Tot i les seves crítiques cap a l'anarquisme i el sindicalisme en un primer moment, Kater aviat es va convertir en una figura líder anarcosindicalista d'Alemanya. Durant un discurs al congrés de 1908 de l'FVdG, Kater professà obertament el sindicalisme per primera vegada. El 1913, va ser delegat en el Primer Congrés Internacional Sindicalista a l'Ajuntament de Holborn de Londres. Fritz Kater va ser fonamental en el manteniment de les estructures de l'FVdG durant la Primera Guerra Mundial i va ser un dels fundadors de Lliure Sindicat de Treballadors d'Alemanya (FAUD) després de la guerra. Va treballar per a la FAUD com a orador i autor, en representació del sindicat en diversos congressos de l'Associació Internacional dels Treballadors. El 1930, va renunciar com a president de la FAUD, degut a l'edat. El 8 de maig de 1945, Kater intentava desactivar una closca de bazuca que no havia explotat. El projectil va explotar, causant-li cremades a la cara i el pit. Kater va morir dotze dies després a l'hospital. Bibliografia [modifica] - Rocker, Rudolf (1948), "Fritz Kater - Ein Lebensbild", Rudolf Rocker: Aufsatzsammlung, vol. 2, Frankfurt: Verlag Freie Gesellschaft, ISBN 3-88215-037-8 - Fritz Kater in Magdeburger Biographisches Lexikon. Consulta 24 juliol 2007. - Literatura de i sobre Fritz Kater en el catàleg de la Biblioteca Nacional Alemanya. Consulta 14 novembre 2010. (alemany)


text: Cahiers du cinéma Va ser el desenvolupament de l'originària Revue du Cinéma al costat dels membres de dos cineclubs parisencs: Objectif 49 i el Ciné-Club du Quartier Latin. Inicialment tenia com editor a Éric Rohmer (Maurice Scherer) i va incloure entre els seus col·laboradors a Jacques Rivette, Jean-Luc Godard, Claude Chabrol, Patrice Leconte i François Truffaut.


text: L'Espanyol perd a Riazor el partit i la possibilitat d'enganxar-se a Europa la temporada que ve. Els gallecs, en canvi, sumen per continuar vius en la lluita per evitar el descens. Bruno Gama a la primera i Nelson Oliveira just abans del final han anotat els dos gols del partit.


text: Data: 29/06/2010 Catorze articles queden anul·lats, i almenys 27 són interpretats · Llengua, justícia, impostos i el concepte nació són els punts més afectats per la retallada · El president del Govern, José Montilla, es declara 'defraudat i indignat', i crida als ciutadans a manifestar-se 'en defensa de l'Estatut' · La majoria de forces polítiques catalanes podrien sumar-se a la manifestació convocada per Òmnium. Data: 23/06/2010 Entre els quatre partits que formen la coalició hi figura el Most-Híd, el partit de la comunitat hongaresa més votat a les darreres eleccions · Això, i una actitud més conciliadora del nou executiu respecte Budapest, podrien imprimir un canvi en les relacions diplomàtiques entre els dos Estats centreeuropeus. Data: 23/06/2010 El dret comparat diu que en cas de secessió d'una part d'un Estat membre, si el nou Estat ho desitgés podria continuar formant part de la Unió, d'acord amb el caràcter 'parafederal' de la UE · Citen com a precedent els casos de Jura, a Suïssa, i alguns Estats dels EUA, i remarquen que el fet que l'actual ordenament jurídic no ho prevegi, no significa que no es pugui fer. Data: 22/06/2010 La participació ha baixat respecte a onades anteriors fins a situar-se al 14% · Creix el vot negatiu, especialment a la ciutat de Cornellà, que obté un 19% · Destaca la participació a Mataró, la ciutat més gran d'aquesta onada, on el 23% del padró ha anat a les urnes · El conjunt del procés suma 536.693 vots a favor de la independència a tot Catalunya. Data: 22/06/2010 ANÀLISI. Rhodri ap Dyfrig, investigador del departament d'Estudis Teatrals, Cinematogràfics i Televisius de la Universitat d'Aberystwyth (Gal·les), repassa les fortaleses i debilitats del panorama mediàtic actual en llengua gal·lesa en aquest article que us ofereixen conjuntament Nationalia i MónDivers. Ap Dyfrig constata la necessitat d'una 'atenció urgent' als mitjans en aquesta llengua per tal que el gal·lès 'prosperi com una llengua destacada i efervescent dels mitjans i de la comunicació'. Data: 21/06/2010 Les dues formacions polítiques acorden treballar conjuntament per un Estat basc independent a partir d'un 'procés democràtic i un compromís ferm i definitiu per l'ús en exclusiva de vies pacífiques i democràtiques' · El document signat no contempla la presentació d'una llista única a les properes eleccions. Data: 18/06/2010 La premsa grega suggereix que els Governs d'Atenes i Skopje estan aprop d'arribar a un acord sobre el nom de Macedònia, consistent en afegir-hi un delimitador geogràfic: el del principal riu que creua el país, Vardar · Els respectius primers ministres s'han trobat a Brussel·les aquest dijous, mentre el secretari general de l'OTAN demanava una solució ràpida. Data: 16/06/2010 Data: 15/06/2010 Es presenten els resultats de la investigació sobre la matança, l'any 1972, de 14 manifestants nord-irlandesos a mans de l'exèrcit britànic · El primer ministre David Cameron explica que els assassinats van ser 'injustificats', ja que segons el document els activistes morts eren innocents i no anaven armats. Data: 14/06/2010 El rei comença les negociacions per formar el Govern federal, que inclourà els independentistes flamencs de centredreta i els socialistes valons · L'N-VA de Bart de Wever s'imposa amb el 28% dels vots a Flandes, i serà el grup més gran del Parlament federal, amb 27 escons · De Wever podria cedir el lloc de primer ministre a Elio di Rupo, del PS francòfon, a canvi d'iniciar la reforma federal.


text: Darrera actualització: 18/04/2012 El Conseller d’Educació, Cultura i Universitats, Rafael Bosch, acompanyat de la Directora General de Cultura i Joventut, Isabel Cerdà, ha presentat el treball multidisciplinari ‘Faces Project’ de l’artista Bernardí Roig, el qual s’exposarà a Sa Llonja a partir del mes de juliol. ‘Faces Project’ és una proposta que combina un gran atractiu tant pels ciutadans com pels visitants i una nova passa, inèdita, en l’obra de Bernardí Roig. Tal com ha explicat Bosch, per a la realització de l’eix central d’aquest projecte serà necessària la col•laboració de 1.700 voluntaris i, per a això, l’autor demana la participació ciutadana. Així, els dies 21, 22, 23 i 24 d’aquest mes d’abril, entre les 11 i les 20 hores, es durà a terme a Sa Llonja una sessió de càsting individualitzada entre tots els voluntaris que vulguin participar al projecte, els quals hauran de ser majors d’edat i dur un document identificatiu. La idea és fotografiar cada un dels 1.700 rostres fent un dels tres gests que es proposaran gràficament, els quals estan inspirats en l’obra escultòrica de l’artista barroc Franz Xaver Messerschmidt. Aquest material serà l’eix central de ‘Faces Project’, que s’exposarà a Sa Llonja a principis del mes de juliol i podrà visitar-se fins el mes de novembre. El conjunt de les imatges apareixerà reproduït al catàleg de l’exposició que s’editarà amb motiu de la mostra. A més, una vegada finalitzada l’exposició i com a mostra d’agraïment, tots els participants rebran una serigrafia original (70x70 cm) signada per Bernardí Roig amb la imatge que se’ls haurà pres a la sessió de càsting. Bernardí Roig (Palma, 1965) situa la representació de la figura humana en l’epicentre de la seva problemàtica, fent servir un llenguatge d’herència minimalista i conceptual a través d’un treball multidisciplinari. Les seves obres s’han exposat en nombrosos museus i centres artístics de tot el món, com el Kunstmuseum de Bonn, el BOZAR de Brussel•les, l’IVAM de València, el PMMK d’Ostende, el Museu Carlo Bilotti de Roma, la galeria Ca’ Pesaro de Venècia, el Museu Salvador Dalí de Florida, la Triennale de Milà, la Catedral de Burgos, el pavelló espanyol de l’Expo 2010 (Shanghai) o el Castel dell’Ovo, a Nàpols, entre d’altres. També ha participat en les 53 i 54 edicions de la Biennal de Venècia. Informació actualitzada del projecte a www.brfacesproject.com


text: PROMOCIÓ DEL TURISME A LES TERRES DE LLEIDA La Cambra a través del seu Gabinet Tècnic dona suport a la dinamització turística del territori, a través d'assessorament tant individual (a l'empresari de turisme), com col·lectiu (institucions i territoris). Recolzant i promocionant la millor manera de desenvolupament turístic d'interior i de muntanya. Desde la nostra institució som conscients de la necessitat de donar suport a un sector que s'ha transformat en fonamental per les economies de moltes poblacions lleidatanes i que és el sector clau que pot permetre el desenvolupament i el creixement de les mateixes.


text: Linda di Chamounix de Gaetano Donizetti. Diana Damrau. Juan Diego Flórez. Simón Orfila. Silvia Tro Santafé. Pietro Spagnoli. Bruno de Simone. María José Suárez. Jordi Casanova. Dir. musical: Marco Armiliato. Dir. escènica.: Emilio Sagi. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Producció: Gran Teatre del Liceu, Teatro di Roma. Liceu. 20 de desembre de 2011. Per Mercedes Conde Pons Programar una òpera com Linda di Chamounix de Donizetti té els seus riscos, si no es prenen mesures preventives. Es tracta d’una òpera irregular, amb moments de gran bellesa però que, a nivell global, no té prou unitat. El to melodramàtic de l’òpera –recordem que es tracta d’un melodramma semiserio– tampoc no convida a mantenir i augmentar progressivament una línia dramàtica creixent i, per tant, els seus moments àlgids queden diluïts en una amalgama poc coherent. Una òpera que, a més, gira al voltant d’un argument massa recurrent i amb arquetips molt fàcilment identificables. Ara bé, programar una òpera com Linda di Chamounix cuidant al màxim els detalls tant a nivell musical com escènic –d’acord amb el que dóna de si l’obra...– fa que una nit d’òpera amb pocs al·licients es pugui convertir en un dels esdeveniments de la temporada. Fixin-se bé, gairebé tots els cantants que intervenien en l’estrena d’aquesta producció debutaven en el seu paper. Només Bruno de Simone, baix buffo amb experiència sobradament demostrada, es posava en la pell de l’hilarant –per ridícul– marquès de Boisfleury després d’haver-lo interpretat ja en anteriors ocasions. Altres factors determinants, a més del plus de responsabilitat i compromís que implica un debut: tots els cantants presents a l’escenari ja han col·laborat en nombroses ocasions en altres títols. I això, aquesta química, aquesta complicitat, es nota. El resultat, doncs, un “pòquer de veus” format, en primer lloc, per la parella protagonista, encarnada per la soprano alemanya Diana Damrau (Linda) i el tenor peruà Juan Diego Flórez (Carlo). Seria injust dir que Juan Diego Flórez va triomfar més que Diana Damrau. Que Flórez té el seu grup d’incondicionals al Liceu, que és estimat per l’audiència de forma gairebé unànime, d’això no hi ha cap dubte. Però quant a lliurament i resultats cal dir que, junt amb ell, Diana Damrau –que va anar sumant intensitat al llarg de la representació– va aconseguir moments màgics, d’aturada en el temps i de pur delit auditiu. La segona ària de la soprano, el duet d’amor del segon acte amb el tenor..., l’escena de la bogeria..., Damrau va anar donant forma a un personatge en principi força pla, fins a aconseguir donar-li el perfil d’una noia resolta i amb caràcter. El triomf de Juan Diego Flórez era previst, però no per això és menys meritori. En la seva ària “Linda! Si ritiro... Povera Linda”, Flórez va demostrar, un cop més, per què és considerat el millor tenor del món, amb perdó de l’incombustible Domingo. No és només la facilitat pel registre agut –sobreaguts gratuïts inclosos– el que el fa insubstituïble. Flórez té la bellesa i elegància en el cant de forma innata, aquest bel canto que, precisament, és segell propi en òperes com les de Donizetti. Si a més, li afegim la naturalitat amb què enfronta cada una de les seves intervencions, sense el patiment que molt sovint s’associa a un exercici –el cant– tan fràgil, tot plegat –deixant de banda la seva aparent fredor interpretativa– fa que la seva presència a l’escenari es transformi en moments de veritable commoció. Però per fer justícia al títol que encapçala la crítica, el pòquer d’asos va estar completat per les prestacions magnífiques de dos cantants espanyols que situen la lírica de l’Estat al més alt nivell. El baix menorquí Simón Orfila va demostrar una maduresa cada cop més sòlida, amb un cant legato, uns greus rodons i una messa di voce excel·lent. La mezzosoprano valenciana Silvia Tro Santafé va lluir una veu de mezzo autèntica, en un rol, el de Pierotto, que és un veritable bombó vocal, sobretot en la melodia inicial amb què es presenta amb acompanyament de ghironda (viola de roda). El baríton Pietro Spagnoli, que debutava en el rol d’Antonio, no es va mostrar del tot còmode en una part dramàtica a la qual no està acostumat, però va anar sumant enters a mesura que avançava la representació. Bona aplicació la de María José Suárez com a Maddalena, i Jordi Casanova, en el breu rol d’intendent. El Cor del Gran Teatre del Liceu va passar força desapercebut i Marco Armiliato va lluitar amb correcció amb els números de conjunt, malgrat alguna inseguretat ben dissimulada. Emilio Sagi no es va trencar el cap amb una òpera que no dóna massa joc a la creació de situacions complexes, amb una direcció escènica i una producció prou sòbria –amb algun toc kitsch discutible, com l’abric de pells amb què Carlo es presenta al segon acte– que, en el fons, complia la seva utilitat.


text: |El Servei de Protecció Civil de l’Ajuntament de Rubí és un servei públic dirigit a evitar, reduir o corregir els danys causats a persones, béns i medi ambient davant de situacions de risc col·lectiu, de catàstrofe o de calamitat pública.| Les finalitats bàsiques de la protecció civil són: Els municipis són les entitats bàsiques de la protecció civil a Catalunya i disposen de capacitat de planificació i d'actuació en aquesta matèria. L’autoritat local de protecció civil és l’alcalde. Comissió Local de Protecció Civil de Rubí La Comissió Local de Protecció Civil de Rubí, adscrita a l’Alcaldia de l’Ajuntament de Rubí, és l’òrgan col·legiat consultiu, deliberant i coordinador en aquesta matèria al municipi de Rubí. Aquesta comissió està integrada per l’alcaldessa, que la presideix, i per representats de l’Ajuntament i de les altres administracions que disposen de serveis associats als plans municipals. El centre de coordinació operativa municipal (cecopal) i el centre receptor d’alarmes (cra) S’han creat d’acord amb els criteris marcats en el Pla de Protecció Civil, amb els següents objectius:


text: Els estudiants podeu participar en elles com a electors, membres de la mesa o candidats a la junta de centre. Tots els estudiants teniu la oportunitat d'exercici el vostre dret a vot en la vostre mesa electoral. Els membres de la mesa tenen la funció de realitzar les votacions, supervisant el seu bon funcionament i les garanties democràtiques. Els membres de la mesa són elegits de forma aleatòria per la junta electoral i tenen la obligació de ser presents durant la votació. Si estàs interessat en representar els teus companys en la junta de centre, has de presentar la teva candidatura abans del dia 19 d'octubre al registre de la universitat. Un cop proclamats els candidats, tens temps fins el dia 31 d'octubre per realitzar la teva campanya electoral. Un cop realitzades les votacions nomes hauràs d'esperar fins el dia 9 de novembre per saber els guanyadors del procés electoral. D'acord amb l'article 60 dels Estatuts de la UPF, són funcions de les juntes de centre: - Elegir el degà o degana o director o directora del centre i proposar-ne la revocació. - Aprovar els objectius del centre en el marc estratègic de la Universitat. - Aprovar la memòria anual d'activitats del centre. - Informar sobre les propostes de creació, modificació, fusió i supressió de departaments que imparteixin docència en el centre. - Proposar els criteris i les proves d'accés o admissió al centre i sobre la determinació de la capacitat de places docents d'aquests. - Informar sobre les necessitats de professorat d'acord amb els seus plans i la seva oferta d'activitat docent i decidir conjuntament amb els departaments el professorat que impartirà docència en matèries o àrees de la seva competència. - Proposar l'aprovació o la modificació dels plans d'estudis de les titulacions que imparteixen, d'acord amb els requisits establerts en aquests Estatuts o en la normativa que els desenvolupi. - Aprovar el pressupost del centre i acordar els compromisos incorporats en els instruments que els òrgans competents de la Universitat proposin per a la distribució interna dels recursos. - Aprovar el seu reglament d'organització i funcionament, que ha de ser ratificat pel Consell de Govern. - Totes les funcions relatives al centre que aquests Estatuts li atribueixin explícitament. El procés d'eleccions per renovar les juntes dels centres següents: El calendari d'eleccions previst és el següent: |Convocatòria, publicació i difusió del cens||10 d'octubre del 2011| |Últim dia de reclamació al cens||13 d'octubre del 2011| |Publicació del cens definitiu||14 d'octubre del 2011| |Últim dia per presentació de candidatures||19 d'octubre del 2011| |Proclamació provisional de candidatures||20 d'octubre del 2011| |Últim dia de reclamacions a la proclamació provisional de candidatures||24 d'octubre del 2011| |Proclamació definitiva de candidatures||25 d'octubre del 2011| |Sorteig de les meses electorals||25 d'octubre del 2011| |Reunions o actes d'informació electoral||del 10 al 31 d'octubre del 2011| |Votacions||3 de novembre del 2011| |Proclamació provisional de candidats electes||4 de novembre del 2011| |Últim dia de reclamacions a la proclamació provisional de candidats electes||8 de novembre del 2011| |Proclamació definitiva de candidats electes||9 de novembre del 2011


text: Tancant el cicle de xerrades realitzades en el marc de les XV Jornades Àrabs, la periodista, feminista i activista pel drets humans, Farida El-Nakash, va tractar el tema de la Revolució del 25 de gener a Egipte, del nou període que s'ha obert amb la caiguda de Mubarak i les perspectives de canvi polític, social i econòmic que comporta, especialment pel que fa a la situació de la dona egípcia. Sota el títol "La Revolució egípcia. La posició de la dona en relació amb el laïcisme i el paper dels sindicats", la xerrada de Farida El Nakash va començar recordant la naturalesa dictatorial, repressiva, corrupta i sotmesa als interessos occidentals (sobretot dels EUA) dels gairebé 30 anys de govern de Hosni Mubarak, i com aquest va mantenir una certa ambigüitat entre un modernisme secularitzant i els gestos vers els sectors més reaccionaris i fonamentalistes per tal de contrarestar la influència dels moviments islamistes opositors, especialment els Germans Musulmans, i consolidar la legitimitat del règim i de les seves actuacions davant el poble. Aquesta política ha afectat a les dones egípcies, malgrat que els seus drets polítics estan reconeguts constitucionalment, pel que fa a l'ordenament jurídic que, mitjançant un dret de família el fonament legal del qual es troba en una interpretació restrictiva i conservadora de la Xaria (llei islàmica), posa a la dona sota la tutela de l'home (el pare, el germà, el marit...) i la discrimina en diferents aspectes com són el divorci, la custòdia dels fills, la propietat dels bens, etc. Aquesta discriminació no fa res més que empitjorar la situació social de la dona egípcia: tres de cada quatre persones aturades són dones; més del 40% de les famílies egípcies estan encapçalades per dones, que es troben sobretot entre els estrats més pobres de les persones amb ingressos de menys de dos dòlars al dia. En aquest context, la Revolució del 25 de gener i la caiguda de Mubarak poden suposar uns resultats desiguals pel que fa als drets de les dones: d'una banda, poden ser una gran oportunitat perquè les reivindicacions dels moviments feministes i democràtics comportin un avanç en el reconeixement d'aquests drets; però, d'altra banda, els Germans Musulmans i altres organitzacions fonamentalistes, tot i que van participar molt tardanament en el moviment del 25 de gener, compten amb el suport de les monarquies conservadores del Golf (sobretot de l'Aràbia saudita) per exercir la seva influència i fer que el consell militar, que controla actualment Egipte, retalli drets i disminueixi la participació de la dona en les instàncies de decisió política.


text: ....O LA DELICIOSA ELEGANCIA DE LES COSES SENZILLES Els que vau llegir el post anterior potser recordareu que us vaig dir que aprofitessiu aquests dies de bojeria consumista que ja passaven per fer bones compres . L ́any passat recordo que després del dia de Nadal vaig sortir a comprar i vaig tornar amb una pintada i un ànec a menys de la meitat de preu . Com per festes nosaltres treballem quasi tots els dies, doncs no fem cap àpat important a casa, llavors no faig grans compres , el dia 24, en sortir de la feina cap allà a les set de la tarda i veient que tenia el rebost escurat , vaig sortir a corre cuita a buscar ni que fos la llet per poder esmorzar i salmó fumat per fer el pastís capriciós que tant li agrada al meu fill. Primera parada la carn , important el pernil dolç ,fent cua veig un rètol que deia, 1/2 xai a 7,95 € i li dic a la carnicera :- són aquests?- si nena, pren-lo que estàn regalats , en veig un molt petit i li dic, és un cabrit? em diu, no no, xai de l ́aragó si el prens te ́l deixo a 10 € , la mitja bestiola pesava 2,5 kg ,infanticidi! apa , li dic, pose ́l que ja el congelo , i cap al cistell amb el pernil dolç i una bona previsió de formatges , aquests que no faltin , escolta, em diu, no vols pas un ànec ?, aquest tant maco te ́l deixaré per la meitat de preu ( sort que el congelador era buit ) i un altra bestia cap al cistell.... Aquí no acaba la cosa, paro a buscar unes gambes pel pastís , i li dic a la peixatera, posem unes gambes d ́aquestes congelades , miro la parada del peix fresc i veig el que a mi em van semblar gambes de les que en diem argentines però dubtava si eren llagostins, grans impressionants, i li dic - és fresc el llagostí? a quan és? em diu que és gamba blanca de huelva, jo m ́ho crec , que he de fer! em diu que són a 35€ però que les prengui que me les deix a 17€ , li dic, doncs fes-ne una dotzena , i mes bèsties a la saca, segueix dient, els llobarros a 18€, són yankies, però si prens els tres a 9 € cadascun, es que tanquem tres dies, i ja spas, el gènero s ́ha de treure , mentalment jo feia lloc al congelador, tanta bèstia semblarà l ́arca de Noè. Les bèsties esperaven i aprofitant unes ganes terribles de menjar alguna cosa simple i bona , em vaig dirigir al mercat , vaig portar una cua de lluç que em va sentar millor que el millor dels àpats i vaig emportar-me uns escamarlans per fer companyia a la dotzena de gambes ( llangostins) que eren al gongelador, ahir les vam fer i puc dir que tot i no ser una gran amant del marisc eren rebones, boníssimes, només planxa i una bona picadeta d ́all i julivert, les coses bones no necessiten grans coses. Com ja sabeu, no necessiten gaire , però per descomptat una planxa ben calenta, sal gruixuda i tindre preparada una bona picada d ́all i julivert, jo la picada la faig una bona estona avans i deixo que es separi l ́all i el julivert de l ́oli. Quan la planxa és calenta hi escampo una mica de sal i llavors hi poso les gambes, les deixo així sense oli que vagin agafant temperatura i es coguin d ́un costat quan les hi dono la volta és llavors quan les ruixo amb l ́oli verd de la picada , la picada en si els hi tiro quan ja són a punt de sortir del foc, així evito que es cremi i amarguegi, doncs la planxa està molt calenta i m ́agrada mes el gustet que dona. Aiiinssss, Mai ara si que m'has tocat la fibra sensible amb aquest plat de sencillesa culinària i alhora riquesa gastronòmica tant impressionant i desitjable. Per trobar la parella ideal per aquest festí de fruits del mar es fàcil buscarla sempre en vins de costa, ja siguin catalans, gallegs o sobre tot andalusos, vins joves, frescs i iodats, però, m'atreviré a trencar amb la primera idea i fidel a la meva voluntat de maridar els plats de la Mai amb vins Catalans he decidit anar cap a l'interior, en aquest cas, de Tarragona, fins arrivar a l'Alt Camp i concretament a la "catedral del vi" de Nulles, on entre tots els seus vins Adernats he volgut triar el fantàstic Seducció 2010. Un vi d'anyada fet amb el cupatge de Muscat i Xardonnay reforçat amb Xarel.lo i Parellada, una explosió de fruita blanca on predominen els aromes de raïm, sobre les pomes, peres i plàtans. Perfum femení, pura seducció. Un vi que ens acompanyarà el plat amb fina acidessa, amb boca ample i eterna, un vi de la DO Tarragona amb un final dolç i inolvidable com un petó apassionat.


text: Quan visitava escoles per triar a quina d’elles portaria la meva filla, alguns i algunes em van recomanar que evités les escoles espanyoles perquè hi acabava tota la púrria (si per púrria entenem l’obligació d’un sistema públic d’ensenyament d’acollir els immigrants acabats d’arribar, alguns amb una llengua totalment diferent a l’espanyola o catalana; els fills de retornats; els nens de famílies desestructurades o monoparentals o la canalla d’espanyols acèrrims). Tinc per costum comprovar en primera persona allò que es comenta, de no deixar-me portar per les sensacions dels altres ni per conceptes preestablerts. Així, doncs, vaig visitar tots els centres, vaig parlar amb totes les direccions i amb professors si tenia l’oportunitat, vaig assistir a algunes classes, i a tot arreu vaig comprovar que la feina es feia més que correctament i que arreu el clima era òptim. Si no vaig triar el sistema espanyol (com tampoc vaig triar el francès; el confessional estava descartat per conviccions personals) va ser per dues raons: per la convicció i creença en el sistema educatiu propi, i pel desenvolupament curricular de l’escola andorrana especialment en matèria lingüística. Ni per origen dels alumnes, ni per idioma preferent, ni per la situació del centre, ni per la qualitat de les seves instal·lacions, ni per la distància a casa. Però respecto profundament qui tria una escola per alguna de les raons que acabo d’esmentar. Totes són vàlides. L’important és poder escollir. Em preocupa força que el sistema educatiu espanyol desaparegui. Estem vivint un desmantellament progressiu d’aquest sistema, lent i sobretot silenciós, cosa que em preocupa encara més. Fa pocs dies es va convocar davant l’ambaixada, coincidint amb la vaga educativa espanyola, una concentració contra les retallades a la que van assistir poc més de 30 persones. 30 persones sobre una comunitat educativa de milers d’afectats és una xifra ridícula que demostra que a part de quatre pares i quatre mestres, que desaparegui el sistema educatiu espanyol importa molt poc a ningú. Escolto amb estupefacció les declaracions de l’ambaixador espanyol i el Govern andorrà al voltant del progressiu desmantellament de les escoles espanyoles al país. Estupefacció perquè uns i altres, autoritats espanyoles i andorranes, creuen que és un “mal menor” (vista la greu situació econòmica espanyola) que un sistema educatiu, implantat a Andorra fa un segle, acabi en un sol centre, amb molts menys alumnes, concentrat en l’àrea urbana, perdent tota la seva essència (proximitat i integració), acabant com a reducte, incomplint així el conveni educatiu, tot plegat exclusivament per raons econòmiques. I aplaudint que aquesta dràstica reducció de centres, d’alumnes i de professors signifiqui un estalvi a les arques públiques de dos milions d’euros anuals. Sembla que des d’Andorra poc es pot fer per defensar el què recull el conveni. Poc importa la riquesa educativa de la que tan presumim. Poc importen els pares i mares, els nens i les nenes, enviar a l’atur uns quants professors i mestres o el paper que aquest sistema ha mantingut i ha de mantenir en la nostra petita comunitat davant la fredor dels números, davant els objectius del dèficit. Sembla alhora que sigui irremeiable, indubtable i comprensible. I no. Em nego a creure que retallar en educació sigui la solució als problemes de cap Estat. Ni per ràtios, ni per comoditats. Perdre escoles a Andorra significa perdre en formació de futurs ciutadans. Em pregunto si el Govern andorrà actuaria amb la mateixa -escassa- contundència davant França si tanquessin els seus centres al país. Em pregunto si el Govern andorrà no s’ha plantejat un canvi de model de finançament dels centres educatius en funció de la tasca que desenvolupen i del seu perfil. Egoistament acceptaria de bon grat que l’executiu no pagués ni un euro a cap sistema que no fos l’andorrà que per això és el nacional i és al què hi porto la meva filla. Però no ha de ser així. Hem de poder mantenir la riquesa educativa, les possibilitats de triar en funció de les conviccions personals. Hem de poder oferir als nostres fills l’opció d’un futur ampli ja que estem en un país petit i potser no tots hi tindran sortida. No se m’acut millor inversió que en educació. I menys en un Estat com el nostre en el què encara no hem trobat petroli. “Take the money and run”. Això devia pensar el gerent del FC Andorra quan rebia les subvencions públiques, les aportacions de patrocinadors, les concessions de la UEFA pels jugadors seleccionables de les diverses seccions o quan pagava les nòmines en sobres, és a dir, en negre. Corre no sigui que s’acabi, fes i desfés amb total impunitat, promet la disputa d’un play-off d’ascens i després desdiu-te’n amb l’argument -de pes (!)- que no hi arriba per a tot; que et vas equivocar fent els pressupostos (!) i que s’ha gastat més del què s’ha ingressat. La fina ironia del personatge no deixa cap marge de dubte que operava amb total carta blanca, sense cap mena de control per part de la directiva del club i amb escassa mirada o molt per sobre per part de les autoritats públiques. I no passa res! Perquè, total, tots els clubs de futbol espanyols estan petats, la gran majoria deuen diners als seus jugadors, defrauden hisenda i no paguen el que els hi correspondria de seguretat social sense immutar-se. Si de fet, reconèixer que no tens ni idea del què és una fulla Excel és un exercici de valentia i honestedat vist el què hi ha! El problema és que tenim les arques públiques força malmeses com per permetre que tota subvenció concedida allà on sigui (club, federació, associació, sindicat, partit polític o grup parlamentari de rigor) no tingui més rigor en el seu control. El cas del FC Andorra -club històric i veterà que tantes alegries i il·lusions ha generat en una societat tan poc cohesionada com la nostra- no és un fet aïllat. Si agrupem, salvant totes les distàncies, l’afer dels comptes del Grup parlamentari del PS i els d’aquest club ens adonem d’un fet indubtable i no és altre que l’escàs o nul control que se’n fa sovint dels diners públics. Hi ha, a més, un agreujant i és que el FC Andorra incomplia sistemàticament la legalitat: cap dels seus jugadors cotitzava a la seguretat social per les hores de dedicació al xut de la pilota. Un frau que se suma al descontrol i la mala gestió que afegeix desenes de proveïdors impagats i milers d’euros (350.000 en concret) de deute. Una situació clarament de fallida. El més preocupant de tot és que ara, i davant la queixa dels propis jugadors, el Govern hi ha posat fil a l’agulla. Mentrestant no s’ha preocupat si es pagava en sobres o no, al dia o no; si es declarava la seguretat social o no; si el forat superava totes les previsions o no; o si es va prometre un projecte esportiu determinat i finalment no s’ha acomplert, afectant especialment jugadors i cos tècnic. I si els diners fossin dels socis, doncs que els socis reclamin responsabilitats a qui pertoqui. Però els diners no són únicament dels socis sinó de la societat. Que ara el Secretari d’Estat d’esports digui que es controlarà més els comptes dels clubs abans de donar un euro, és actuar a toro pasado. Era i és una obligació en tot el què afecta la caixa pública exigir auditories periòdiques com s’exigeixen als privats tenir els comptes al dia. Perquè la pregunta que em ve al cap no és altra que la següent: qui se n’ocuparà del terrible forat al FC Andorra? L’Estat? I jo dic que no. De cap manera i menys davant l’esfereïdora xifra d’aturats, xifra que ens hauria de treure la son dia sí, dia també. I una reflexió final: que no s’hagi produït cap destitució al capdavant del FC Andorra per aquesta lamentable situació d’un club que fa cinc anys estava sanejat, és simplement vergonyós. Dóna a pensar que en determinats àmbits la mala gestió passa una factura relativa. Si és que en passa cap. Haurem d’acabar donant les gràcies al nou grup mixt, recentment creat al Consell General, per haver posat sobre la taula un debat fins ara inexistent i és el del finançament dels partits polítics i la transparència en la gestió dels diners públics. Ho haurem de fer després d’haver decidit, unilateralment, i un cop acordat que abandonava el PS, traspassar a sindicatura els romanents d’anys d’assignacions al grup parlamentari socialdemòcrata i tancar el compte bancari. La situació ha estat rocambolesca i gairebé esperpèntica: perquè els consellers implicats, malgrat ser els titulars del compte, havien decidit marxar del grup; perquè van buidar els comptes abans de passar al grup mixt; perquè els diners són romanents d’anys de funcionament d’un grup parlamentari que continua existint; perquè no van informar ningú de l’operació i perquè els que ho han fet són, els agradi o no, trànsfugues. La legalitat de l’operació potser no és qüestionable però no vol dir que sigui moralment acceptable. Si bé ningú s’ha apoderat dels diners, el cert és que s’ha deixat sense líquiditat el grup parlamentari escindit. Els consellers implicats han exercit de màximes autoritats de la institució determinant el repartiment de les assignacions, sense abordar-ho als organismes pertinents, com ara la junta de presidents. Les auditories encomanades pel consell general determinaran si l’operació és vàlida i a qui corresponen els romanents. I al rerefons de tot plegat hi ha un desgavell sobre els comptes dels grups parlamentaris que no eren auditats ni controlats per ningú. La situació ha obligat al Consell General a regular-ho per la via d’una reclamada i necessària llei de finançament de partits polítics. La llei determinarà què s’ha de fer amb les assignacions rebudes i segurament també caldrà que el Tribunal de comptes les auditi. Obre la porta per tant a un exercici de major transaparència sobre els diners públics a la casa de tots i permetrà ajustar millor les assignacions que es concedeixin als grups parlamentaris, aplicant millors polítiques sobre els pressupostos públics. Les maneres no han estat ortodoxes. Però l’afer ha permès iniciar el debat sobre una regulació més que necessària. Ja ho diuen els castellans: “no hay mal que por bien no venga”. En menys d’una setmana molts dels escèptics del sistema de partits tradicional, les institucions barrades, la jerarquia piramidal i la ciutadania adormida hem tornat a confiar en l’ésser humà i en què potser -potser- no tot està perdut. Perquè en menys d’una setmana la ciutadania s’ha mogut per la defensa dels drets més fonamentals i dues plataformes nascudes des de la més estricta base social, la més estricta de les transversalitats, s’han constituït al país per reclamar la despenalització parcial de l’avortament i la legalització del matrimoni homosexual a Andorra. Aprofitant dos esdeveniments públics (la presentació al Consell General per part del PS d’una modificació del codi penal i una sentència del Tribunal Superior a favor d’un vidu homosexual), aquests moviments socials es presenten fora de partits polítics i d’ideologies concretes i dins el marc de la defensa de la Constitució i dels drets humans. Una enquesta publicada avui a la Cadena SER sobre els escraches posa de relleu de manera preocupant que la ciutadania no confia en els partits polítics, ni en les institucions ni en els sindicats ni en cap vella forma de manifestar-se públicament en democràcia. I per tant aposta per l’acció ciutadana i reivindicativa, clarament demostrable en la figura de la Plataforma d’afectats per la hipoteca (PAH). Uns resultats més que extrapolables a la nostra petita comunitat que no resta aïllada de la crisi de valors democràtics que impera al nostre entorn. El resultat d’aquesta enquesta és un fort toc d’atenció que ja es va iniciar amb el moviment del 15M. I del qual es va aprendre que millor lluitar per objectius concrets que per generalitats i d’aquí els resultats palpablement exitosos: presentació d’una ILP per reformar l’antiquada llei hipotecaria espanyola, llei que ha entrat a tràmit parlamentari. No estem lluny d’aquesta realitat. Amb molts drets civils encara encallats, la ciutadania comença a moure’s i a perdre la por. Es va veure amb l’ILP contra el tabaquisme passiu, per continuar amb AD800 o la plataforma contra l’heliport al Patapou. I és que el poble comença a creure en la seva força, de manera pacífica però organitzada, cohesionat sota valors en contes d’ideologies caduques i desfasades, units en la defensa de conceptes concrets però universals que agrupen andorrans i residents, homes i dones per igual. Una nova manera d’actuar -aquesta, la de la transversalitat- que es veu clarament reflectida en la presentació de la Plataforma “Sí als nostres drets” que té com a portaveus una ex ministra liberal, un militant del partit Els Verds i una ex consellera general de centre esquerra. O quan quatre advocats dels quals una ex consellera liberal i un ex ambaixador socialdemòcrata impulsen la legalització del matrimoni homosexual. I molt hauria de fer pensar als partits polítics al respecte. Tant aquells que ara es debaten entre la vida i la mort com dels que acaben de renéixer de les seves cendres. Tots, fins i tot aquells que es van agrupar per un únic interès electoral, haurien de prendre bona nota del què comença a significar per a molts dels ciutadans del nostre país l’exercici de la política i dels càrrecs públics, del valor que tenen les institucions i especialment determinades institucions i en definitiva del què significa el concepte de sobirania. Perquè quan la sordesa institucional i partidista no permet avançar, hi ha qui es mobilitza pacíficament per fer moure unes estructures que haurien d’estar, sempre, al servei públic i no a l’inrevés. Senyor Ban. Benvingut. Com míster Marshall. El primer no andorrà de l’era moderna que s’ha dirigit des de la tribuna d’oradors al Consell General. Amb breus frases en català. Un dia històric. Un dia memorable. Com aquell 28 de juliol de 1993 quan sentíem parlar en català al sí de l’Assemblea General de l’ONU, en el moment que Òscar Ribas Reig com a cap de Govern va pronunciar el discurs d’ingrés d’Andorra al concert internacional de les nacions per excel·lència. Vint anys. Una constitució. Moderna per alguns, desfasada per a d’altres. Vint anys de resolucions de Nacions Unides sobre Andorra: en matèria de drets humans, de drets econòmics i socials, en matèria d’igualtat, de paritat, de cohesió social. I d’avortament. Sí. També d’avortament. En aquests vint anys, l’ONU ha examinat el desplegament de la nostra Carta Magna i especialment el compromís adoptat amb la signatura de la Declaració universal dels drets humans. Hem assistit a l’obertura de l’assemblea general, hem participat en resolucions importants però també ens hem inhibit en d’altres. El nostre vot, igual que el de països com Rússia o la Xina. Efectivitat, poca. Però ser-hi ja és molt. Alguns critiquen la despesa que comporta. D’altres qüestionen que el cap de Govern actual no hi hagi anat ni un sol cop. Fet i fet, qui no qüestiona l’ONU? A Somàlia, als Balcans. Però per ara no hi ha cap altre organisme que permeti la pau mundial. Una pau tutelada pels poderosos, de mitges tintes; una pau tímida, fràgil, poruga. Una pau amenaçada. Per Corea del Nord però també pels Estats Units, callant la boca intencionadament davant els cops d’Estat a l’Argentina o Xile però boicotejant Cuba. Senyor Ban. No li hem pogut preguntar sobre la despenalització parcial de l’avortament, ni per d’altres drets civils, humans, com les restriccions a l’accés als drets polítics. Ja sabem que l’agenda és apretada i també que hi ha temes interns de difícil valoració. Interessava més sortir a la portada de la BBC que a la dels diaris interns, i està clar que sempre es reserva una declaració important a les visites de caràcter històric. I és que el món està fatal. Ho diu tothom. La crisi global, les amenaces globals, la venda globals d’armes, la corrupció global i la globalitat de tots els mals que ens afecten com a humans dèbils davant el poder. Tendim a pensar-nos que som el melic del món. Tendim a pensar que els nostres problemes són més grans del què realment són. Fa falta que vingui un secretari general de Nacions Unides a dir-nos que podem ser el què volem ser, que tenim capacitat suficient per abanderar lluites com la del desenvolupament sostenible, la paritat (política, perquè real no serà en tant que la dona no pot decidir sobre la seva pròpia sexualitat), l’educació, la interculturalitat. Si, és cert, tenim valors molt important a exportar. Valors que ens han servit per construir el què avui som i que ens han ajudat a sobreviure. Llàstima que no tothom ho hagi pogut sentir de viva veu. Llàstima que la seguretat hagi servit d’excusa per no exposar-se als ciutadans. M’hagués agradat més veure’l passejar per carrers i botigues que tancat en búnquers oficials. Però torni. Torni quan vulgui. A ser possible abans de vint anys. La història del tancament, reconstrucció i posterior rescat del Centre de Tractament de Residus d’Andorra -més conegut popularment com el forn incinerador de La Comella- és d’aquelles dignes d’una sèrie de televisió. Contaminació, manifestacions, intercanvi d’acusacions, encreuament de demandes judicials i prop de 100 milions d’euros de la caixa pública evaporats (alguns dirien invertits, tot i que caldria aplicar molts matisos) com el fum blanquinós de la xemeneia de la planta, fum que segons el ministre portaveu al seu dia, Enric Pujal, era poc més que “vapor d’aigua”. He viscut en diverses ocasions amb les finestres de casa orientades cap a la planta de La Comella. Actualment veig el forn cremant dia sí dia no i en caps de setmana (es veu menys? Hi ha més deixalles?) i em pregunto: “m’afectarà la salut?”. D’entrada on segur que m’afectarà és a la butxaca. El president del grup parlamentari socialdemòcrata, Jaume Bartumeu, va publicar fa poc un històric molt interessant de les accions que el PS havia efectuat contra la planta incineradora. Un article recomanable per conèixer què va passar en un procés que ha estat molt llarg i confús, que ha tingut diversos protagonistes i sobre el qual ningú no en vol tenir el llegat ni l’herència de la responsabilitat. Deia a la SER fa poc també el nou secretari d’organització del PLA, Ferran Costa, en ser preguntat sobre l’herència de la mala gestió econòmica del forn incinerador, que era resultat dels successius canvis de govern, dels canvis de política. No puc estar més en desacord. El forn s’adjudica per 43 milions d’euros el 2002 quan es tanca l’antiga planta que emetia -cal recordar-ho- 1000 vegades més dioxines de les permeses comportant un greu perill per a la salut pública. I el forn és cert que el va tancar Marc Forné, com ell mateix recorda sempre, però també és cert que es va tancar per les insistents pressions socials d’associacions com Apapma o la plataforma Respirem sense Fums després d’anys de predicar al desert. Seguim amb l’històric. Del 2001 al 2005 governa el PLA i s’acorden decisions com les següents: aprovar una subvenció de 135 milions d’euros a la societat concessionària de les instal·lacions per un període de 20 anys, sent els accionistes Govern, FEDA, Tratamientos de Residuos, Cespa, Novergie, Estudios Montajes y Tendidos Eléctricos, Vallsegur, Treballs Públics Daniel Armengol i Empub, amb un capital social de 6,5 milions d’euros, establint el valor de l’acció a 6.500€ aproximadament. El cost de construcció s’estableix en 93 milions d’euros, molt per sobre del què s’havia determinat inicialment. El forn es dissenya per a un volum de població de 100.000 habitants provocant les ires de les associacions ecologistes. Del 2005 al 2009 continua governant el PLA i s’adopten decisions com l’adquisició del 29% del capital de CTRASA als socis andorrans, pagant 1,9 milions d’euros mitjançant un crèdit extraordinari al qual s’oposa frontalment el PS. Les accions les adquireix FEDA. Mentrestant, se signa un conveni de trasllat de residus amb Espanya que deixa la porta oberta a una futura importació de deixalles. Al 2006 el Govern demana un altre suplement de crèdit de 6 milions d’euros per pagar el sobrecost de les obres de construcció del forn incinerador també amb l’oposició frontal del PS. Així, pel cap baix, al 2006 el forn ja ha costat 53 milions d’euros. No és fins el 2009, amb el PS al poder, que s’encarrega una auditoria per valorar l’estat financer del forn incinerador. Els ministres competents exigeixen als socis andorrans el retorn d’una part dels beneficis obtinguts per la venda de les seves accions en considerar que estaven sobrevalorades. Els accionistes andorrans presenten una querella criminal per calumnies contra els dos ministres socialdemòcrates, querella que ha estat arxivada recentment pel Tribunal Superior. Els exsocis ara acudiran al Tribunal Constitucional. Mentrestant, el PS porta els socis minoritaris (CESPA i Novergie) als tribunals per incompliment del contracte de serveis amb CTRASA, unes demandes que no han quedat encara dirimides per la justícia . Ara el Govern de DA decideix posar punt i final al conflicte i comprarà per 3,8 milions d’euros el paquet d’accions de CESPA i Novergie, passant d’aquesta manera el capital a ser 100% públic (FEDA i Govern). Per fer-ho, 1,1 milions sortiran de la caixa d’inversions de la companyia parapública elèctrica i la resta, dels beneficis d’una altra parapública: Andorra Telecom. L’argument és permetre impulsar els projectes de FEDA a la zona i gestionar públicament una instal·lació que hauria d’haver sigut de l’Estat des de l’inici. El tancament del procés és, a totes totes, una mala operació, fruit d’un cúmul de despropòsits i un exemple més de la mala gestió en l’administració de la cosa pública. Diuen alguns dels què en van tenir alguna responsabilitat que el 2002 era difícil preveure la crisi econòmica que ens va afectar deu anys després com per arriscar-se a fer un forn petit com l’anterior, de seguida obsolet i contaminant. En canvi les associacions ecologistes i el propi PS advertien que la planta, tal i com estava dissenyada, estava sobredimensionada, com s’ha demostrat posteriorment. Ningú no tenia la bola de vidre però està clar que per a alguns va prevaldre altres coses que l’interès general. I ara m’encomano a les responsabilitats polítiques: el PS va fer el què calia quan governava si va trobar indicis d’irregularitats en la gestió però ho va fer molt tímidament. Només va portar el contracte de serveis dels socis minoritaris a la justícia i no va anar més enllà. No podia, no volia, o encara restava molt present les crítiques de judicialitzar la política per les querelles criminals contra dos exministres presentades al seu dia. Segueixo amb el PS perquè, ara a l’oposició, no ha anunciat encara què farà davant l’arxiu probable de la causa contra els socis minoritaris que gaudien d’un contracte blindat sobre uns serveis que encara no ha quedat demostrat que es prestessin, ni contra el sobrecost de 5 milions d’euros per la reducció de capital de CTRASA. Que el govern de DA vulgui donar carpetàs al tema del forn i posar punt i final als conflictes no ho comparteixo i menys encara que els beneficis de serveis públics com l’electricitat i les comunicacions es destinin a pagar deutes del passat i no pas a millorar les condicions dels usuaris actuals, molt afectats per la crisi i els quals agrairiren reduccions importants en les respectives factures. Però em preocupa molt més que sigui amb la impassivitat de l’oposició la qual ha estat sempre contrària a un claríssim pelotàs. Que les coses en aquest país s’aixequin a mitges quan paguem tots a escot genera molta indignació. I em porta a pensar alhora en la necessitat d’una llei de responsabilitat política que eviti repetir els mateixos errors, voluntàriament o involuntàriament, errors que ens costarà a tots plegats una milionada. Igualment, crec que ja urgeix la creació de la fiscalia anticorrupció perquè no cal només no ser-ho sinó a més, no aparentar-ho.


text: Inici / [Vic] Manifestació: Per la cohesió social, aturem el racisme [Vic] Manifestació: Per la cohesió social, aturem el racisme El racisme és la doctrina que propugna la desigualtat de les races humanes, en virtut de la qual se’n justifica la discriminació, la segregació social, l’explotació econòmica, etc. Així, les persones, partits polítics i governs que mantinguin actituds racistes estan generant directament un clima de crispació i de conflictivitat que fa impossible la cohesió social necessària per construir una societat civilitzada, basada en la igualtat de drets i oportunitats que tot ciutadà ha de tenir. La crisi en la que estem immersos ha permès, a casa nostra i a la resta d’Europa, l’aparició i la consolidació d’organitzacions d’ideologia ultradretana i racista que pretenen culpabilitzar d’aquesta situació a les persones migrades. És intolerable que en nom de la crisi es legitimin aquests tipus de discursos i s’encobreixin polítiques que atempten directament contra els col·lectius més desafavorits. És hora de dir que ja n’hi ha prou i de demostrar la societat que volem, una societat justa i cohesionada on tothom hi té cabuda. És hora que ens mobilitzem per expressar el rebuig del nostre país i de la nostra ciutat al racisme que només genera desigualtats i violència. Per això, convoquem a tota la gent d’arreu dels Països Catalans i a tots els vigatans i vigatanes a manifestar-se pacíficament el dissabte 26 de maig a 2/4 de 7 de la tarda a la Plaça Major de Vic.


text: Resistencia física Ejercicio. Tipología (aeróbica y anaeróbica). Pulso. Pulsaciones. Sistema ciculatorio. Músculos. Mejoras. Test de Cooper - Enviado por: Angela - Idioma: catalán - País: España - 7 páginas Nom: Angela Curs: 1BACH1 Cognoms: Aparisi Mascarell Data: QUALITATS FÍSIQUES BÀSIQUES Les qualitats físiques es pots classificar en dos grups: ð Qualitats físiques bàsiques: són el punt de partida de tot moviment. En este grup destaquen: la resistència, força, velocitat i flexibilitat. En alguns casos també es definixen com bàsiques la coordinació i l'equilibri. ð Qualitats físiques derivades: sorgix de la combinació de les qualitats físiques bàsiques i són: la potència i l'agilitat. LA RESISTÈNCIA Què és la resistència? - És la capacitat física i psíquica de suportar la fatiga en esforços relativament prolongats o intensos i/o la capacitat de recuperació ràpida d'un individu després dels esforços. - És la capacitat de realitzar un esforç de major o menor intensitat en el major temps possible. - És la capacitat d'un múscul o del cos com un tot per a repetir moltes vegades una activitat (Counsilman). - És un component bàsic per a la pràctica esportiva i es considera per regla general, el factor més important en la preparació física i indispensable en qualsevol esport. Quan la resistència falla com a resultat d'un esforç muscular fort i sostingut, disminuix les altres qualitats que fan posible els millors rendiments esportius: força, velocitat o temps de reacció, coordinació, etc. - És la capacitat del nostre cos a suportar l'esforç d'una activitat prolongada. - La resistència, junt amb la flexibilitat, la força i la velocitat, és una de les qualitats físiques que constituïxen el que anomenem estar en forma. Podem definir la resistència com la capacitat d'aguantar un esforç el major temps possible, o també com la capacitat de suportar la fatiga. Tipus de resistencia: Si ho penses bé, no hi ha un sol tipus de resistència. Observa en l'atletisme als atletes que corren els 100 metres llisos i acaben exhaustos. Però també arriben exhaustos els que corren els més de 42 quilòmetres de la marató. És evident que no han fet el mateix tipus de treball, i no obstant els dos han portat la seua capacitat de resistència fins al límit. D'esta observació es deduïx que hi ha almenys dos tipus de resistència: Una que permet realitzar esforços molt intensos i de gran rendiment, que duren poc de temps (no molt més enllà d'un minut), i que deixen l'atleta pantaixant (deute d'oxigen) i amb adoloriments l'endemà (si no està entrenat). L'anomenarem resistència anaeròbica. Anaeròbic: Que ocorre en absència d'oxigene Resistència anaeròbica: Capacitat d'aguantar esforços de gran intensitat (a partir de 150-160 p/m) en el major temps possible, per la qual cosa no hi ha una aportació prou d'oxigen respirat per a satisfer la demanda energètica. Per açò, és produïx un dèficit d'oxigene elevat pel que la seua duració serà curta. La recuperació en estos esforços és més lenta que en els esforços aeròbics. Resistencia anaeróbica: és la capacitat de sostindre un esforç molt fort durant el major temps posible en presencia d'un deute d'oxien produït pel fort esforç i que serà pagat una veada finalitze o minore prou. Se la coneix també amb el nom de resistencia muscular, local o específica. Una altra que permet fer esforços prou duradors (dos hores i pico un maratonià, a vegades sis un ciclista), si un no imprimix massa velocitat al seu pas. Curiosament no deixa deute d'oxigen ni adoloriments, només suor, però açò també ho produïx l'altre tipus de resistència. Anomenarem a esta última resistència aeròbica. Aeròbic: Que requerix la presència d'oxigene Resistència aeròbica: capacitat que ens permet suportar esforços de gran duració i intensitat baixa o mitjana (fins a 140 p/m). A causa de la poca intensitat de l'esforç, l'aportació d'oxigene que es respira és prou per a satisfer la demanda energètica que requerix l'organisme, per la qual cosa en el treball realitzat hi ha un equilibri entre l'aportació i la consumició d'oxigen. Resistencia aeróbica: és la capacitat de mantindre un esforç cíclic, rítmic i relativament fort mes allà de sis minuts aproximadament. Esta resistencia se la coneix vulgarment amb el nom de resistencia cardiovascular, cardiorrespiratoria, orgánica o general. ¿Quina de les dos està utilitzant un futbolista, que durant 90 minuts realitza molts esforços aparentment més pareguts al primer tipus, però que sumats s'assemblen més al segon? És bona pregunta, veritat. Intentaré respondre't: els esforços del futbolista és raro que passen dels 6 segons de duració, mentres que la carrera del velocista va arribar a ser de 9 i pico en el millor dels casos. Eixos tres segons de diferència són crucials, perquè el ser humà és capaç de realitzar esforços molt intensos i de recuperar-se en poc de temps (si està entrenat), a condició que eixos esforços no passen de 6 segons. Al durar més ja necessita més recuperació, com l'atleta de 100 metres. I com més dure l'esforç intens, més recuperació necessitarà. Fins al punt que ningú pot mantindre este tipus d'esforç anaeròbic sense descansar molt més enllà d'un minut. L'exemple del futbolista ens mostra que hi ha almenys un altre tipus de resistència (que només dura 6 segons) a la que podem anomenar velocitat, que permet treballs intensíssims i que no deixa més residus que la necessitat de tornar a recuperar-se en un minut. També ens demostra que els tipus de resistència rares vegades apareixen aïllats, com en el cas de l'atleta de 100 metres i del maratonià, sinó que solen mesclar-se en tots els esports, encara que de tal manera que sempre predomina l'un o l'altre. Pot haver-hi més resistència aeròbica que anaeròbica, o més velocitat que anaeròbica... En fi, totes les mescles que se t'ocórreguen. La pregunta següent seria quin d'eixos tipus de resistència està més relacionada amb la nostra salut. És evident que en la nostra vida quotidiana és raro que necessitem fer molts esforços intensos seguits. Ens farà més falta portar una marxeta que ens permeta anar solucionant tasques mantenint la ment clara i la respiració controlada. O siga, que ens interessa més millorar el que hem anomenat resistència aeròbica, i en tot cas algo de l'anaeròbica, deixant la velocitat per als esportistes que vullguen guanyar-se la vida amb ella. L'adaptació més important que es produïx en l'organisme amb l'entrenament de la resistència és la millora del sistema cardio-respiratori. El treball de resistència produïx adaptacions funcionals en el cor. L'entrenament de la resistència aeròbica engrandix les parets i la cavitat interna del cor, mentres que l'entrenament de la resistència anaeròbica provoca l'engrossiment de la paret del múscul cardíac. D'esta manera, quant major i més gran siga el cor, més quantitat de sang podrà bombejar en cada pulsació. Resistència General: Aptitud del cor i del sistema circulatori per a abastir de sang al sistema muscular, mes la capacitat dels pulmons i del sistema respiratori per a abastir d'oxigene a la sang i alliberar d'ella els productes de rebutjos. Resistència general: quan els exercicis son genèrics i pretenen una preparació global. Resistència Muscular: És l'aptitud dels músculs per a executar un determinat esforç moltes vegades. Resistència específica: el treball de resistencia s'ha d'adaptar a les característiques pròpies d'aquesta cursa. Junt amb la flexibilitat, la resistència és la que més influïx en la vida quotidiana, encara que un no siga esportista. Perquè necessitem tindre un mínim de resistència per a pujar escales, agafar l'autobús i en general per a sentir-nos a gust i tindre la ment aclarida. Per a què millorar-la: Tots els metges estan d'acord en què el nostre cos està dissenyat per a moure's i que en els últims temps tendim a portar una vida sedentària que no li resulta ens bé. L'única manera d'evitar que esta falta de moviment acabe afectant la nostra salut és fer exercici de tant en tant. Concretament caminar una hora diària i a més, almenys tres dies a la setmana, practicar algun exercici que ens faça suar. Els beneficis són immediats i afecten els nostres principals òrgans i funcions: -En el sistema circulatori: 1.-El cor té menys possibilitats de patir un infart, i també es reduïxen les de patir un atac cerebral. 2.-Prevenim la hipertensió o la reduïm si ja l'estem patint. 3.-Prevé la mort sobtada i les arítmies cardíaques. -Quant als músculs: 4.-Millora nostra capacitat de treball. 5.-Millora també el nostre aspecte, ja que tonifica els músculs i baixa els nivells de lípids (greixos). 6.-Disminuïx les possibilitats de patir lesions musculars i problemes d'esquena. -Psicològicament: 7.-Prevé l'ansietat i ajuda a combatre les depressions. 8.-Millora l'autoestima. 9.-Millora el rendiment intel·lectual, per en l'estudi. -Des del punt de vista del metabolisme: 10.-Ajuda a controlar el pes. 11.-Prevé l'obesitat i alguns tipus de diabetis insulinodependient. Com millorar la resistencia en general: ATP: és la substància que proporciona l'energia necesaria per a la contracció i la relaxació muscular. Per a entendre les diferents classes de resistencia cal saber com s'obté ATP al múscul. Les vies energètiques amb les quals podem obtenir ATP són les següents: -Vies anaeròbiques: s'utilitzen quan el múscul és sotmès a esforços molt intensos durant un breu període de temps, en què el múscul no té prou oxigen a la seua disposició. Dins s'aquestes vies hi ha dos subapartats: -Via anaeróbica alàctica: és la primera via energética en la que l'ATP s'obté a partir de la fosfocreatina(substància energética emmagatzemada al múscul). -Via anaeróbica l'àctia: és la segona via energética, que utilitza els hidrats de carboni dels músculs i els que arriben per la sang per produir ATP. -Via aeróbica: és la tercera via energética. L'ATP es produeix a partir dels hidrats de carboni i dels greixos, en un procés en què intervé l'oxigen. És la via que es fa servir quan el múscul és sotmés a esforços no quasi intensos, i pot ser utilitzada durant períodes molt llargs de temps. *Àcid làctic: és el producte que s'acumula després d'un treball de resistencia anaeróbica i que produeix fatiga. RESISTENCIA ANAERÓBICA : és aquella que utilitza la primera i la segona vies energètiques per dur a terme l'activitat. Resistencia anaeróbica alàctica Resistencia anaeróbica làctia -volum: 10s com a màxim -intensitat: entre el 90-100% del màxim -no es profueix àcid làctic -utilitza la primera via energètica -volum: entre 10s i 2min -intensitat: entre el 80-90 % del màxim -es produeix àcid làctic -utilitza la segona via energètica Exemple: un esprint de 10m Exemple: una cursa de 110m tanques RESISTENCIA AERÓBICA: és aquella que utilitza la tercera via energética per dur a terme l'activitat. Potencia aeròbica Capacitat aeróbica Endurança -volum: entre 2 i 10min -intensitat: entre el 60-80% del màxim -volum: entre 10 min i 2h -intensitat: entre el 40-60% del màxim -volum: entre 20 min i diverses hores -intensitat: molt suau, entre el 30-50% del màxim Exemple: la prova de 1500m d'atletisme Exemple: la marató Exemple: una excursió caminant per la muntanya Per a millorar la resistencia cal dur a terme els sistemes d'entrenament que fan servir diferents intensitats. La intensitat de l'esforç es pot calcular utilitzant dos sistemes: -Es calcula la freqüència cardíaca máxima mitjançant la fòrmula: freqüència cardíaca máxima = 220 - edat Després es calcula el percentatge d'intensitat al qual volem efectuar l'exercici en funció del sistema a utilitzar, partint del fet que la freqüència cardíaca máxima és el 100% d'intensitat. -Es pren el millor resultat en l'exercici a fer i s¡aplica una regla de res inversa; per exemple, un esportista que corre els 200m en 25s(100% d'intensitat) i ha de fer unes sèries al 80% d'intensitat: 100% * 25s = 31'2s 80% Principals sistemes d'entrenament: - Sistemes continuats: són aquells mitjançant els quals es fa un determinat esforç sense cap pausa. El podem treballar a partir de: -Cursa contínua: consisteix a correr a una intensitat lleugera, amb un ritme constant d'execució en què les pulsacions per minut se situen entre 140-150. Exemple: correr 20m a una intensitat del 50%(parlant amb el company). -Fartlek: és un joc de ritmes. Es tracta de fer una cursa contínua modificant el ritme d'execució durant l'esforç. -Entrenament total: és la suma de tota la cursa contínua, el fartlek i diversos exercicis imnàstics. Les característiques principals són els desplaçaments a ritme moderat, els canvis de ritme i els exercicis de salts, llançaments, equilibris, etc. - Sistemes fraccionats: sóm els que es caracteritzen per dividir la càrrega de l'entrenament en parts i pauses de recuperació entre aquestes. La pausa de recuperació pot ser total o parcial, cosa que depèn del sistema de desenvolupament de la condició física que s'utilitze segons els efectes que es vullen aconseguir, seons els objectius programats. Segons els efectes que es desitjen utilitzarem diferents mètodes: -Entrenament fraccionat: consisteix a repetir esforços d'intensitat submàxima (75-90% de les possibilitats de la personaÇ), separats per una pausa de descans, en la qual la recuperació és incompleta. -Repeticions: es tracta de repetir esforços d'intensitat máxima o submàxima (95-100% de les possibilitats de la persona), separats per una pausa de descans, en la qual la recuperació és total en els àmbits cardíac i respiratori. - Sistemes mixtos: són aquells que relacionen els sistemes continuats i els fraccionaris. Es treballen bàsicament per mitjà del mètode següent: -Circuit: consisteix a fer un nombre determinat d'activitats que es duen a terme en un lloc anomenat estació. Es comença en una estació determinada i es finalitza després d'haver realitzat totes les altres. A cada estació l'activitat es repetix un nombre de vegades que pot ser fix o variable en funció del tipus de circuit: - Circuit de nombre fix de repeticions, en el qual es fa un nombre concret de repeticions. - Circuit de temps fix a cada estació, en el qual es fan el màxim de repeticions durant un temps determinat. Com millorar la resistència aeróbica: Segur que alguna vegada has quedat a córrer en el parc amb amics i que heu començat amb molta il·lusió, però heu durat poc perquè vos cansàveu. I vos heu sentit frustrats, inclús amb adoloriments l'endemà, els que vos ha acabat de convéncer perquè no torneu a intentar-ho en una bona temporada. Potser no t'ha ocorregut a tu, però segur que coneixes gent a qui li ha ocorregut. Quin és el problema? si la intenció era boníssima, i el xandall i tot l'equip, i fins a la matinada voluntariós... 1.- El problema és que no s'ha corregut a la intensitat adequada. Sobretot si portes temps sense fer-ho, si no estàs entrenat, has de córrer a un ritme molt suau. La millor manera de comprovar que ho estàs fent bé és prendre't les pulsacions. Pren-te-les en 6 segons i així sabràs les que tens en un minut només multiplicant per 10. Si a 220 li restes la teua edat, obtindràs les pulsacions màximes a què ha de treballar el teu organisme. Per exemple, si tingueres 20 anys, les teues pulsacions màximes serien 200. Però això equivaldria a un esforç intens i a nosaltres ens interessa treballar amb una intensitat suau, aeròbica. Això significa moure'ns entre el 60 i el 80 per cent de les teues pulsacions màximes. Al principi, millor més prop del 60%. En el cas de l'exemple, sobre 120 pulsacions per minut. Entre 120 i 140, notaràs que pots treballar i que aguantes un mínim de deu minuts, la qual cosa és ja un treball significatiu. Però clar, entrenar-se significa acostumar a l'organisme. I això no s'aconseguix de córrer deu minuts un dia. 2.-Fa falta tindre continuïtat. Els experts han arribat a la conclusió que cal exercitar-se almenys tres vegades per setmana per a anar acostumant a l'organisme a què aguante un poc més cada vegada. Cal anar a poc a poc, però entre córrer i caminar els primers dies, sempre a la intensitat adequada, hem de treballar almenys 20 minuts cada vegada. A mesura que ens anem acostumant podem anar augmentant el temps fins a arribar a 40 minuts. No cal més, a menys que un vullga preparar-se per a córrer carreres de fons. Per a no avorrir-nos, i per a evitar que el cos s'acostume tant a l'esforç que deixe de millorar, cal anar augmentant la intensitat. 3.-En termes esportius s'anomena augmentar la càrrega. Com ja has vist, convé començar per anar augmentant a poc a poc el temps que romanem treballant. La fórmula ideal és repetir un dia el que vam fer en l'anterior i afegir un parell de minuts en la sessió següent. Després seguir amb esta fórmula: "repetim un dia, augmentem dos minuts al següent". Este tipus de carrera suau s'anomena carrera contínua. Quan ja aguantem bé eixe límit de 40 minuts, o quan ja no disposem de més minuts per a continuar treballant, hem de pensar a augmentar la càrrega d'una altra manera, perquè hem arribat al límit del temps. Llavors podem pensar a augmentar la intensitat. Com? Introduint breus fases de canvi de ritme, o de canvi de camallada, o de canvi de direcció. Al principi molt breus, intercalades entre la carrera suau. A mesura que comprovem que el nostre cos les tolera, podem augmentar-les a poc a poc, però sempre sabent que no podem estar molt de temps per damunt del 80% de les pulsacions màximes, que cal acabar amb ganes de córrer, no esgotats. A este tipus de carrera amb canvis se l'anomena fartlek. Però fins ara només hem parlat de carrera, només han treballat les cames. Què passa amb la resta del nostre cos? I la panxa? I els braços? 4.-Si l'exercici que realitzem és córrer, cal complementar-ho amb altres exercicis perquè tot el nostre cos treballe i es complisca una quarta regla que els experts criden multilateralitat. Cal aprofitar la forma per a enfortir el tronc i les extremitats superiors, especialment els abdominals i els tríceps braquials. Un bon sistema és un CIRCUIT. Es tracta d'un conjunt d'exercicis, generalment entre 8 i 12, que es van realitzant successivament, com si foren estacions. Convé tindre en compte algunes coses: a) No ha d'haver-hi dos exercicis seguits que afecten la mateixa part del cos. Cal alternar braços, tronc i cames. b) Es poden fer per temps (per exemple 30" per estació) o per repeticions. Sobretot al principi convé saber quantes repeticions eres capaces de fer de cada exercici i anotar-les. Així podràs saber com millores i això t'animarà. c) Entre exercici i exercici es pot anar corrent, caminant o no descansar. Una bona idea és anar introduint els exercicis al mig de la carrera contínua. Per exemple, fer-los cada vegada que un passa per determinat lloc del parc. Este sistema s'anomena entrenament total. Altres coses que convé tindre en compte: Fer exercici, en quant t'acostumes, enganxa. Però costa molt posar-se. I els més difícils no són els primers dies, quan la il·lusió és viva. A partir del tercer dóna molta peresa. És necessari que ho sàpies i que ho tingues en compte. L'única manera de superar eixa crisi que sempre apareix és: a) disciplinar-te, b) programar-te molt bé els dies i les hores d'eixida, c) reservar temps suficient, per a no estressar-te i d) si és possible no eixir sol. La parella o els amics acompanyen de debò. Un altre factor a tindre en compte és anar ben equipat. El més important són les sabatilles. Per a córrer vint minuts diversos dies a la setmana és aconsellable calçar unes sabatilles de carrera de fons, que amortisquen el colpejament de la xafada. Per descomptat és imprescindible calfar ben abans d'eixir. El millor són unes estirades. També convé estirar després de fer exercici. Quan millor efecte fa és després de la dutxa. I cal alimentar-se adequadament. Augmentar el consum imprescindible de verdures i fruita fresca. I també reposar l'aigua perduda. És curiós, el cos humà només és capaç d'assimilar un got d'aigua cada quart d'hora, però cal beure inclús abans que aparega la sensació de set. Sobretot a l'estiu. Tin en compte que quan suem, no sols perdem aigua. La suor sap salat perquè dissolts en ella el nostre cos allibera electròlits (sodi, potassi, magnesi...) que també cal reposar. En realitat és molt poquet, però un poquet molt important. Hi ha begudes isotòniques en el mercat que aporten electròlits de sobra, però tu pots fabricar-te una molt senzilla mesclant en un litre d'aigua suc de llima, un pessic de sal i un parell de cullerades de sucre. És important reposar bé l'aigua i els electròlits ja que pareix que la seua carència és la causa, entre altres coses, de les molestes rampes. Em referisc a eixa contracció involuntària i dolorosa d'alguns músculs, quasi sempre els bessons. També pareix que beure un sol glop d'aigua pot ser la solució per a un altre problema habitual en els principiants, el flato. Ja saps, eixe dolor en el costat que a vegades és tan fortes que t'has de parar. Concentra't a prendre l'aire pel nas a veure si se't passa, i si no, para't en una font i beu un pap d'aigua. Com millorar la resistencia general: Treballs sobre distàncies durant molt de temps i al mateix ritme. Com millorar la resistencia muscular: Treballs sobre repeticions de moviments musculars durant molt de temps i al mateix ritme. Test de Cooper : La valoració pràctica de la resistència la farem amb l'anomenat test de Cooper. Consistix a córrer durant 12 minuts i mesurar la distància que hem recorregut en eixe temps. Interessa sobretot comprovar que som capaços de córrer sense haver de parar, demostrant que estem acostumats a portar un ritme i que coneixem les nostres pròpies limitacions. De manera que no es tracta tant de fer molt bona marca, com d'aguantar els 12 minuts. Capacitat aeróbica, propòsits i efectes: Es caracteritza per: -carrera a ritme variat. -trot continuat i uniforme. -carreres a intervals de 400 metres. -carrera a ritme variat: trotar durant un temps, després caminar, després tornar a trotar, caminar i així successivament fins a completar el temps determinat. -trot continuat i uniforme: es tracta de trotar sense detindre's i mantenint la mateixa velocitat durant un temps que anirà aumentant proressivament: es comença amb 10 minuts i el trot final haurà de ser de 12 minuts. Per a evitar la fatia has de mantindre la teua freqüència cardíaca al 70% del màxim ( és a dir entre 150 a 170 pulsacions per minut aproximadament), per a això has de detindre't cada 3 minuts i prendre't el pols. Si s'està per damunt de 170 p.p.m., has de disminuir un poc la velocitat, si s'està per davall de 150 p.p.m. s'ha d'aumentar. -carreres a interval: consistiesen a realitzar alguna activitat física previa (exercics de flexibilitat), de manera que el pols (freqüència cardíaca) abastixca un valor aproximat a 120 p.p.m., després has de córrer una distancia de 400m a mitja velocitat i al finalitzar es pren el pols inmediatament, el qual haurà d'estar entre 150 i 170 p.p.m. Després es descansa entre 1 i 3 minuts, esperant que el pols torne novament a 120 p.p.m; en eixe moment, s'ha de realitzar una nova carrera de 400m, descansar i així successivament fins a completar el nombre de carreres previstes. A l'inici del lapse s'han de realitzar 3 carreres de 400 m, les quals s'incrementaran proressivament fins a arribar a 4 carreres de 400m, però per a açò, es necesita un desplaçament a mitjana velocitat, perquè en cas contrari s'haurà de trotar abans de finalitzar a causa de la fatia que pot causar. Potencia anaeróbica, propòsits i efectes: Es dividixen en: -carreres d'intervals de 60m. -circuits a temps fix: consistix en 6 estacions o exercics diferents per a braços, cames, abdomen i esquena, realitzats en forma simultània. Cada exercici s'anomena estació. S'han de realitzar la major quantitat de posibles repeticions en 10 seons de treball, després canviar a la próxima estació i descansar 10 seons. Es poden donar 1,2 i fins i 3 veades a un circuit, amb un descans d'1 a 2 minuts entre cada una. -circuit a repeticions fixes: és iual al circuit de temps fix, l'única diferencia seria que al finalitzar cada estació es descansa de 5 a 10 seons. -carreres d'intervals a 60m: cosistix a realitzar alguna activitat física previa (exercicis de flexibilitat i carreres a ritme variat), de manera que el pols abastixca un valor aproximat de 120 p.p.m., després es procedix a correr 60m a máxima velocitat i quan es finalitze es prendar inmediatament el pols, el qual haurà de ser superior a 120 p.p.m. S'ha de descansar entre 2 i 3 minuts i realitzar una carrera de 60m, descansar i així successivament fins a completar el nombre de carreres previstes.