text: L'Alt Camp és una comarca de Catalunya a la vegueria del Camp de Tarragona. Limita al nord amb la comarca de la Conca de Barberà, al nord-est amb l'Anoia, a l'est i sud-est amb l'Alt Penedès i el Baix Penedès, al sud amb el Tarragonès i a l'oest i sud-oest amb el Baix Camp. La seva capital és Valls que és al centre de la comarca. És una de les tres comarques en què va quedar dividit el Camp de Tarragona en la divisió comarcal de 1936 proposada per Pau Vila. Tanmateix l'actual comarca de l'Alt Camp no coincideix amb la definida per la Generalitat de Catalunya el 1936 i 1987. Una llei de gener de 1990 modificà els límits de diverses comarques entre les quals hi havia l'Alt Camp. Per aquesta llei, el municipi de Masllorenç se segregà de la comarca de l'Alt Camp i s'agregà a la comarca del Baix Penedès, i el municipi de Garidells se segrega de la comarca del Tarragonès i s'agregà a la comarca de l'Alt Camp. Es manté el nombre de vint-i-tres municipis, però es perd una superfície de 3,56 km2 i una població de 117 habitants. L'Alt Camp tenia el 1990 una superfície de 544,69 km2 i una població de 33.794 habitants, dels quals més de la meitat es concentraven a Valls. L'Alt Camp és una concentració eminentment agrícola. La indústria és molt concentrada al voltant de Valls, reforçada per la proximitat del complex petroquímic del Tarragonès. Relleu L'Alt Camp comprèn dues grans unitats de relleu, evidenciades per la topografia: una plana, que és el sector septentrional de la depressió de Valls-Reus, inclosa dins de la Depressió Prelitoral, i un conjunt de serres pertanyents a la Serralada Prelitoral. Per comprendre la formació del relleu de l'Alt Camp, hem d'imaginar-nos que la plana és un sector enfonsat en relació a les muntanyes que la voregen. És com si un gran sector de la Serralada Prelitoral s'hagués trencat, i de mica en mica s'enfonsés. Per això es diu que és una depressió que és part de la Depressió Prelitoral. Aquest enfonsament tingué lloc fa milions d'anys. La prova és que al seu fons s'hi dipositaren calcàries i argiles del Miocè, que terraplenaven l'antic relleu. Per això ara la topografia del fons és plana. Sobre aquests materials miocens els rius Gaià i Francolí excavaren àmplies valls, sobre les quals dipositaren altres materials o al·luvions. L'entorn de la depressió és com un amfiteatre, que tanca la comarca, excepte pel cantó meridional, el que permet la seva comunicació cap al Baix Camp i cap al Tarragonès. En conseqüència, resta oberta al mar. Les serres que l'envolten són la serra de la Mussara, del Pou, dels Motllats i de les serres de Prades (mola d'Estat, 1.126 m) per l'oest. Les serres de l'Ermita, de Miramar (tossal Gros, 867 msnm). del El Cogulló (el Cogulló, 881 m) i de Comaverd són al nord. La serra d'Ancosa (les Solanes, 914 m) i el Montmell són a l'est. En aquestes serres dominen els materials triàsics amb gresos vermells i calcàries grises blanquinoses, que donen lloc a cingles amb fort contrast cromàtic. Al sector oriental dominen les calcàries i margues. A l'extrem nord-oest, al sector de les muntanyes de Prades, hi ha una àrea amb granits i pissarres. Aquesta topografia dificulta les comunicacions, excepte cap al sud. La línia ferroviària i la carretera de Reus a Montblanc aprofita l'estret de la Riba que ha obert el Francolí. La carretera de Tarragona a Lleida, que passa per Valls, puja pel coll de l'Illa. L'autopista de Lleida fa com unes muntanyes russes, entre el Penedès i el Segrià. Primer puja per salvar els relleus de la serra de Bonastre, al límit amb el Baix Penedès; després baixa fins a la depressió de Valls per ascendir suaument cap al nord, fins al peu de la serra de Miramar; s'enfila en un fort pendent entre la serra de Miramar i la serra del Cogulló; després de passar el coll de Cabra, baixa al fons de la Conca de Barberà. Abans d'arribar al Segrià, encara torna a pujar pels colls de l'Albi i Vinaixa. Hidrografia Els rius Francolí i Gaià travessen l'Alt Camp de nord a sud. Tenen un curs paral·lel amb nombrosos afluents que baixen de les serres circumdants, que divaguen per la plana. Tots dos neixen més al nord de la comarca. El Gaià entre les serres de Brufaganya i de Queralt entre les comarques de l'Anoia i Conca de Barberà. Travessa la plana del Pont d'Armentera, Querol, Aiguamúrcia i Vila-rodona. En deixar la comarca hi ha l'embassament del Gaià, ja al Tarragonès. Té nombrosos afluents que reben diferents noms comuns, com torrent, riu, barranc o rasa. El seu cabal és molt baix, i sovint va sec a causa, sobretot, de l'explotació dels nivells freàtics. Periòdicament sofreix inundacions, en moments de pluges sobtades i torrencials. marc Francolí té una conca més gran i penetra a l'Alt Camp pel congost de la Riba, d'onze quilòmetres de longitud, un dels estrets més característics i espectaculars que hi ha a la Serralada Prelitoral. Rep les aigües del Brugent del Francolí i del riu Glorieta per la dreta. El primer descendeix de les muntanyes de Prades; desguassa al Francolí just abans del congost de la Riba. Part del sector occidental de la comarca és drenada pel riu Glorieta, que desguassa al Francolí ja dins del Tarragonès. Per l'esquerra rep la riera de Sant Francesc, que passa per Valls, i el torrent de Vallmoll. Clima L'Alt Camp té un clima mediterrani amb influència marítima. La topografia facilita la influència marítima i dificulta la penetració de les masses d'aire fred del nord i sec de l'oest. És com un gran amfiteatre obert al mar. Les temperatures mitjanes anuals oscil·len entre 13 i 16 °C, una mica menys en els vessants més enlairats. Són més baixes a mesura que ens endinsem cap a l'interior i a més altitud. Els hiverns són temperats, amb mitjanes mensuals de gener entre 4 i 8 °C. Les glaçades hi són escasses, més freqüents cap a l'interior i a més altitud. Els estius són secs i calorosos, amb mitjanes mensuals de juliol entre 22 i 24 °C. Les precipitacions hi són escasses, amb mitjanes anuals entre 500 i 600 mm, un xic més abundoses als cims de les muntanyes de Prades. L'estiu és l'estació menys plujosa. Les precipitacions són més importants a la tardor. Sovint les pluges són torrencials, fet que provoca desbordaments en els cursos d'aigua. Vegetació La vegetació actual de la plana és escassa, a causa del predomini dels conreus. A les parts més baixes a prop dels rius hi predominen els joncs. Als vessants inferiors també hi predominen els conreus, però hi ha força brolles de romaní, garrigues (formades principalment pel coscoll, cues de cavall amb el pi blanc i els salzes). A la muntanya mitjana hi dominen les brolles i màquies amb pi blanc, amb sectors d'alzinar, àlbers i oms. Als vessants més humils i frescals hi ha també rouredes de roure valencià (o de fulla petita) amb pinassa. La vegetació natural estaria constituïda sobretot per alzinars a gairebé tot el territori. A l'extrem nord-est segurament dominarien els carrascars. Els vessants enlairats són territori propi de les rouredes de roure valencià. Bona part de les brolles i garrigues actuals provenen d'antics conreus de vinya, garrofer o olivera, que han estat abandonats en els darrers cents anys. Els incendis periòdics fan que aquestes comunitats arbustives es mantinguin. La tendència és, si el foc no la deté, l'evolució cap a boscos diferents segons el clima i els sòls. Població L'Alt Camp és la comarca menys poblada de les tres que integren el Camp de Tarragona. És una comarca essencialment rural, amb un sol centre urbà de mida mitjana. Sens dubte, el territori de l'Alt Camp tingué una ocupació important en temps dels romans, per la proximitat de Tàrraco. La plana havia de ser el sector més romanitzat. Hi havia força vil·les romanes (Vila-rodona, Alcover). D'aquesta època, destaca el Columbari de Vila-rodona, de caràcter funerari, i les restes de l'aqüeducte romà que anava des del Pont d'Armentera fins a Tarragona, i passava per on ara hi ha Santes Creus, Vila-rodona, Puigpelat i Vallmoll. Amb la desfeta de l'Imperi Romà hi hagué un fort despoblament, com també durant el domini musulmà. Com a la resta del Camp, la recolonització d'aquestes terres fou força tardana. Les muntanyes de Prades quedaren en poder dels sarraïns fins a mitjan . La plana devia estar ocupada, segurament, per extens i dens bosc. A partir d'aquest moment s'inicia la recolonització per gent que procedeix de terres de més al nord. De mica en mica, la població augmenta i la plana és conreada de nou. Es calcula una població d'uns 7.000 habitants a mitjan . La Pesta Negra afectà molt el territori d'aquesta comarca, ja que la darreria del hi havia una població que amb prou feines superava els 2.000 habitants. Ja en aquest moment Valls era centre demogràfic i econòmic indiscutible del pla. Al llarg del es viu un augment notable i es consoliden nombrosos pobles. Pel 1718 es calcula una població de 9.383 habitants, i pel 1787 de 25.443 habitants. En aquestes mateixes dates Valls té una població de 3.141 habitants i 8.209 habitants respectivament. Valls concentra el 32% del total comarcal el 1787. L'augment demogràfic ja no pararà fins a mitjan , almenys de forma global. Es pot considerar la segona meitat del i primera del com el gran període de l'Alt Camp. El primer cens modern (1857) dona una població de 38.507 habitants. El cens de 1860 registra 39.402 habitants. Aquest darrer dona la xifra màxima de població en la comarca al llarg de tota la seva història. En aquest moment, a l'Alt Camp hi ha una gran activitat agrícola i industrial (tèxtil, alimentària). Valls, amb 13.319 habitants, té gairebé el 34% de la població comarcal. En aquest moment ja s'insinua un període de decadència i Valls ja perd població respecte al cens anterior. Hi ha quatre municipis que tenen una població superior a 2.000 habitants (Alcover, el Pla de Santa Maria, Vila-rodona i Aiguamúrcia), i vuit municipis amb més de 1.000 habitants. Com que no es disposa de dades concretes de la primera meitat del , és difícil precisar el moment de màxim demogràfic, encara que, segons els censos moderns, seria el 1860. A partir d'aquesta data, pràcticament tots els municipis van perdent població, fins i tot Valls. La localització marginal de la comarca, una mica separada de la línia de costa i dels grans eixos viaris, i l'absència de cursos d'aigua importants són factors que no afavoreixen pas una progressió econòmica i demogràfica. Els gràfics de l'evolució de la població mostra clarament aquesta tendència. D'una comarca relativament força poblada i una capital també relativament important (el 1842 era la cinquena població poc poblada que té com a capital un nucli mitjà on resideix el 58% de la població comarcal). Només faltava la plaga de la fil·loxera per accelerar el procés de despoblament ja generalitzat d'una comarca que no podia seguir el ritme d'industrialització de la resta del Camp. El 1900 Valls tenia 16.625 habitants, i cap altre municipi no superava els 2.000 habitants. Només eren set els que passaven del miler. A partir de 1920 la població de Valls s'estabilitza amb alguns petits alts i baixos. En canvi, el conjunt comarcal continuava descendint fins al 1960. Aleshores la població era de 27.629 habitants, dels quals Valls en tenia 11.886. A la capital vivia el 43% del total comarcal. Durant les dues dècades següents la població comarcal es recupera lentament. Es detecta que la població de Valls augmenta més que el total comarcal. Això vol dir que el despoblament de la resta dels municipis és molt més elevat que el creixement de Valls. A conseqüència d'aquesta tendència, l'Alt Camp té en els últims 25 anys del , una plana força poblada i un entorn pràcticament desert des del punt de vista demogràfic. Valls, amb 19.577 habitants (1986), conté més de la meitat del total comarcal. El segon municipi és Alcover, amb 3.465 habitants. Només dos altres municipis (el Pla de Santa Maria i Vila-rodona) superen el miler. Economia Agricultura i ramaderia L'agricultura al es basava fonamentalment en la vinya, l'olivera i els cereals. Durant la segona meitat del , la vinya anà guanyant superfície i els cereals van anar retrocedint. La vinya s'estenia principalment pels municipis del centre i sud de la plana (Valls, Vallmoll, Vilabella i Vila-rodona). Els cereals predominaven sobretot cap al nord de la comarca Cabra del Camp. L'olivera es feia més aviat als vessants de la serra de Prades. En l'escàs regadiu hi havia hortalisses, cereals i cànem. Valls ocupava aleshores un segon lloc en el comerç de l'aiguardent, juntament amb Vilafranca del Penedès i Reus, que era al davant. Al llarg del la vinya s'estengué encara més. Alguns municipis arriben a tenir més del 70% de la seva superfície conreada plantada de ceps (Bràfim, Nulles, Puigpelat, Vila-rodona i Vilabella). A d'altres, a la riba dreta del Francolí, on hi ha més regadiu, la vinya ocupa menys superfície, encara que gairebé sempre superava el 50% de la superfície conreada municipal (Alcover). Els sectors més septentrionals de l'Alt Camp són els que tenen menys vinya. Aquesta extensió de les vinyes afecta molt el paisatge del Camp, sobretot per haver-se plantat en indrets on fins aleshores hi havia bosc o matollar. El conreu de la vinya s'enfila per vessants molt inclinats fins a pràcticament els cims gràcies a la construcció de feixes aguantades amb parets de pedra seca. A Vila-rodona, per exemple, les terres no conreades passen del 42% a la darreria del a un 18%, i Valls del 28% a un 12% durant el màxim període. La ciutat de Valls i altres nuclis es veieren afavorits per la instal·lació de fassines d'aiguardent. Tres quartes parts de la producció de vi es transformava en aiguardent, que era en bona part exportat a la resta dels països d'Europa i Amèrica. Els cereals es mantenien en alguns municipis al nord de la comarca (el Pla de Santa Maria, Cabra del Camp, Aiguamúrcia i el Pont d'Armentera). El cereal més conreat era el blat, seguit de lluny de l'ordi, el sègol i la civada. L'oliera també perd terreny, i només és important a la Riba i l'Alcover. L'avellaner encara ocupa un espai molt reduït en el conjunt comarcal. És plantat sobretot als vessants inferiors de les muntanyes i només el secà. Al llarg del l'avellaner experimenta un augment notable. L'ametller no s'estén d'una manera notable fins a la segona meitat del . Una tendència semblant té el garrofer, arbre que exigia poques atencions i subsistia en terres pobres. Aquest esquema de la distribució dels conreus es veié modificat per l'entrada de la fil·loxera, al llarg de la darrera dècada del . Algunes terres es replantaren amb peus de ceps americans. D'altres es replantaren amb garrofers, avellaners i ametllers. D'altres, en fi, les terres més pobres s'abandonaren. A finals del es conreaven unes 27.000 ha. gairebé la meitat de la superfície, en especial a la part central i oriental de la comarca (Aiguamúrcia, Vila-rodona, Nulles i Vilabella). L'ametller, en segon lloc, va anar substituint l'olivera. L'avellaner ocupa gairebé 4.000 ha. de les quals una bona part és regadiu. La ramaderia és una activitat en el conjunt comarcal. En destaca només l'aviram (Valls, Cabra del Camp, la Masó) i el bestiar porcí (Valls, Vilabella i Alcover). Tenen una importància ben escassa la ramaderia bovina i ovina. Indústria L'activitat industrial més activa en el moment de màxim econòmic de l'Alt Camp, entre 1750 i 1850, fou la tèxtil de cotó, al Pla de Santa Maria, Valls, Picamoixons, la Riba i Pont d'Armentera. Hi havia adoberies i aiguardents a Valls, i papereres a la Riba, Alcover, Valls, Vila-rodona, el Milà i el Rourell. Durant la segona meitat del i primera del XX no es continua aquesta tradició industrial. A partir de la dècada de 1950 l'activitat industrial pren una nova embranzida. A finals del hi ha una indústria diversificada. El sector que ocupa més treballadors és la metal·lúrgia. Segueix a distància el del paper i arts gràfiques, el tèxtil el de la fusta i mobles i el ram de la construcció. Menys important són les indústries alimentària, química i de la confecció. La indústria metal·lúrgica és la base industrial de l'Alt Camp; ocupa gairebé la meitat de la població industrial i és localitzada sobretot a Valls. El sector alimentari és constituït per petites empreses, ubicades principalment a Valls. El sector tèxtil, que ha perdut importància en els darrers anys, és a Valls, al Pla de Santa Maria, Vila-rodona, Pont d'Armentera i Vilabella. La indústria de la fusta i dels mobles és localitzada també a Valls. La indústria del paper és a la Riba i Alcover. La indústria química és a Valls i al Pla de Santa Maria. En materials per a la construcció destaquen algunes indústries de Valls i a les pedreres d'Alcover. Comunicacions L'Alt Camp resta aïllat de les línies de comunicació bàsiques. La seva localització en un cul-de-sac no afavoreix pas l'establiment de vies principals. Fins a principis de la segona meitat del la carretera de Tarragona a Lleida era l'eix bàsic en les comunicacions, que era completat per la carretera del Vendrell i la de Reus a Montblanc. Els anys 1970 l'Alt Camp va estar afavorit per l'establiment de l'autopista AP-2, que enllaça l'AP-7 amb Lleida i Saragossa. L'autopista creua en diagonal el pla, amb dues sortides, l'una prop de Valls i l'altra al Pla de Santa Maria. Aparentment l'Alt Camp té una bona xarxa de ferrocarrils. Hi passa la línia de Barcelona a Lleida per Sant Vicenç de Calders, i la línia de Reus a Picamoixons, que enllaça amb l'anterior. Són línies que es remodelen constantment, però no tenen pas un trànsit gaire freqüent. Demografia Monuments Un dels monuments destacats de l'Alt Camp és el monestir de Santes Creus que està al municipi d'Aiguamúrcia. És un dels tres monestirs de la Ruta del Cister. Un altre monument és l'església de Sant Joan, que se situa al barri antic i a la plaça de l'Església de Valls. El seu campanar és el més alt de tota Catalunya. Política i govern Consell Comarcal Composició històrica Llista de Presidents Organització territorial Informe Roca El Parlament de Catalunya va encarregar la revisió del mapa territorial a una comissió d'experts presidida per Miquel Roca amb la presència de quatre geògrafs. El gener del 2001 es va presentar l'Informe sobre la revisió del model d'organització territorial de Catalunya, conegut com l'Informe Roca. Aquest informe proposa diversos canvis a l'Alt Camp, que se situaria a la vegueria del Camp de Tarragona: Agregacions municipals per no arribar a 250 habitants: Agregació d'El Milà i Mont-ral a Alcover. Agregació de Figuerola del Camp al Pla de Santa Maria. Agregació de Montferri a Rodonyà, i canvi de nom del municipi resultant per Rodonyà i Montferri. Municipis d'altres comarques a l'Alt Camp: Masllorenç, del Baix Penedès. El Montmell, només el nucli del Montmell, del Baix Penedès. Municipis de l'Alt Camp a altres comarques: Els Garidells, al Tarragonès dins del municipi Perafort i els Garidells. Pedanies que canvien de municipi: Valldossera i altres urbanitzacions de Querol, al municipi d'Aiguamúrcia. Nucli urbà de Querol, al municipi d'El Pont d'Armentera. Ordes, d'Aiguamúrcia, al municipi d'El Pont d'Armentera. Vegeu també Llista de banderes municipals de l'Alt Camp Arxiu Comarcal de l'Alt Camp Notes Bibliografia Geografia Comarcal de Catalunya, pàgs. 258 a 265. Col·leccionable diari AVUI, Edicions JUNIOR, Enllaços externs Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya «La plana de l’Alt Camp: perifèria industrial o territori amb identitat pròpia?»


source: wikipedia

text: Atlantic (Iowa) Atlantic Beach, diversos indrets Atlantic City, diversos indrets Oceà Atlàntic Clima atlàntic Comtat d'Atlantic Batalla de l'Atlàntic (1939-1945) Dieta atlàntica Departament de l'Atlàntic, departament de Colòmbia Loira Atlàntic, departament francès Atlantic Records, discogràfica nord-americana, Cine Atlàntic, sala d'exhibició cinematogràfica que es trobava a les Rambles Virgin Atlantic Airways


text: LAcadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques de Hollywood (Academy of Motion Picture Arts and Sciences) és una organització estatunidenca inicialment creada per promoure la indústria cinematogràfica dels EUA. Va ser fundada l'11 de maig de 1927 a Los Angeles, Califòrnia. Aquesta organització és coneguda a nivell internacional pels seus premis anuals dedicats al cinema fet a Hollywood, popularment coneguts com els Oscars. Membres fundadors Actors Richard Barthelmess Jack Holt Conrad Nagel Milton Sills Douglas Fairbanks Harold Lloyd Mary Pickford Directors Cecil B. DeMille Frank Lloyd Henry King Fred Niblo John M. Stahl Raoul Walsh Guionistes Joseph Farnham Benjamin F. Glazer Jeanie MacPherson Bess Meredyth Carey Wilson Frank Woods Tècnics J. Arthur Ball Cedric Gibbons Roy J. Pomeroy Productors Fred Beetson Charles Christie Sid Grauman Milton E. Hoffman Jesse L. Lasky M. C. Levee Louis B. Mayer Joseph Schenck Irving Thalberg Harry Warner Jack Warner Harry Rapf Advocats Edwin Loeb George W. Cohen Referències Enllaços externs


text: Laragonès o aragonés és una llengua romànica parlada en diverses valls del Pirineu aragonès, principalment a les comarques del Somontano, la Jacetània, l'Alt Gàllego, el Sobrarb i a l'oest de la Baixa Ribagorça. Els parlants natius solen anomenar-lo pel nom del seu dialecte: belstan, ribagorçano, cheso, o benasquès. Així, doncs, a hores d'ara principalment a les valls d'Echo, Ansó, Gistau, la zona de Panticosa, la subcomarca de la Fova i una part de la Ribagorça Occidental es poden considerar pròpiament de parla aragonesa. Històricament, la llengua aragonesa va arribar a ocupar la major part del territori aragonès. Però l'any 2022, l'aragonès és una de les comunitats lingüístiques més menudes d'Europa, amb 8.500 parlants nadius, i a les zones rurals del nord d'Aragó, on encara té una certa vitalitat, menys de 600 joves han adquirit aquesta llengua per transmissió familiar. Segons la UNESCO, és una llengua extremadament amenaçada. Ni la llengua aragonesa, ni el català parlat a la Franja de Ponent, són llengües oficials a Aragó. Els principals municipis on encara hi ha parlants patrimonials de l'aragonès són: Graus, Montsó, Barbastre, Fonts, Echo, Estadella, Samianigo, Jaca, Plan, Ansó, Ayerbe, Panticosa, Lo Grau i Osca. Per tot el domini lingüístic, s'hi reconeixen diversos dialectes de l'aragonès, que alguns consideren com a meres parles locals. Les zones i poblacions amb més vitalitat de la llengua aragonesa es concentren en un territori amb poca densitat de població al voltant del Pirineu. Però des dels anys 1970 un moviment de revitalització feble ha aconseguit crear grups menuts de nous parlants, sobretot en algunes ciutats Saragossa o a altres poblacions del nord. Hi ha varietats occidentals (Ansó, Echo, Tena, Ayerbe) i varietats orientals (Gistau, Fueva, Benasc, Ribagorça) caracteritzades per trets compartits amb el català, com per exemple, l'ús del passat perifràstic, encara que aquest es faci diferent al català, per exemple en aragonès gistaví: voi fer(e) vas fer(e) va fer(e) vom fer(e) voz fer(e) van fer(e) O en aragonès ribagorçà: va fer vas fer va fer vam fer vaz fer van fer El benasquès (parlat a l'entorn de la vall de Benasc) és un dialecte de transició entre l'aragonès i el català, amb trets gascons, i amb alguns trets en comú amb el dialecte del ribagorçà tenint fortes influències catalanes, aragoneses i occitanes. Aquesta parla té tres zones, la nord té més trets catalans, i les altres dues zones, sud i est, tenen més trets aragonesos. La principal característica aragonesa del benasquès respecte al català és la diftongació de vocals: uello, hue, vediello, portiello, agüerro, viengo, tiengo, quiero, puesco, nuevo, fuella, martiello, ye, yes. Història de la llengua Té com a origen el dialecte llatí que es va formar a les valls pirinenques aragoneses durant els segles i sobre un substrat acusadament basc. Entre els lingüistes, l'aragonès també rep, en el seu període medieval, la denominació de navarroaragonès per la inicial dependència aragonesa del Regne de Navarra. L'expansió del Regne d'Aragó cap al sud sobre terres musulmanes portaria aquesta la llengua per tot el territori conquerit, i foren els segles i quan la llengua hi va tenir la seua màxima extensió. La unió dinàstica del Regne d'Aragó amb el comtat de Barcelona en el que seria la corona d'Aragó va suposar una important influència de la llengua catalana sobre l'aragonesa. La cancelleria reial tindria el llatí, el català i l'aragonès com a llengües d'ús habitual, i ocasionalment l'occità, si bé s'utilitzarà un aragonès que també anirà adquirint ja molts trets castellans. Amb la instauració, el 1412, de la dinastia Trastàmara, el castellà es va convertint progressivament en la llengua de la cort i de la noblesa aragonesa. Les classes altes i els nuclis urbans seran els primers focus de castellanització, i queda l'aragonès cada vegada més relegat a llengua d'àmbit rural o domèstic, i sofrirà un desprestigi social progressiu. Això mateix va passar-li també al català. Els segles posteriors al Decret de Nova Planta de Felip V d'Espanya, mitjançant el qual se suprimia la independència política d'Aragó, i la repressió lingüística de la dictadura franquista del , suposarien la implantació gairebé total de la llengua castellana a Aragó, i també a Catalunya, on tanmateix no va tenir tant d'impacte. A partir de la transició democràtica, van començar a sorgir diferents associacions defensores i promotores de l'idioma, com també molts intents d'estandardització a partir dels diferents dialectes. Alguns aragonesos van començar també a aprendre laragonès com a segona llengua. Segons el Cens de 2011, hi ha 25.500 parlants a tot Aragó, bona part dels quals fora de l'àrea de predomini lingüístic. Segons l'enquesta feta pel Govern d'Aragó (2000), el nombre de parlants a l'Alt Aragó no és superior als 25.000, dels quals 13.000 són parlants inicials de la llengua. Laragonès és una de les llengües europees amb un major perill d'extinció actualment. Continua tenint molt poca ajuda per part de les institucions, i el seu estat de conservació és cada vegada més precari entre els parlants natius, d'una banda per la baixa transmissió de la llengua als fills, i de l'altra de la progressiva castellanització de la llengua. Abans i prop del 1991, Rafael Andolz va fer un treball de camp durant quatre anys visitant distints pobles de parla aragonesa. En el seu treball lexicogràfic va constatar que hi havia una castellanització de les parles aragoneses amb un decreixement important de la població aragonesaparlant. Alhora estaven apareixent productors de literatura en aragonès. L'any 1999, s'aprovà la Llei de Patrimoni Cultural Aragonès, que en el seu article 4t afirma que «l'aragonès i el català, llengües minoritàries d'Aragó, en l'àmbit de les quals estan compreses les diverses modalitats lingüístiques, són una riquesa cultural pròpia». Des del 1996, l'Estatut d'Autonomia d'Aragó requereix l'aprovació d'una llei de llengües a les corts d'Aragó, mandat que fins ara ha estat desatès pels governs populars, socialistes i regionalistes. L'ensenyament és íntegrament en castellà, amb l'assignatura opcional en aragonès en algun nucli. S'han creat diverses organitzacions per provar de regularitzar l'ús de la llengua: Academia de l'Aragonés, creada el mes de juliol del 2006, dins del II Congreso de l'Aragonés. Consello d'a Fabla Aragonesa. Sociedat de Lingüística Aragonesa. Asociación Nogará. Poc abans de Nadal del 2009, les corts d'Aragó van aprovar finalment la Llei d'ús, protecció i promoció de les llengües pròpies de l'Aragó. La llei mana crear dues acadèmies de llengua, l'una per a la llengua aragonesa i l'altra per a la llengua catalana dintre d'Aragó. LAPAPYP La «llengua aragonesa pròpia de les àrees pirinenca i prepirinenca» (també coneguda de forma extraoficial com «LAPAPYP» o «lapapyp») fou un glotònim artificiós utilitzat des d'instàncies oficials del Govern d'Aragó per referir-se a l'aragonès, d'acord amb la Llei de llengües aprovada el 9 de maig de 2013 a les Corts d'Aragó. Aquesta llei també preveia la creació d'una Acadèmia Aragonesa de la Llengua amb l'objectiu de determinar els topònims i noms oficials aragonesos. Aquesta nova denominació va néixer arran d'una iniciativa de la Diputació General d'Aragó, el Projecte de llei d'ús, protecció i promoció de les llengües i modalitats lingüístiques pròpies d'Aragó, que va ser aprovat al parlament d'Aragó amb els vots favorables del Partit Popular i del Partit Aragonès, tot i els vots en contra del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE), Chunta Aragonesista (CHA) i Esquerra Unida (IU). Des de Catalunya, però, Convergència Democràtica de Catalunya s'hi va manifestar en contra. Aquesta llei suposava la derogació de l'anterior Llei de llengües, de l'any 2009. Els seus promotors afirmaren que l'antiga llei «dividia als aragonesos, i que ni els seus creadors van complir», que l'aplicació d'aquella suposaria una despesa total de «prop de 39 milions d'euros» i que va ser elaborada amb «un criteri social i cultural». Els seus opositors, per contra, sosteniren que aquesta denominació no tenia «rigor acadèmic» i la qualificaren de «ridícul i vergonya». Totes les esmenes presentades per l'oposició (73 de PSOE, 53 de CHA i 42 d'IU) van ser rebutjades. El gener del 2016, però, amb l'abolició de la llei, la designació fou suprimida. Característiques Alguns dels trets característics de l'aragonès són: Les Ĕ i Ŏ (e i o breus) tòniques del llatí vulgar, pronunciades [ɛ] i [ɔ], s'han convertit en els diftongs i , per exemple VET'LA > viella (es.: vieja, cat.: vella). Sovint la diftongació de Ĕ pot ser [ja] en parlars centrals i però la de Ŏ sempre és [ue] (fuella, uello). En la majoria dels parlars orientals aquesta diftongació no és sistemàtica i es manté el [ɛ] i [ɔ], per exemple FESTUM > festa (es.: fiesta, cat.: festa). Pèrdua de la -E final no accentuada, exemple GRANDE > gran (es.: grande, cat.: gran). Es conserva la F- al començament, exemple FILIU > fillo (es.: hijo, cat.: fill). La iod romanç (GE-, GI-, I-) es converteix en africada palatal sorda , representat amb ch o g/j segons la grafia, exemple IUVEN > joven/choven (es.: joven, cat.: jove), GELARE > gelar/ chelar (es.: helar, cat.: gelar). En dialectes occidentals, igual que en portuguès i gallec, els grups cultes romanços /-ult-/ i /-ct-/ passen a , exemple FACTU > feito (es.: hecho, cat.: fet). Per altra banda, en els dialectes orientals i centrals, l'evolució d'aquests grups varia i fa en alguns casos com en català, en d'altres com en els esmentats prèviament i en d'altres de manera independent, exemples MULTUM > muto, multo, molto (es.: mucho, cat.: molt) o FACTU > feto o feit (es.: hecho, cat.: fet) Els grups /-x-/, /-ps-/ i /scj-/ són una fricativa palatal sorda ix , exemple: COXU > coixo (es.: cojo, cat.: coix). Els grups -Lj-, -C'L-, -T'L- es converteixen en lateral palatal 'll' , exemple: MULIERE > muller (es.: mujer, cat.: muller), ACUT'LA > agulla (es.: aguja, cat.: agulla). La -B- llatina es conserva a les terminacions de l'imperfet d'indicatiu en la segona i tercera conjugació: teneva/teneba (es.: tenía, cat.: tenia). Aquest tret és compartit amb el català pallarès i ribagorçà. Existeixen pronoms adverbials evolucionats a partir de ENDE → en/ne ('ne/en/n'/'n') i IBI→ bi/hi/hie ('hi'). Construccions negatives: si cosa quiers, no queda guaire, si guaire pleve, no pas yo, no pas tanto Codificació Ortografia L'aragonès coneix tres ortografies no oficials concurrents: La grafia d'Osca (grafía de Uesca). Va ser majoritària en l'ús, però no completament generalitzada encara que hagi estat emprada institucionalment; ara per ara el seu ús experimenta una devallada. Es fixà el 1987 amb una convenció que es tingué a Osca. És sostinguda pel Consello d'a Fabla Aragonesa (CFA, Consell de la Parla Aragonesa). El seu principi és notar els fonemes de manera quasi uniforme, sense tenir en compte l'etimologia. Per exemple, v i b són uniformitzats en b; també ch, j, g(+e), g(+i) són uniformitzats en ch... Certes solucions calquen l'espanyol (ñ, accents gràfics). La grafia SLA va aparèixer el 2004 amb la fundació de la Sociedat de Lingüistica Aragonesa (SLA, Societat de Lingüística Aragonesa). És minoritària en l'ús. Sorgeix per reemplaçar la grafia d'Osca, que es considera massa castellanitzada. La característica principal d'aquesta grafia és que en comptes de copiar directament les solucions gràfiques d'altres idiomes, es fa una reconstrucció de l'evolució que hauria fet l'aragonès de l'època medieval, a on no patia una minorització tan contundent. Això comporta una aproximació a la família de les llengües occitanorromàniques, a on hi ha el català i l'occità. Aquesta ortografia segueix principis de historicitat (doncs recorre a la tradició lingüística pròpia), coherència paradigmàtica, identitat i funcionalitat. Un exemple d'això seria l'ús distint de v i b, com en aragonès medieval; també en el fet que no hi ha una abús de ch, doncs s'empra j (+a,+o,+u) i g(+e,+i) a on segons l'etimologia i la tradició literària aragonesa corresponen. A més, s'escriu ny en lloc de ñ i es fa servir ç d'una manera semblant a la catalana. No cerca la diasistematicitat, doncs proposa l'ús de la grafia 'ix' en les variants centre-orientals i la grafia 'x' en les variants centre-occidentals per tal de representar [iʃ] i [ʃ], respectivament: buixo (oriental) i buxo (occidental). Els accents gràfics funcionen semblants al català i a occità. L'ortografia de l'Academia de l'Aragonés. La manca de generalització completa de la grafia d'Osca i la seva contestació per l'SLA van originar la creació de lAcademia de l'Aragonés (Acadèmia de l'Aragonès) el 2006. Aquest organisme nou ha rebut el suport d'institucions per trobar una ortografia més consensual i també per elaborar una varietat estàndard d'aragonès: el seu treball de codificació ortogràfica, la Propuesta Ortografica de l'Academia de l'Aragonés va ser publicat el 2010. L'ortografia proposta es basa en la ponderació dels principis d'historicitat, identitat, coherència paradigmàtica, diasistematicitat, i funcionalitat. La solució adoptada és parcialment d'acord amb l'etimologia i l'aragonès medieval (distinció etimològica de 'v' i 'b', ús de 'ny'). Altres aspectes reflecteixen la cerca de la coherència paradigmàtica i la diasistematicitat (com la grafia 'tz' per a plurals i formes verbals pronunciades /θ/ en aragonès general, però /ts/ en benasquès, tot i que és una grafia usada molt rarament en aragonès històric). Els accents gràfics funcionen semblants al castellà. Estandardització Una varietat estàndard de l'aragonès s'està elaborant però topa amb dues concepcions divergents. Els partidaris de la grafia d'Osca (en particular el Consello d'a Fabla Aragonesa) elaboren xic a xic una varietat estàndard dita aragonès comú, que selecciona més els trets occidentals que orientals i trets molt minoritaris i locals. Però, certs punts encara no s'han completament fixat. S'ha de preferir els participis passats en -ato -ata o bé en -au -ada? S'ha d'admetre la forma ro/ra per l'article definit, al costat de les formes més extenses o/a i lo/la? Els partidaris de la grafia SLA (en particular la Sociedat de Lingüistica Aragonesa) observen i critiquen que el model precedent de l'''aragonès comú, que l'anomenen pejorativament «neoaragonès», s'ha fixat amb molta imprudència, amb un desconeixement dels dialectes reals i amb tries molt artificials. Segons l'SLA, això provocaria una desconnexió greu entre els parlants naturals i un estàndard ineficaç. L'SLA preconitza de fer un estudi més aprofundit dels dialectes i de crear estàndards dialectals, que servirien de base, eventualment, a una varietat estàndard més general i ulterior, però connectada amb el coneixement real dels dialectes. També l'SLA insisteix en el fet que el benasquès és intermediari entre l'aragonès i el català i, per tant, ha de rebre un estàndard adaptat. Sociolingüística Educació Vegeu l'informe sobre l'ensenyament de l'aragonès de Martínez i Paricio (2016) (en anglès). Literatura El Güesque és un magazine fet per parlants d'aragonès que miren de posar l'aragonès dins del panorama de la literatura actual. Es compon principalment d’històries en diferents gèneres, de poemes i d'il·lustracions. La majoria dels textos són en el dialecte ribagorçà (o oriental), però també n'hi ha en el central. Nogará LAsociación Cultural Nogará-Religada, o simplement Nogará, és una associació cultural creada el 1990 a Saragossa que treballa per la promoció, la defensa i l'ensenyament de l'aragonès. Realitza cursos d'aquesta llengua en la Ribera de l'Ebre, i gestiona des del 1996 lEscuela d'Aragonés, on oferix activitats complementàries per a fomentar l'ús de l'aragonès, especialment als territoris on es parlava històricament. Publica la revista O Espiello des del 2001 i organitza anualment les Chornadas de as Luengas d'Aragón. L'any 2007, va distribuir un osset de peluix que ensenya aragonès als més petits. L'any 2009, el coordinador de l'associació, Fernando Sánchez, exigí la cooficialitat de l'aragonés i el català perquè no fossin idiomes «de segona categoria». L'aragonès a la xarxa La presència de l'aragonès a la xarxa és encara discreta, però augmenta ràpidament. Fins al 2005 era gairebé inexistent; n'hi havia portals com Charrando.com i Consello.org, però no hi havia un compromís generalitzat per a introduir-lo a internet. La joventut compromesa amb l'idioma ha fet que la situació canviés, sobretot després de la publicació de la Proposta Ortogràfica a finals del 2010, que va donar suport i coherència en l'escriptura. La Viquipèdia en aragonès (en aragonès: Biquipedia en aragonés) és l'edició en aragonès de la Viquipèdia. Va ser creada el 21 de juliol del 2004, encara que el seu primer article (Antares'') es va editar el 2 d'agost del mateix any per un usuari anònim. És la 71a Viquipèdia més grossa per nombre d'articles i la primera Viquipèdia per nombre d'articles en relació al nombre de parlants. Influència sobre altres llengües L'aragonés ha sigut una influència sobre el lèxic castellà. Polèmica sobre si és llengua o llengües Rafael Andolz parla de llengües més que de llengua aragonesa. Referències Vegeu també Literatura aragonesa Rock en aragonès William Dennis Elcock Llei de llengües d'Aragó (2013) Llei de llengües d'Aragó Enllaços externs Charrando - Portal de difusió i aprenentatge de la llengua aragonesa Ethnologue ed. XV Academia de l'Aragonés - Academia de la llengua aragonesa


text: L'astronàutica —anomenada 'cosmonàutica', , a l'antiga Unió Soviètica i avui als països que la componien i també als que foren part del camp socialista— és la teoria i la pràctica de la navegació fora de l'atmosfera terrestre, basada en el disseny i construcció d'aparells pensats per treballar i funcionar en l'espai, siguin tripulats o no tripulats. D'acord amb les definicions de la Fédération Aéronautique Internationale (FAI), l'astronàutica es dedica a totes aquelles activitats aeronàutiques situades per sobre de l'anomenada Línia de Karman ubicada a uns 100 quilòmetres sobre la superfície de la terra. Les lleis fonamentals de l'astronàutica Les lleis fonamentals de l'astronàutica són la llei de Newton de la gravitació universal i les lleis del moviment de Newton mentre que l'eina matemàtica fonamental és el càlcul diferencial. Les lleis del moviment dels planetes de Kepler en poden deduir d'aquelles, i s'han d'aplicar quan un cos en òrbita està subjecte només a la força de la gravetat d'un estel. Quan s'aplica una força propulsiva a un vehicle espacial els seus moviments són el resultat de les lleis de la gravitació modulades pels principis del moviment (Newton), tots ells ja esmentats. La velocitat d'escapament La fórmula de la velocitat d'escapament es dedueix fàcilment com segueix. L'energia específica (energia per unitat de massa) de qualsevol vehicle espacial està composta per dos components, l'energia potencial específica i l'energia cinètica. L'energia potencial específica associada a un planeta de massa M ve donada per mentre que l'energia cinètica específica d'un objecte ve donada per Degut a la conservació de l'energia, l'energia orbital específica total és que no depèn de la distància, , des del centre del cos central al vehicle espacial en qüestió. Per tant, l'objecte pot abastar un infinit si aquesta quantitat és no negativa, la qual cosa suposa La velocitat d'escapament de la superfície de la Terra és d'uns 11 km/s, però aquesta velocitat és massa baixa per enviar un cos a una distància infinita degut a la gravetat del Sol. La velocitat d'escapament del sistema solar en la proximitat de la Terra és d'uns 42 km/s. Història El primer esment d'un vol de tipus astronàutic està consignat en el mite grec d'Ícar, el pare del qual Dèdal li va fabricar unes ales de plomes unides per cera per escapar de Creta. Ícar va tenir la temeritat de volar en direcció al Sol, pagant amb la seva vida l'extrema curiositat, en fondre's la cera que unia les seves ales. Cyrano de Bergerac en la seva Història còmica d'un viatge a la Lluna (1650) descriu per primera vegada l'ús d'un sistema compost de coets de pólvora capaç d'elevar una nau en direcció a la Lluna. L'astronàutica va rebre un nou impuls amb l'obra de Jules Verne De la Terra a la Lluna (1866) que l'autor descriu, amb poc rigor científic, un viatge a la Lluna mitjançant un sistema balístic. L'obra de Verne va estimular l'interès per l'astronàutica i va donar origen al prolífic gènere literari de la ciència-ficció, la qual té en els viatges astronàutics una inesgotable font d'inspiració. A finals del , una sèrie d'enginyers i científics en diferents parts del món van centrar els seus esforços a dissenyar enginys propulsius, establint les bases teòriques i pràctiques de l'astronàutica actual. Entre ells destaquen l'enginyer peruà Pedro Paulet (1874-1945), el científic rus Konstantín Tsiolkovski (1857-1935), l'enginyer nord-americà Robert Goddard (1882-1945) i el físic romanès Hermann Oberth (1894-1989). L'any 1927 es va fundar a la ciutat polonesa de Breslau la Societat Astronàutica, que va ser freqüentada per Hermann Oberth i Werner von Braun, entre uns altres. Un salt significatiu en el desenvolupament de l'astronàutica va ser la fabricació i utilització per a finalitats militars, per obra dels nazis, dels coets V2, que serien el model tecnològic que usarien els russos i els nord-americans per als seus propis enginys espacials en la dècada següent, després de la Segona Guerra Mundial. Durant la dècada de 1950, Estats Units i la Unió Soviètica van competir per posar en òrbita el primer satèl·lit artificial. El 4 d'octubre de 1957, els soviètics van llançar l'Sputnik 1, fita que marca el començament de l'astronàutica pràctica. La carrera espacial desencadenada entre les dues superpotències va propugnar altres fites rellevants com l'arribada de l'ésser humà al espai, aconseguida pel cosmonauta soviètic Iuri Gagarin en 1961, o l'arribada de l'ésser humà a la Lluna, aconseguida pels astronautes nord-americans de la missió Apollo 11 Neil Armstrong i Buzz Aldrin, en 1969. Cronologia Disseny de vehicles espacials Tot disseny d'un enginy espacial ha de prendre en compte el mitjà en què es desplaça, ja sigui l'atmosfera o el buit de l'espai exterior; la fi pel qual es dissenya, bé sigui transport de càrrega o éssers humans, investigació científica, comunicacions, militar; el sistema de propulsió ideat juntament amb els propel·lents emprats; i les forces gravitatòries que regeixen les trajectòries orbitals. Classificació dels vehicles espacials Quant al segon aspecte (utilitat) els enginys espacials solen classificar-se en satèl·lits artificials, quan orbiten la Terra en funció d'alguna utilitat específica, com va ser per exemple el satèl·lit rus Sputnik I, primer objecte orbital lloc per l'home a l'espai, en astronaus, quan estan tripulades per almenys una persona i disposen de propulsant propi que els permet maniobrar a l'espai i/o en l'atmosfera, com per exemple els transbordadors, o com van ser els mòduls del programa nord-americà Apollo, sondes espacials, quan les naus estan destinades a la investigació en direcció a l'espai profund, sigui en demanda dels cossos celestes del Sistema Solar o fora d'ell, com per exemple les sondes del programa Viking, de la NASA, destinades a explorar Mart, i les estacions espacials, complexos orbitals entorn de la Terra que poden albergar un nombre major d'ocupants i amb mitjans de supervivència que els permetin llargues estades, com per exemple l'estació soviètica Saliut 1. Materials de fabricació El disseny ha de contemplar una estructura capaç de resistir les acceleracions, l'impacte dels micrometeorits i l'acció dels vents solars, forces capaces de desestabilitzar qualsevol dels sistemes de les naus, inclusivament de provocar la seva inutilització parcial o destrucció total. Aquesta estructura està conformada per certs materials dotats de propietats que li permet enfrontar els rigors de l'enlairament, la navegació i el reingrés. Mitjançant avançats programes informàtics, els dissenyadors solen simular les condicions i tensions que hauran de suportar els materials i elements que conformaran els diversos aparells espacials. Els materials compleixen amb elevats estàndards de resistència a l'impacte de micrometeorits, de gran capacitat refractària del calor, capaces de resistir les enormes pressions i vibracions que significa l'enlairament, l'acceleració o el frenat, absorbents al màxim possible de les mortals radiacions espacials, però alhora capaces de captar l'energia lumínica mitjançant la seva aplicació en els panells solars. No obstant això, els materials han de complir amb la limitació que imposa l'ús dels combustibles químics tradicionals, que exigeixen naus amb la menor massa possible: a menor massa de la nau, menor despesa de combustible i majors possibilitats de realitzar viatges llargs amb tornada inclosa (el cas de les astronaus); a major massa, majors despeses i menors possibilitats de realitzar l'anterior. Per exemple, la gran massa dels transbordadors de la NASA els impedeix realitzar vols extraorbitals (p. ex. d'exploració lunar) atès que les seves reserves de combustible són limitades. Per tant, l'ideal és que els materials utilitzats procurin el màxim de resistència, solidesa estructural i funcionalitat, però amb estalvi en tot el possible de massa. El disseny de les naus que han de treballar en ambients molt hostils, amb condicions extremes de calor, fred o pressió, han de comptar amb una tecnologia que les faci suportar-les. Per exemple, les sondes espacials soviètiques de nom Venera, que van explorar Venus a partir de 1961, contemplaven en el seu disseny materials capaços de resistir temperatures que fonien el plom, podent operar per algunes hores a la superfície venusiana. Morfologia de les naus espacials Les naus espacials travessen el mitjà atmosfèric tant en el llançament com en la reentrada, sempre que l'astre en qüestió estigui dotat d'atmosfera. Per aconseguir-ho, han adoptar una forma favorable a l'aerodinàmica d'un i un altre esdeveniment. Els estabilitzadors, superfícies de comandament, escuts tèrmics i sistemes de frenat per paracaigudes són utilitzats per a l'orientació en un mitjà gasós i per preservar la integritat de la nau a altes velocitats. Si les naus han de desplaçar-se només a l'espai exterior, la seva forma no té l'obligació d'adoptar elements aerodinàmics, doncs en absència d'aire aquests elements són inútils. Per reorientar i redirigir els aparells, s'empren sistemes de control de reacció, motors de coet optimitzats per al buit i maniobres d'assistència gravitatòria, utilitzant als propis astres. Les estacions espacials constitueixen un bon exemple de la varietat de formes en els enginys espacials, ja que prescindeixen totalment d'elements aerodinàmics, doncs la seva funció no és navegar en l'atmosfera, sinó exclusivament a l'espai. D'altra banda, la utilitat que se li assigni a una nau espacial condicionarà la seva morfologia, la seva massa i la seva grandària. Per exemple, la variació en les formes, massa i grandàries que tenen els satèl·lits és enorme, abastant des de la forma absolutament esfèrica (com el satèl·lit nord-americà Explorer IX, llançat al febrer de 1961 i de sol 6 kg de massa) fins a formes cilíndriques, còniques, estrellades, etc. Més condicionada pot resultar la morfologia dels diversos tipus de sondes, astronaus i estacions espacials, en què dominen certes estructures característiques: panells solars, antenes, coets, tancs de combustible, badies de càrrega i ales (com és el cas dels transbordadors), mòduls de servei (com és el cas de les astronaus d'exploració lunar), seccions modulars de construcció (com és el cas de les actuals estacions espacials), etc. Quant als sistemes de propulsió i la gravetat a vèncer, la nau destinada a operar a partir d'un enlairament directe de la superfície terrestre, haurà de ser dissenyada per suportar les fortes tensions que significa el funcionament dels coets per un determinat espai de temps. Així mateix, haurà de comptar amb el volum suficient d'emmagatzematge de combustible, depenent de la missió que emprengui. Una nau tripulada destinada a l'exploració d'un cos celeste, té en general estructures d'emmagatzematge de major grandària que una no tripulada, doncs té contemplat el retorn a la Terra en el més breu lapse de temps, mentre que les no tripulades compten amb marges majors de temps, solen aprofitar amb eficiència els impulsos gravitatoris i són en la seva majoria d'un sol ús. El disseny haurà de tenir en compte el tipus de carburant o propulsant; fins avui els carburants usats són de tipus químic, i ocupen un cert volum. La quantitat i la qualitat del combustible inicial, així com el sistema de propulsió, estaran en funció de la massa total de la nau. A major massa a elevar, major serà la despesa de combustible a utilitzar, per la qual cosa el disseny de la nau haurà de contemplar les mesures de volum i els materials de fabricació adequats, per sostenir una estructura capaç de suportar la força necessària que la portarà a l'espai, o la farà navegar en ell. Sistemes operatius Tota nau espacial, independentment de la utilitat que tingui, està estructurada sobre la base dels següents sistemes operatius bàsics: propulsió, navegació, energètic d'alimentació (emmagatzematge, acumulació i distribució de l'energia elèctrica) i comunicació. La propulsió sol aconseguir-se mitjançant l'ocupació dels sistemes de coets; la navegació mitjançant l'ocupació de sofisticats sistemes computacionals, giroscòpics i direccionals i d'alarma; l'administració de l'electricitat mitjançant bateries, panells solars, transformadors, etc; la comunicació, mitjançant un sistema de radi i antenes especialment orientades. Especial cura té el disseny de les naus tripulades; fora de tots els sistemes anteriors, les naus tripulades, i en particular les destinades al reingrés, compten amb una altra sèrie de sistemes addicionals: sistema de control de la temperatura i humitat interna, pressió i provisió d'aire, aliments i líquids, un volum interior mínim que permeti el treball i el descans dels astronautes, un d'accés i sortida de la nau per part dels seus ocupants, un sistema d'acoblament que permeti als astronautes accedir a un altre vehicle a l'espai, en fi, tots els sistemes necessaris per a la supervivència humana. A més, compten amb un eficient sistema d'aterratge, constituït per paracaigudes, o per ales i trens d'aterratge de caràcter aeronàutic, o especialment dissenyats per al descens en altres cossos celestes. Comunicacions La comunicació espacial té com a objectiu la transmissió d'informació des d'i cap a la Terra o entre naus que es trobin operant en un determinat sector de l'espai. La necessitat de comunicació ha donat origen a la telemetria espacial, la que té per finalitat el portar el rastreig del moviment de les naus, així com la predicció de les seves posicions a l'espai i la transmissió de dades. Un paper fonamental de la comunicació espacial, tant entre les naus i la Terra, com entre les mateixes naus, ho juga, sens dubte, l'ocupació de les ones de ràdio, en la seva diverses gammes i freqüències, i en menor mesura, l'ocupació de mitjans òptics i lumínics. La comunicació radial ha de prendre en compte, en primer lloc, la distància entre les fonts emissores i receptores, que determinarà el temps transcorregut entre l'emissió i la recepció dels missatges: poc en els voltants de la Terra,i molt, en termes relatius, per a les naus que es troben a l'espai profund i que estableixen contacte amb el nostre planeta. Aquest últim aspecte ha estimulat, en el desenvolupament de les missions d'exploració als mons llunyans, la utilització de sistemes computacionals i robòtics cada vegada amb majors graus d'autonomia; d'aquesta manera se supleix en part la lentitud de les comunicacions. Propulsió espacial El mitjà essencial de propulsió que tenen les naus espacials, especialment en la seva etapa d'enlairament, és l'ús del sistema de coets alimentat per propergols especials; també són usats per a la seva evolució orbital o per a la navegació profunda. Una vegada en òrbita les naus poden aprofitar l'impuls inercial -a la manera d'un projectil llançat per una fona- que els comunica moviment propi entorn de la Terra, per impulsar-se en direcció a l'espai profund, sigui en direcció a la Lluna, els altres planetes o fora del Sistema Solar. En la seva forma bàsica, els coets destinats a l'astronàutica responen al següent disseny: una forma més o menys cilíndrica que té en el seu interior, per regla general, dos contenidors en què es troben els propergols a reaccionar: el de combustible (p.ex: hidrogen líquid) i el de comburent (p.ex: oxigen líquid). Tots dos es posen en contacte en el moment de l'encesa en una càmera d'ignició inferior; els gasos produïts en la combustió són projectats a l'exterior través d'una tovera. Gràcies al principi d'acció i reacció l'ejecció del gas en un sentit provoca el moviment de la nau en el sentit oposat. La velocitat de la nau, si solament es pren en compte la força d'embranzida proporcionada pels coets, dependrà de la velocitat d'ejecció dels gasos, i aquesta augmentarà en la mesura en què s'escalfin i disminueixin la seva densitat. Els combustibles més usats són la hidrazina, el querosè, el hidrogen líquid i l'amoniac líquid. Els oxidants més usats són l'oxigen líquid, el peròxid de nitrogen i el peròxid d'hidrogen. Les tècniques de llançament suposen, donada la gairebé impossibilitat d'obtenir l'embranzida a partir d'un únic sistema de coets, l'aplicació d'un sistema compost, és a dir, un vehicle en diverses etapes o seccions dotades de carburant propi, que es van desprenent en la mesura en què ho van esgotant, Els vehicles coneguts es traslladen a velocitat més o menys constant. El coet ho fa accelerant fortament en iniciar la seva marxa al mateix temps que disminueix notablement la seva massa. Aquesta gran acceleració contribueix a disminuir notablement la pèrdua per gravitació. Aquest disseny va arribar a l'extrem amb els gegantescs i poderosos coets Saturn V (de tres fases) capaces d'elevar 130 tones a una òrbita baixa i llançar 45 tones en direcció a la Lluna; un nou avanç ho va constituir el sistema compost dels transbordadors espacials, estructurat sobre la base de dos coets laterals i un gran contenidor central que alimenta el motor de les llançadores. El tipus de propulsant que utilitzen les astronaus en l'actualitat, tant per desenganxar com per navegar a l'espai, és el constituït pels combustibles químics, ja siguin en estat líquid o sòlid, encara que tenen l'inconvenient que serveixen solament per a curts períodes d'acceleració, ja que s'esgoten ràpidament una vegada produïda la ignició. Un futur prometedor té l'aplicació de propulsió iònica, la qual permet llargs períodes d'acceleració en viatges de major distància, amb un cost relativament baix i amb la possibilitat teòrica d'aconseguir grans velocitats. Altres sistemes de propulsió proposats es troben en etapa d'investigació teòrica. Exemples són: la propulsió lumínica (l'acceleració s'obtindria mitjançant la projecció de rajos lluminosos); la propulsió mitjançant veles solars (l'acceleració s'obtindria mitjançant la captació del vent solar); la propulsió nuclear (l'acceleració s'obtindria mitjançant una sèrie d'explosions nuclears controlades). Aquesta última ha estat prohibida per tractats internacionals, posant fi a antics projectes, com el Orió, consistint en una nau interestel·lar capaç d'aconseguir, teòricament, velocitats pràcticament lumíniques. Tots aquests projectes tenen com a dificultat pràctica el que les acceleracions obtingudes són molt progressives, la qual cosa implica dificultat en la seva aplicació als espais propers a la Terra, estant més aviat dissenyats per a vols a l'espai profund. Mentre no es descobreixi algun principi de propulsió totalment aliè a la ciència i tecnologia actuals, seguirà sent la propulsió convencional mitjançant coets, a partir de la ignició de combustibles químics, el principal mitjà d'obtenir una acceleració ràpida de les naus espacials. Velocitats i trajectòries Aquest tema té relació amb les velocitats de fuita que han d'aconseguir els enginys espacials al moment de desenganxar de la Terra o d'un altre cos celeste, les velocitats mínimes que han d'adquirir per sostenir una òrbita segura entorn de la Terra i els altres cossos, la velocitat mínima que han d'adquirir per aconseguir aquests o abandonar el Sistema Solar. El tema inclou el càlcul, l'execució i seguiment dels moviments orbitals de les naus entorn dels cossos celestes, les diferents altures a aconseguir en la realització de les òrbites, la determinació de les trajectòries més eficients en termes de despesa de combustible i temps d'aquelles naus que pretenen aconseguir els mons del Sistema Solar, tant interiors com a exteriors; així mateix, s'aborda el càlcul de les trajectòries de reentrada de les naus a l'atmosfera de la Terra. Velocitats còsmiques Respecte a les velocitats que han d'aconseguir les naus, existeix una primera anomenada de satel·lització (7,9 km/s), que és la velocitat mínima que els permet sostenir una òrbita circular sense caure a la Terra. En augmentar la velocitat, les òrbites seran cada vegada més el·líptiques. En aconseguir els 11,2 km/seg (velocitat parabòlica) la nau s'allibera de l'atracció gravitatòria de la Terra i entra en la del Sol a la manera d'un petit asteroide. En aconseguir els 42 km/s (velocitat hiperbòlica) la nau és capaç d'alliberar-se de l'atracció del Sol, i escapar del sistema solar. Com més a prop es trobi una nau orbitant la Terra, més ràpid haurà de moure's per sostenir la seva òrbita; en cas contrari, caurà en les capes altes de l'atmosfera. Per tant, el període de vida orbital de tota nau dependrà de l'altura que hagin aconseguit (p. ex. el satèl·lit Explorer I tenia una velocitat de 28.000 km/h per aconseguir un apogeu de 2.475 km a partir de la superfície). La durada de l'òrbita d'una nau dependrà de la distància en altura que hagi aconseguit. Les òrbites satel·litàries poden ser descrites en qualsevol sentit en relació a l'equador terrestre, encara que es prefereixen trajectòries predeterminades que permetin un segur rastreig per part de les estacions de Terra. Quant a les trajectòries i velocitats requerides per a l'exploració de la Lluna, les naus han d'aconseguir el punt d'equilibri entre l'atracció terrestre i la lunar. La velocitat establerta per aconseguir aquest punt és de 10,9 km/s, la qual cosa permet als artefactes orbitar la Lluna sense el perill d'estavellar-se en la seva superfície o passar de llarg. A causa que la Lluna té una força de gravetat inferior a la de la Terra, la seva velocitat de fuita és de 2,3 km/s. Les velocitats i trajectòries el·líptiques, que porten a les naus a l'exploració de la resta dels cossos celestes del Sistema Solar, planteja condicions de càlcul de trajectòries i velocitats més difícils, doncs s'han de prendre en compte una sèrie de factors: moviment de la Terra, atracció gravitatòria del Sol i dels planetes, proximitat o llunyania del cos a explorar, velocitat d'aquests cossos, capacitat de combustible i embranzida desenvolupats per la nau. En termes generals, resulta més fàcil per als científics i controladors l'exploració dels mons interiors del Sistema Solar que els mons exteriors; en el primer cas les naus aprofiten la força gravitatòria del Sol, mentre que en el segon han de vèncer aquesta força, i la dels altres cossos mitjançant una major despesa de combustible, i efectuant complexos càlculs de trajectòries que les facin aconseguir el seu objectiu. En aquest últim cas, les trajectòries triades solen ser les més llargues, però les més econòmiques en termes de despesa de combustible. Bàsicament, les naus destinades als mons exteriors, llançades en direcció a l'Est, han d'aprofitar la força inercial que els atorga el moviment de rotació de la Terra (uns 1.670 km/h), al que sumen el seu propi impuls proporcionat pels coets. Prèviament a la realització del viatge al llarg de la trajectòria triada, les naus han de ser col·locades en una òrbita terrestre anomenada d'aparcament. El millor moment per iniciar el viatge als planetes interiors (com és el cas de Venus) és quan aquests es troben en conjunció, és a dir, entre la Terra i el Sol. En canvi, per iniciar el viatge als planetes exteriors (com és el cas de Mart) s'ha d'esperar el moment en què aquests es troben en oposició, és a dir, de la part oposada del Sol respecte a la Terra. Navegació Durant la navegació espacial, les naus han d'anar controlant permanentment la seva ruta mitjançant la guia de potents ordinadors, tant a bord com situades en Terra. Sorprenen els extraordinaris assoliments aconseguits en matèria del càlcul i control en l'època prèvia a la invenció dels microprocessadors, amb limitades velocitats de processament i de memòria per part dels ordinadors. En òrbita entorn de la Terra, l'horitzó del planeta és una referència vàlida per a l'orientació de les naus. Durant la navegació profunda, l'ordinador intern de la nau sol guiar-la usant una sèrie de referències estel·lars. L'estel Canopus és la més usada com a guia. En tota navegació, i fins i tot en l'enlairament i en l'aterratge, juga un important paper el sistema d'alarma. Aquest sistema té com a finalitat avisar als tripulants i/o als ordinadors a bord, gràcies a les ordres de Terra, que s'han de corregir situacions de posició, trajectòria, impuls, moviment, o uns altres, o bé activar protocols de missió, o detectar fallades en els sistemes, o, en el pitjor dels casos, avisar d'un perill real. Tant el sistema d'alarma del control en Terra com el de la pròpia nau estan interconnectats, encara que en la mesura en què aquestes s'allunyin d'aquell en direcció als astres el sistema intern de la nau passa a exercir un paper més autònom. Tècniques de llançament Les tècniques de llançament contemplen acurats controls interns dels sistemes de la nau, regits per un compte regressiu, i un acurat control de les condicions del temps atmosfèric. Una vegada acabada el compte comença la ignició de la fase inicial del sistema de coets. Aquest moment revesteix especial dramatisme, especialment per a les tripulacions que poden trobar-se a bord. La nau accelera amb constants impulsos per aconseguir la velocitat requerida. Les fortes tensions, el soroll i els moviments que genera l'embranzida, posa a prova la resistència dels materials i l'entrenament dels astronautes. Una vegada aconseguides les capes superiors de l'atmosfera el fregament de la nau disminueix, així com el soroll i el moviment. Les diverses seccions de la nau es van desprenent una a una i la nau entra en l'òrbita assignada. Altres tècniques de llançament estan en fase de proposta teòrica: Catapulta electromagnètica proporcionarien l'acceleració de les naus mitjançant llargues rampes de llançament, aplicant el principi de l'electromagnetisme, a manera d'un "canó espacial". També s'ha pensat en la construcció d'un ascensor espacial, mitjançant un sistema d'ancoratge posat en òrbita. La proposta més factible, és la construcció d'una llançadora que desenganxi a manera d'un avió convencional, o que sigui llançada a una òrbita baixa per un transport aeri de gran altura. Reentrada La fase de descens a la Terra genera una altra sèrie d'inconvenients que han de ser resolts. En primer lloc, determinar i encertar l'angle correcte de reentrada a l'atmosfera, un veritable "corredor" d'ingrés. L'angle no pot ser ni molt oblic ni molt vertical. Un angle molt vertical provocaria que la nau s'estavellés pràcticament amb la capa d'aire, augmentant fortament la fricció i la calor, la qual cosa ocasionaria la seva destrucció. Per contra, un angle massa oblic i a molta velocitat farà que la nau reboti en les capes superiors, descrivint una paràbola i passant de llarg; a menor velocitat la nau rebotarà, però ingressarà en l'atmosfera més enllà del punt fixat com a òptim. En un angle correcte i a la velocitat correcta, la nau tallarà progressivament les capes atmosfèriques superiors, disminuirà la seva velocitat, i reduirà els nivells de frec i calor. Prèviament al re-ingresso, la nau encén els seus coets de frenat, disminuint dràsticament la seva velocitat i perdent altura; durant el procés la nau ha de ser girada en tal forma que ofereixi el seu flanc més resistent a la zona de fricció. Afortunadament, les naus posseeixen un eficient escut tèrmic que dissipa la calor. Fins al moment dos han estat els mètodes d'aterratge usats en les naus, en particular les tripulades: l'ocupació de paracaigudes, a partir d'uns 15 km d'altura, seguit per un amaratge (tècnica utilitzada pels EUA), o per un descens directe en terra (tècnica empleada per la ex-Unió Soviètica), o bé l'ocupació del mètode aeronàutic de planatge (transbordadors dels EUA) seguit d'un aterratge en una pista convencional. Un moment de gran incertesa durant el reentrada, ho constitueix el pas de les naus per l'anomenada franja de silenci, que dura uns cinc minuts, produint-se a certa regió de l'atmosfera, i que suposa la interrupció completa de les comunicacions radials amb el control de terra. Exploració tripulada L'objectiu essencial de tota missió tripulada consisteix a portar a l'espai en forma segura als éssers humans, permetre'ls la seva navegació i treball, i portar-los vius i en les millors condicions de salut de tornada a la Terra. La supervivència humana a l'espai està en funció de l'habilitació d'un medi ambient segur, sigui a l'interior de les naus, en l'exterior, al moment de l'enlairament, en la navegació, en l'exploració directa dels cossos celestes (ex: en l'allunatge), en el treball exterior, i en el re-ingresso i aterratge de les naus. El disseny d'aquest mitjà ha de recrear al màxim possible les condicions que l'organisme humà troba en la superfície terrestre, val dir, de pressió, temperatura, humitat, respiració, processos alimentosos, condícia, deixalles orgàniques, exercici, descans i somni. Per aconseguir això, la bioenginyera ha de prendre en compte els factors hostils que presenta l'espai al cos humà i que no solen trobar-se a la Terra: el buit espacial i la manca absoluta d'aire, les violentes oscil·lacions tèrmiques, l'acció del vent solar i els rajos còsmics, la presència dels micrometeorits, l'absència de gravetat, el trencament dels patrons de dia i nit, etc; a això se suma l'espai reduït que han de treballar els astronautes a l'interior de les seves naus i l'obligada convivència entre ells. Un factor clau en la supervivència humana, és el disseny interior i exterior de les astronaus i estacions espacials, així com el disseny dels vestits espacials. Per enfrontar les difícils condicions de l'enlairament, de l'espai i el re-ingresso, els astronautes se sotmeten a programes de rigorós entrenament que intenten simular les diverses situacions: resposta enfront de l'acceleració extrema, a la ingravitació, a la navegació, al confinament, a la convivència, al treball, a la manutenció, a enfrontar situacions imprevistes, al re-ingresso en l'atmosfera. Solament els subjectes més aptes psicològica i físicament seran els seleccionats per a les missions. Enlairament El primer problema que planteja el viatge espacial és l'enlairament mateix. Mentre no es descobreixi o inventi alguna cosa totalment diferent, l'aplicació de força bruta seguirà sent la forma més eficaç d'elevar una nau a l'espai, per la qual cosa els astronautes hauran de seguir suportant les fortes tensions que genera una acceleració violenta. En aquesta fase és fonamental la utilització dels vestits i seients especialment condicionats per minorar els seus efectes. Entorn espacial Efectes de la ingravitació En segon lloc està el problema de la ingravitació. La ingravitació obliga al cos humà a re-condicionar tots els seus sistemes, especialment, el cardiovascular, l'ossi i el muscular. La ingravitació provoca, durant els trajectes llargs, la pèrdua de teixit ossi i muscular, la qual cosa afecta fins i tot al cor. Aquests efectes negatius són combatuts mitjançant rigoroses rutines de exercici, la qual cosa contraresta, en part, la pèrdua de teixit. La ingravitació ocasiona que les funcions més bàsiques, com alimentar-se i beure líquids, siguin experiències complexes; les partícules i els líquids tendeixen a surar lliurement per l'interior de la nau, la qual cosa pot ocasionar desperfectes; aliments i líquids són portats especialment preparats(compactes, hermèticament segellats). Un altre problema és l'evacuació de les deixalles orgàniques del cos, els quals solen ser processats, emmagatzemats i segellats per a una posterior anàlisi. La ingravitació presenta especials problemes al treball extra-vehicular dels astronautes, que resulta molt complex en gravetat zero, doncs existeix la possibilitat d'allunyar-se accidentalment a l'espai, el cos tendeix a girar en realitzar moviments en treballar amb claus de collament, els mitjans de locomoció són limitats, etc; i a tot això se li suma la rigidesa del vestit espacial. Però els astronautes no només han de sobreviure a la missió mateixa, sinó que també a la seva readaptació a les condicions de la Terra. Per a això han de seguir rigorosos programes mèdics de suport perquè els cossos recuperin les seves plenes capacitats en procés d'atròfia durant la missió. Radiacions nocives Una altra preocupació és l'acció de les radiacions solars i còsmiques, que són nocives per a la salut. Àdhuc disposant dels millors revestiments absorbents, tant en l'exterior com a l'interior de les naus, i en els vestits espacials, el cos humà està sotmès a majors nivells de radiació que en la superfície de la Terra, amb conseqüències a llarg termini imprevisibles. Micrometeorits i escombraries espacials Un altre motiu de preocupació és l'impacte dels micrometeorits, els quals poden perforar el casc de les nau o espatllar l'instrumental. Enfront d'això, les parets de les naus ofereixen una certa protecció, encara que no per cert enfront d'objectes de major grandària, els quals podrien impactar a desenes de milers de km/h. Afortunadament, la probabilitat de ser impactat per un meteorit de major grandària és ínfima, donada l'extensió de l'espai. Major perill revesteixen les deixalles espacials, és a dir, les miríades d'objectes que orbiten la Terra i que constitueixen les restes d'anteriors missions: la «ferralla espacial», que està formada per objectes que poden ser de dimensions minúscules (p.ex: una rosca despresa accidentalment) o de la grandària d'un autobús (p.ex: antics satèl·lits en desús). Encara que no s'hagin reportat accidents greus, aquests no es poden descartar. A pesar que les principals agències porten un acurat rastreig dels objectes de major grandària en desús, existeixen milers que no són detectats, i encara que la majoria d'ells acaba per caure tard o d'hora en l'atmosfera, existeixen sengles que es mantindran en òrbita per milers d'anys. Les escombraries espacials, en progressiu augment, constitueix, de no prendre's mesurades de contenció radicals, una sèrie amenaça per a la navegació orbital futura. Sistemes de suport vital Aire i aigua Donada l'absència total d'atmosfera a l'espai, tot l'aire respirable, així com els líquids, han de ser portats íntegrament de la Terra. És tasca essencial dels sensors a bord el control constant dels nivells d'oxigen i de diòxid de carboni, així com de la pressió. El diòxid de carboni sobrant és absorbit per materials adequats. D'altra banda, tècniques de generació de l'oxigen a partir d'un cicle natural, amb la presència d'algues resistents als rajos còsmics, s'han assajat des de la dècada de 1960. En aquest sentit l'alga chlorella és molt fàcil de conrear, es reprodueix ràpid i fins as pot menjar. Per la seva banda, el reciclatge de l'aigua usada està dins de les funcions de les missions. Temperatura ambiental És necessària la manutenció de la temperatura ambienti entorn d'uns 20 °C. El sistema elèctric té un paper cabdal en la calefacció o en l'extracció de la calor interna. Les violentes oscil·lacions tèrmiques externes obliguen a l'ús de materials de revestiment exterior (refractaris a la calor durant l'exposició al Sol) i interior (que impedeix la dissipació de la calor interior). És convenient que les naus girin lentament sobre si mateixes per evitar reescalfaments; també es pot revestir el vehicle, entre les parets exteriors i interiors, d'una capa de fluids destinats a absorbir la calor. A més, les naus compten amb mecanismes d'absorció d'energia solar i transmissió a l'interior per al seu aprofitament als moments en què orbiten el costat fosc de la Terra. Inclusivament a l'interior de naus no tripulades, s'ha de mantenir una temperatura adequada i una atmosfera d'aire per evitar el mal funcionament dels instruments. Vestits espacials Com s'ha dit anteriorment, el vestit espacial revesteix cabdal importància per a la supervivència humana. Bàsicament, el vestit està format per quatre unitats essencials: el casc, el cos del vestit, els guants i el sistema de supervivència (reserves d'aire, bateria, sistema de comunicació, etc.), adossat en la seva major part en l'esquena de l'astronauta a manera d'una motxilla. El vestit és fabricat amb una sèrie de materials, disposats en successives capes de menor o major densitat, que li permet mantenir la pressió d'aire, la temperatura interna, controlar la humitat, absorbir fins a cert punt les radiacions nocives, defensar a l'astronauta de l'impacte de certs micrometeorits, i fins a, en ocasions, recollir les deixalles orgàniques. No obstant això, el vestit solament permet una mobilitat més aviat reduïda, donada la seva rigidesa. La utilització del vestit permet suportar millor les tensions de l'enlairament i de l'aterratge, del treball a l'espai extravehicular (manutenció, experimentació, implementació d'equips) o en l'exploració del sòl lunar. A més, és la millor garantia de supervivència en cas de donar-se una situació extrema. Estabilitat mental Els astronautes han d'adaptar-se a treballar en espais més aviat petits. Al principi de l'exploració espacial la mobilitat era molt reduïda. Amb el programa Apollo va augmentar una miqueta l'espai disponible; però va anar gràcies a la implementació de les estacions espacials i els transbordadors que els astronautes van trobar majors disponibilitats d'espai, la qual cosa els ha permès un treball més folgat, una mica de privadesa, i la realització d'exercicis. Així i tot, els espais habitables segueixen sent reduïts. La presència dels companys ajuda a l'astronauta dissipar el fort sentiment de solitud i llunyania que s'experimenta a l'espai, però alhora obliga a conviure i a suportar caràcters que poden mostrar-se dissimils. Solament la selecció d'equips de treball molt afermats, amb una mentalitat molt professional, ajuda a enfrontar els possibles problemes de convivència, especialment si les missions són de llarg alè. L'estabilitat psicològica dels astronautes és un dels objectius essencials del programa de supervivència espacial, permetent-se'ls conrear els seus espais recreatius, d'oci i comunicació amb els seus familiars en Terra. La supervivència humana precisa una bona dosi d'iniciativa i treball en equip en cas de situacions imprevistes o, pitjor encara, perill extrem, com va ser l'accidentat viatge del Apollo XIII, astronau que en missió a la Lluna, va sofrir greus desperfectes, obligant a la seva tripulació a desplegar tota la seva intel·ligència per tornar sana i estàlvia a la Terra. Els astronautes tenen plena consciència que es troben sols, i que les solucions pràctiques de les contingències depèn solament d'ells. També és difícil l'adaptació dels astronautes als seus nous patrons de vigília i somni, atès que el cicle natural diürn i nocturn es trenca. En la mesura del possible, es tracta de mantenir els cicles de 24 h, establint horaris de descans, treball i recreació. Exploració i colonització espacial La colonització de l'espai es planteja a llarg termini com a remei per evitar l'estancament i reculada de la civilització, així com la seva extinció fortuïta o autodestrucció. El físic Stephen Hawking ha reafirmat aquesta tesi, alertant de la necessitat urgent de colonitzar l'espai com un mitjà d'evitar l'extinció. A curt termini, la colonització de l'espai ha aportat dividends tecnològics, en investigació, desenvolupament de nova tecnologia espacial i productes derivats que són usats de forma massiva. Una limitant que pesa en l'opinió pública és el seu alt cost econòmic, a pesar que en la pràctica i a més llarg termini, l'activitat astronàutica es torna rendible. Les accions tendents a l'exploració i l'ocupació progressiva de l'espai proper han estat dictades per múltiples interessos: prestigi polític, finalitats militars, demandes tecnològiques de sectors industrials, comunicacions, observació geogràfica o del clima, o el coneixement científic en si mateix. Aquests interessos s'han concretat en les següents accions generals d'exploració i colonització: Una veritable «carrera espacial» entre els EUA i l'URSS durant la dècada dels 60 per adjudicar-se els assoliments de ser els primers en les successives fites: el primer objecte en òrbita, el primer home a l'espai, la primera caminada espacial, el primer objecte a ser llançat a un altre cos celeste, etc. Notables van ser les naus dels programes soviètics Vostok, Voskhod i Soiuz, i les nord-americanes Mercury, Gemini i Apollo. La creació d'una densa xarxa de satèl·lits que orbiten el globus amb múltiples finalitats: militars (Samos, Vela, etc.), de telecomunicacions (p. ex., Telstar, Echo), de navegació aèria (p.ex, Transit), d'observació geodèsica, geogràfica i climàtica (p. ex., Nimbus, Tiros), d'experimentació biològica (p. ex., Bios, Cosmos), astronòmics (p. ex., Explorer), etc. L'efectiva exploració de la Lluna per part d'un programa tripulat (Apollo) i l'exploració dels altres cossos del Sistema Solar per missions no tripulades, com van ser, per exemple, les sondes Lunar Orbiter (EUA), Luna (URSS), Mariner (EUA), Mars (URSS), Pioneer (EUA); s'han de destacar les naus Voyager 1 i Voyager 2 (EUA), els objectes artificials més allunyats de la Terra, en els límits del Sistema Solar i ja convertides en sondes interestel·lars. La posada en òrbita d'observatoris espacials destinats a la investigació astronòmica i astrofísica (p. ex: el telescopi espacial Hubble). L'experimentació amb noves substàncies i materials, i amb éssers vius, amb o sense aplicació industrial. La realització de múltiples experiments científics en diferents camps i que solament es poden fer en microgravetat o gravetat zero. La investigació sobre el comportament humà a l'espai per llarg períodes. Investigació i engegada d'una sèrie d'astronaus que han permès un accés més expeditiu a l'espai: els transbordadors espacials La difusió del coneixement obtingut per les agències, i l'aplicació per la indústria dels subproductes tecnològics que ha generat l'activitat astronàutica, que són d'ús massiu en l'actualitat. La difusió del coneixement ha fet que diversos països i agències realitzin activitats col·laboratives, estalviant-se costos econòmics. Preparació de plans de re-exploració de la Lluna amb vols tripulats, instal·lació d'una base permanent en ella, l'exploració directa de Mart per una missió tripulada, etc., juntament amb la corresponent investigació de les possibilitats econòmiques que ofereix l'exploració i colonització de l'espai. Creació de les estacions espacials, que són un pas clau en la colonització, ja que signifiquen la presència permanent de l'ésser humà a l'espai. Des de la dècada de 1970, s'ha vingut desenvolupant un progressiu esforç per crear i mantenir una sèrie d'estacions espacials que orbiten la Terra, així com un intens programa d'investigació sobre la supervivència humana per llargs períodes en l'ambient espacial. A la fi de la dècada de 1960, els soviètics van iniciar els primers temptejos en l'adreça de construir veritables estacions espacials, en acoblar amb èxit els seus satèl·lits Cosmos. Però va anar al començament dels 70 quan van aconseguir implementar una estació veritable: la Saliut 1. A aquesta van seguir diverses més fins a completar set. Posteriorment, els russos van dissenyar l'estació MIR, una avançada nau que va prestar fructífers serveis. Per la seva banda, els nord-americans van respondre amb l'estació Skylab, encara que després es van dedicar al disseny del programa de transbordadors. A partir de 1998, les principals agències espacials van decidir unir els seus esforços en la implementació de l'actual Estació Espacial Internacional. Les estacions han possibilitat la creació d'ambients més amplis i acollidors per als astronautes, la possibilitat de realitzar experiments científics sense els fitats límits de temps amb què expliquen les astronaus; les estacions són punts d'observació directa de les condicions climàtiques i una altra índole que es donen a la Terra, l'estada en les estacions ha permès estudiar detalladament el comportament psicològic i fisiològic dels humans, ja sigui en solitud o en companyia. Al principi hi ha la possibilitat d'usar les estacions com a ports d'embarcament cap a altres mons del Sistema Solar. La presència humana a l'espai, aquesta vegada de manera permanent, planteja nous desafiaments i interrogants sobre els costos i beneficis que suposa la colonització, sobre el comportament de la fisiologia humana i les seves possibilitats d'adaptació a l'entorn espacial i d'altres mons, de les possibilitats efectives d'ocupar els mons propers, val dir, la Lluna i Mart, i de les possibilitats futures d'autosubstentació de la colonització. La investigació espacial al món A més dels programes espacials ben consolidats dels Estats Units, la URSS, Japó i Europa (a través de l'Agència Espacial Europea), s'ha produït la florida a partir dels anys 1980 de programes espacials en països en vies de desenvolupament, ja sigui en nacions amb certa tradició com la Xina (tercera agència espacial que ha dut a terme missions tripulades, després dels Estats Units i Rússia) o l'Índia (que posseeix llançadors de satèl·lits propis) com en unes altres que han començat recentment. Són destacables els programes espacials de Brasil, Mèxic, Xile i Argentina. Per a alguns països en vies de desenvolupament, els satèl·lits artificials han suposat la forma més fàcil de millorar les seves xarxes internes de telecomunicacions, especialment en aquells que la seva orografia o altres causes fan difícils els mitjans de comunicació tradicionals. Tal és el cas dels satèl·lits domèstics que empra Indonèsia, o la sèrie de satèl·lits compartits per les nacions àrabs (Arabsat). Alguns científics relacionats amb l'astronàutica Konstantín Tsiolkovski Valentín Gluixkó Robert Goddard Serguei Koroliov (1907-1966) Alexei Leonov Hermann Oberth Eugen Sänger Wernher von Braun (1912-1977) Vegeu també Astronauta Satèl·lit geoestacionari Estació espacial Aeronàutica Cosmòdrom de Baikonur Història del vol espacial Referències Bibliografia Vols espacials


text: Un afluent o tributari és un riu o torrent que aboca les seves aigües en un altre de més important. Els afluents d'un riu es classifiquen en afluents per la dreta i afluents per l'esquerra, segons el costat del riu principal al qual arriben vist en el sentit del corrent, o sigui, mirant riu avall. Referències Vegeu també Accident geogràfic Geografia física Cursos d'aigua per tipus


text: Alfons el Franc o el Liberal, anomenat també Alfons III d'Aragó i Alfons II de Catalunya-Aragó (València, Regne de València, 1265 - Barcelona, Principat de Catalunya, 1291), fou sobirà de la Corona d'Aragó amb els títols principals de rei d'Aragó, de València i comte de Barcelona (1285-1291) i rei de Mallorca (1286-1291). Antecedents familiars Fou el primer fill de Pere el Gran i la seva muller Constança de Sicília. A la mort del seu pare, el novembre de 1285, el succeí al tron de la Corona d'Aragó així com en el dels comtats catalans. Alhora, el seu germà segon, Jaume el Just va heretar el Regne de Sicília. Núpcies Es casà el 15 d'agost de 1282 a Barcelona amb Elionor d'Anglaterra, filla del rei d'Anglaterra Eduard I i Elionor de Castella, a les pregàries de la qual accedí finalment, alliberant en Carles II d'Anjou. Morí sense descendència legítima el 18 de juny de 1291, i fou succeït el mateix any pel seu germà Jaume II. Fou sebollit al convent de Sant Francesc de Barcelona; quan fou desamortitzat i enderrocat, el 1837, les restes foren portades a la catedral de Barcelona i instal·lades el 1852 en un sepulcre en una capella del claustre, juntament amb les d'altres persones reials. El 1998, foren traslladades novament, ara a l'interior de la catedral, on són en una urna esculpida per Frederic Marès, al mur de l'Evangeli, entre el transsepte i la capella de les Ànimes, al començament del deambulatori. Conquesta de les Illes Balears Per encàrrec del seu pare confiscà les Balears al seu oncle Jaume II de Mallorca perquè havia col·laborat en la croada contra la corona d'Aragó (un intent d'invasió francesa entre el juny i l'octubre de 1285). El novembre d'aquell any, Alfons atacava les illes d'Eivissa i de Mallorca, culminant l'expedició amb èxit el gener del 1286. Just un any després, entre el novembre de 1286 i el gener de 1287, conquerí també l'illa de Menorca al ra'îs o moixerif Abu-Úmar ibn Saïd, sota l'acusació d'haver pactat el 1282 amb el sultà de Tunis (i de retruc, se l'acusà, per tant, també d'haver-ho fet amb els angevins i els francesos), durant la campanya militar de Pere el Gran per conquerir Alcoll i Sicília. Fins llavors, els reietons de Menorca havien estat vassalls del casal català des dels temps de Jaume I el Conqueridor. La conquesta d'Alfons fou ràpida i fàcil: l'illa de Menorca quedà gairebé despoblada, i segons conta Ramon Muntaner en la seva crònica, fou repoblada "de bona gent de catalans". Política castellana Alfons el Franc menà una política anticastellana, probablement per l'insistent acostament de Sanç IV de Castella a les posicions profranceses sobre la qüestió del Regne de Sicília. Així doncs, Alfons es negà a cedir els infants de la Cerda al rei castellà, els quals s'havien refugiat a la cort catalana. Va participar a Jaca en la proclamació d'Alfons de la Cerda com a rei de Castella el setembre de 1288, fet que desencadenà una guerra fronterera entre els dos regnes, que va tenir diverses escomeses: entre l'abril i el juliol de 1289, el setembre de 1290 i el febrer de 1291. Política africana Va continuar la mateixa política que el seu pare en les qüestions nord-africanes, establint punts d'enllaç entre el continent africà i la península. El 1286, va sotmetre a vassallatge el soldà Tlemcen, obligant-lo a acceptar importants concessions politicoeconomicofinanceres. Després, va intentar fer el mateix amb el de Tunis, però amb menys èxit; les concessions que en tragué el 1287 foren més limitades. Per acabar de sotmetre aquests soldans del Magrib central, va amenaçar-los d'aliar-se amb el sultà del Marroc, el qual ambicionava aquestes terres. Política externa Tot i que va manar la realització de les expedicions navals de Roger de Llúria, Bernat de Sarrià i Berenguer de Vilaregut, la principal activitat exterior fou diplomàtica: així, entre el desembre de 1286 i el març de 1287, la corona participà en la conferència de Bordeus; el juliol del 1287 tingué lloc l'entrevista d'Oloron i l'octubre del 1288 se signà el tractat de Canfranc. El febrer de 1291, els seus ambaixadors signaven la pau amb França i la Santa Seu mitjançant els acords de Brinhòlas. Aquest pacte implicava que, per una banda, el casal de Valois renunciava als regnes catalans que li havia cedit el papa, i per l'altra el rei Alfons es reconeixia feudatari del papa i prometia anar a la croada. Així mateix, Alfons havia de retirar l'ajuda al seu germà Jaume I de Sicília, anomenat El Just, amb la condició testamentària que el Regne de Sicília havia de passar al seu altre germà, Frederic d'Aragó. Va rebre a Barcelona l'ambaixador del papa, i dels reis de França, i d'Anglaterra, per intercedir a l'alliberació de Carles II d'Anjou, rei de Nàpols, que el seu pare havia pres. Política interna L'ambició mediterrània d'Alfons comportà el desànim de l'aristocràcia aragonesa, la qual veia en perill els seus privilegis davant una monarquia exitosa i no participava en els beneficis marítims. Així, hi hagué diverses topades entre el rei i els aristòcrates en diferents períodes. En aquella època, els estaments aragonesos ja havien creat el moviment de la Unió i havien aconseguit arrancar de Pere el Gran el privilegi general d'Aragó, en què es recollien les principals reivindicacions aragonesistes. Aquest moviment aristocràtic expressava un cert desencant perquè Aragó perdia pes específic en el conjunt de la corona, i va revifar en temps d'Alfons el Franc. En les corts de Saragossa de l'abril de 1286, la Unió va voler obligar-lo a acceptar una reforma dels oficials de la casa del rei i la creació d'un Consell Reial que els fos favorable. El rei es va resistir a les pressions i va promulgar un ordenament de reforma d'aquestes institucions, deixant de banda les pretensions nobiliàries, fet que generà noves tensions en les corts d'Osca (1286), en les quals els estaments d'Aragó van intentar condicionar la política mediterrània. La situació va desembocar en un conflicte armat i diverses represàlies. Quan semblava que el rei estava disposat a vèncer l'oposició unionista per força, les dificultats de la política exterior el van afeblir i hagué de transigir en diverses ocasions davant les exigències de la Unió en matèria de justícia, en l'aplicació del fur d'Aragó al Regne de València, en el nomenament de consellers, etc. La noblesa aragonesa el va fer cedir el desembre de 1287, el desembre de 1288 i el març de 1289. De tota manera, Alfons va capgirar la situació en les corts de Montsó d'octubre-novembre de 1289, en les quals la majoria de catalans i valencians va imposar una nova legislació que enfortia les estructures del poder monàrquic de la corona d'Aragó i afeblia els poders nobiliaris. Títols i successors El 29 de març del 1286: Signum + infantis Alfonsi illustres regis Aragonum primogenitus. El 29 de març del 1286: Signum + Alfonsi, Dei gracia regis Aragonum, Maioricarum et Valencie ac comitis Barchinone. |- |- |- |- |- |- Notes Referències Vegeu també Història de Catalunya. Monarques catalans. Casal d'Aragó Alfons II Alfons II Alfons III Reis de Mallorca Alfons I Nobles de València Morts a Barcelona Militars aragonesos Comtes catalans històrics Militars balears històrics Militars catalans històrics Militars de València Polítics de València Enterrats a la Catedral de Barcelona


text: Les arts escèniques són aquelles arts de representació que es realitzen en un escenari, com ara el d'un teatre o un circ. Les obres d'art que produeixen les arts escèniques són els espectacles. Exemples d'arts escèniques són la dansa, el teatre, la dansa-teatre, el teatre-màgia, el circ, l'òpera, les arts vives, la prestidigitació, el transformisme i les varietats. Espectacle A les arts escèniques, l'espectacle és l'objecte creatiu central del procés de comunicació dramàtica. Consisteix a una presentació davant d'un auditori d'una ficció, executada per uns intèrprets, que aporten el seu propi cos (i a través d'ell la veu, el gest i el moviment), i en el cas general també un conjunt heterogeni d'elements escènics, incincloent-hi il·luminació, el so (que pot ser música, veu en off i altres efectes sonors diversos), les projeccions, l'escenografia, els objectes accessoris, el vestuari, la perruqueria, el maquillatge i les màscares. De tots aquests elements, els únics obligatoris són almenys un intèrpret i almenys un espectador. En general l'espectacle es desenvolupa en un espai donat durant un temps determinat i té una finalitat. Escena contemporània Igual que a les arts plàstiques, a partir dels anys seixanta les arts escèniques a Europa van viure una revolució que va trencar amb les representacions tradicionals i el psicologisme i l'estètica realista que es valorava fins aleshores. Aquests canvis van afectar totes les arts escèniques, incincloent-hi teatre, la dansa, l'òpera i el circ, sense oblidar l'aparició d'un tipus d'espectacle diferent: el happening i l'art d'acció o performance. La dansa amb el postmodernisme es va renovar totalment, més enllà de l'estil neoclàssic, incorporant accions físiques quotidianes o tretes d'oficis, arts marcials, jocs i esports, per exemple; i incorporant el text en diverses formes, incloent-hi fins i tot la veu. A més es considera l'atzar, la forma per la forma (dance is motion, not emotion) i la independència de la música, que ocorre al mateix temps, però no supedita a la dansa a ella. D'altra banda, els directors teatrals també experimenten amb nous conceptes de l'espai i el temps, a més de la relació amb el text, que pot ser independent del cos (en l'ús de la veu en off, per exemple). Els dramaturgs van acostar el text a la parla quotidiana, el van fer més ritual, en van buscar l'essència, la musicalitat, el ritme i també el van desconstruir. Les arts audiovisuals s'incorporen, a més de tota mena de tecnologia. Referències Vegeu també Espectacle escènic: càsting, repertori, impro escènica, assaig, estrena, intermedi... Intèrpret, públic Escena, personatge, cor, quarta paret, Escenari, rereescena, camerinos, bambolines, pati de butaques, llotges, prosceni Escenografia, utillatge teatral, decorat, teló Posada en escena, text teatral Antropologia teatral Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques Enllaços externs Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques


text: Lartista és la persona que fa obres d'art. Concernint diferents activitats i diferents èpoques: escultors i arquitectes grecs, artesans medievals, gravadors del Renaixement, pintors del barroc, poetes romàntics, avantguardistes del o programadors de net.art són considerats artistes. Considerant la manca d'autonomia de l'obra d'art: el seu inevitable canvi de significat si s'observa allunyada del seu moment i lloc de creació (el que Malraux anomenava la seva metamorfosi), la figura de l'artista només pot definir-se o estudiar-se des d'un punt de vista historicista i depenent de les idees estètiques de la seva època. Així, atributs que tradicionalment definien a la figura de l'artista, com el geni, o a la seva producció, com la bellesa, no resulten ja determinants. L'artista és també un arquetip i part d'una mitologia social, a qui la cultura occidental moderna pot atribuir certes característiques preconcebudes i prejudicis. Per exemple, sovint, es pressuposa que l'artista disposa d'una especial sensibilitat davant la realitat que l'envolta i està dotat de la capacitat de comunicar-ne el seu sentit mitjançant l'ús adequat de la tècnica (la paraula art deriva del grec τέχνη, téchne). Vegeu també: tècnic. Classificació antiga sobre la capacitat artística S'acostumava a distingir entre l'aptitud artística, el talent i la genialitat: L'aptitud artística era una disposició o capacitat, natural o adquirida, per a produir un tipus especial d'objectes considerats "artístics". Com totes les aptituds, l'aptitud artística s'educava i desenvolupava a través d'una aplicació constant. El talent fa referència a una aptitud poc freqüent, que distingia i singularitzava a qui la tenia. Normalment el talent s'atribuïa als artistes amb cert reconeixement social que havien aconseguit un estil o manera pròpia de fer les coses. La genialitat es refereix a una aptitud de caràcter superior: aquella de la qual estava dotada una persona amb una gran capacitat d'invenció, d'organització, de creació. L'artista genial no només creava molt i el que creava era singular i duia el seu segell personal, sinó que, a més, influïa sobre la societat i la cultura a la qual pertanyia. Vegeu també Comitent i fruitori Obra mestra Referències