text: Els cordats (Chordata) són un embrancament d'animals que inclou els vertebrats, juntament amb una sèrie d'invertebrats estretament relacionats. Es caracteritzen pel fet que, en algun moment del seu cicle vital, tenen un notocordi o corda dorsal, un tub neural buit situat en posició dorsal, fenedures faríngies, un endostil i una cua postanal. Es coneixen quasi 65.000 especies actuals (són el tercer embrancament animal més nombrós, després dels artròpodes i dels mol·luscs), la majoria pertanyents als subembrancament dels vertebrats, dels que quasi la meitat són peixos. L'embrancament dels cordats se subdivideix en tres subembrancaments: els tunicats; els cefalocordats, representats per les llancetes; i els craniats, que inclou els vertebrats. Les larves dels tunicats tenen un notocordi, però desapareixen a la fase adulta. Els cefalocordats tenen un notocordi i un tub neural dorsal però manquen de cervell i d'òrgans sensorials especialitzats, i tenen un aparell circulatori molt senzill. Els craniats són l'únic embrancament del qual els membres tenen crani. En tots els craniats, tret dels mixinoïdeus, la corda nerviosa dorsal buida ha estat envoltada amb vèrtebres cartilaginoses o òssies i el notocordi ha estat generalment reduït; per tant, els mixinoïdeus no són considerats vertebrats. Els cordats i tres embrancaments germans, els hemicordats, els equinoderms i els xenoturbèl·lids, formen el grup dels deuteròstoms, un dels dos superembrancaments que engloben tots els animals d'una certa complexitat. En els cordats destaca la capacitat d'autorregulació i organització interna, l'elevació i manteniment constant de la temperatura del cos, tot i que aquesta és una qualitat que no es dona en tots ells, només en aus i mamífers. Aquests i altres factors han afegit complexitat a aquest grup d'animals, permetent un major control sobre les reaccions metabòliques i el desenvolupament d'un sistema nerviós complex. Característiques Els cordats formen un embrancament, un grup d'animals amb un pla corporal comú, que es distingeixen perquè en algun moment de la seva vida presenten totes les característiques següents: un notocordi, és a dir, una barra de teixit cartilaginós bastant rígida que s'estén al llarg de la part interior del cos. Dins el subgrup dels vertebrats, el notocordi es desenvolupa en la columna vertebral, i en les espècies completament aquàtiques ajuda els animals a nedar flexionant la cua. un tub neural dorsal. En els peixos i la resta de vertebrats, es converteix en la medul·la espinal, la via de comunicació principal del sistema nerviós. fenedures faríngies. La faringe és la part de la gola que està situada immediatament darrere la boca. En els peixos, les fenedures estan modificades per formar brànquies, però en alguns cordats formen part d'un sistema d'alimentació per filtratge que extreu partícules d'aliment de l'aigua en què viuen els animals. una cua muscular que s'estén cap enrere, des de darrere l'anus. un endostil. Es tracta d'un solc situat a la paret ventral de la faringe. En les espècies que s'alimenten per filtratge, produeix mucositat per atrapar partícules de menjar, contribuint a transportar-les a l'esòfag. També emmagatzema iode, i podria ser el precursor de la glàndula tiroide dels vertebrats. Diversitat Existeixen tres grans grups de cordats (vegeu també l'apartat taxonomia): Cefalocordats Els cefalocordats són animals petits, vagament pisciformes, que manquen de cervell, de cap clarament definit i d'òrgans sensorials especialitzats. Aquests animals excavadors que s'alimenten per filtratge podrien ser o bé els parents vivents més propers dels craniats, o bé els membres supervivents d'un grup del qual haurien evolucionat tots els altres cordats. Tunicats La majoria de tunicats apareixen en dues formes a la fase adulta; les dues formes són bosses de gelatina que manquen de les característiques dels cordats: els ascidis són sèssils i són bàsicament bombes d'aigua i mecanismes d'alimentació per filtratge; els sàlpids floten a l'aigua, alimentant-se de plàncton, i tenen un cicle bigeneracional en què una generació és solitària i l'altra forma colònies en forma de cadena. Tanmateix, totes les larves de tunicats tenen les característiques estàndard dels cordats, incloent-hi llargues cues similars a les dels capgrossos; també tenen un cervell rudimentari, sensors lumínics i sensors d'inclinació. El tercer grup principal de tunicats, els apendicularis (també conegut com a larvàcies) mantenen una forma similar a un capgròs i la capacitat de nedar durant tota la vida, i durant molt de temps es cregué que eren larves d'ascidis o sàlpids. Degut a la llarga cua de les seves larves, els tunicats també són anomenats urocordats ('cordats de cua'). Craniats/Vertebrats Els craniats tenen un crani distint. Michael J. Benton comenta que «els craniats es caracteritzen pel seu cap de la mateixa manera que els cordats, o possiblement tots els deuteròstoms, es caracteritzen per la seva cua». La majoria són vertebrats, en què el notocordi és substituït per la columna vertebral. Aquesta consisteix en una sèrie de vèrtebres cilíndriques òssies o cartilaginoses, generalment amb arcs neurals que protegeixen la medul·la espinal, i amb projeccions que uneixen les vèrtebres. Els mixinoïdeus tenen un neurocrani incomplet i manquen de vèrtebres, de manera que no se'ls considera vertebrats, sinó com a membres dels craniats, el grup del qual es pensà que evolucionaren els vertebrats. La posició de les llampres és ambigua. Tenen un neurocrani complet i vèrtebres rudimentàries, de manera que se les pot considerar vertebrats i peixos autèntics. Tanmateix, la filogènia molecular, que utilitza trets bioquímics per classificar els organismes, ha donat resultats que les agrupen amb els vertebrats i altres que les agrupen amb els mixinoïdeus. Orígens La majoria d'animals més complexos que les meduses i altres cnidaris es divideixen en dos grups, els protòstoms i els deuteròstoms, i els cordats són deuteròstoms. Sembla molt probable que Kimberella, de fa 555 milions d'anys, fou un protòstom. Si fos cert, això implicaria que els llinatges dels protòstoms i els deuteròstoms se separaren un temps abans que aparegués Kimberella – fa com a mínim 558 milions d'anys, és a dir, molt abans que comencés el Cambrià. El fòssil ediacarià Ernettia, de fa 549-543 milions d'anys, podria ser un animal deuteròstom. Els fòssils d'un gran grup de deuteròstoms, els equinoderms (que avui en dia inclouen les estrelles de mar, els eriçons de mar i els crinoïdeus) ja eren bastant comuns a principis del període Cambrià, fa uns 542 milions d'anys. Un fòssil del Cambrià mitjà, Rhabdotubus johanssoni, ha estat interpretat com a hemicordat pterobranqui. Les opinions difereixen sobre si Yunnanozoon, un fòssil de la fauna de Chengjiang del Cambrià inferior, era un hemicordat o un cordat. Un altre fòssil provinent de Chenjiang, Haikouella lanceolata, ha estat interpretat com un cordat i possiblement un craniat, car presenta signes de tenir cor, artèries, filaments branquials, una cua, una medul·la espinal amb un cervell a l'extrem anterior, i possiblement ulls, tot i que també presentava petits tentacles al voltant de la boca. Haikouichthys i Myllokunmingia, també de la fauna de Chengjiang, són considerats peixos. Pikaia, descobert molt abans però provinent dels esquistos de Burgess (Cambrià mitjà) també és considerat un cordat primitiu. D'altra banda, els fòssils dels primers cordats són extremament rars, car els cordats no vertebrats no tenen ni ossos ni dents, i només se n'ha trobat un en tota la resta del Cambrià. Arbre genealògic dels cordats. Les relacions evolutives entre els grups de cordats i entre els cordats en general i els seus parents deuteròstoms més propers han estat debatudes des finals del . Estudis basats en dades anatòmiques, embriològiques i paleontològiques han produït diferents "arbres genealògics". Alguns traçaven una relació estreta entre els cordats i els hemicordats, però actualment aquesta idea és rebutjada. La combinació d'aquestes anàlisis amb dades d'un petit conjunt de gens d'ARN ribosòmic eliminà algunes de les idees més antigues, però plantejà la possibilitat que els tunicats (urocordats) siguin "deuteròstoms basals", és a dir, membres supervivents del grup a partir del qual evolucionaren els equinoderms, els hemicordats i els cordats. La majoria d'investigadors estan d'acord que, dins els cordats, els craniats estan emparentats més pròximament amb els cefalocordats, però hi ha motius per considerar els tunicats com els parents més propers dels craniats. Un altre embrancament, el dels xenoturbèl·lids, sembla basal dins dels deuteròstoms, és a dir, més proper als deuteròstoms originals que els cordats, equinoderms i hemicordats. Com que els cordats han deixat un registre fòssil pobre, s'han fet intents de calcular les dates clau de la seva evolució per mitjà de tècniques de filogènia molecular, és a dir, analitzant les diferències bioquímiques, principalment en l'ARN. Un d'aquests estudis suggerí que els deuteròstoms aparegueren fa més de 900 milions d'anys, i els primers cordats fa uns 896 milions d'anys Tanmateix, les estimacions moleculars de les dates solen contradir-se entre elles i amb el registre fòssil, i la seva assumpció que el rellotge molecular funciona a una velocitat constant ha estat qüestionada. Taxonomia El diagrama següent prové de la tercera edició de Vertebrate Palaeontology. Les classes de cordats invertebrats provenen de Fishes of the World. Tot i que està estructurada de manera que reflecteixi les relacions evolutives (més o menys com un cladograma), també conserva les categories tradicionals de la taxonomia linneana. Embrancament Chordata Subembrancament Cephalochordata (Acraniata) — (30 espècies) Classe Leptocardii Subembrancament Tunicata (tunicats; 3.000 espècies) Classe Appendicularia Classe Ascidiacea Classe Thaliacea Subembrancament Vertebrata (Craniata) (vertebrats — animals amb columna vertebral; 57.674 espècies) Infraembrancament incertae sedis Superclasse Agnatha parafilètica (vertebrats sense mandíbula; >100 espècies) Classe Anaspida † Classe Cephalaspidomorphi † Classe Conodonta † Classe Hyperoartia (lamprees) Classe Myxini (65 espècies) Classe Pteraspidomorphi † (peixos sense mandíbula del Paleozoic) Classe Thelodonti † (peixos sense mandíbula del Paleozoic) Infraembrancament Gnathostomata (vertebrats amb mandíbula) Superclasse incertae sedis Classe Acanthodii † ("taurons espinosos" del Paleozoic) Classe Chondrichthyes (peixos cartilaginosos; >900 espècies) Classe Placodermi † (formes cuirassades del Paleozoic) Superclasse Osteichthyes (peixos ossis; >30.000 espècies) Classe Actinopterygii (peixos d'aletes radiades; aproximadament 30.000 espècies) Classe Sarcopterygii (peixos d'aletes lobulades: 8 espècies) Superclasse Tetrapoda (vertebrats de quatre potes; >28.000 espècies) Classe Amphibia (amfibis; 6.000 espècies) Classe Aves (ocells; 10.000-12.000 espècies) Classe Mammalia (mamífers; >5.700 espècies) Classe Reptilia (rèptils; >9.000 espècies) Classe Synapsida (sinàpsids; >4.000 espècies) Referències Bibliografia Enllaços externs Preguntes sobre els cordats Chordata - vista general dels cordats i de les seves característiques Els cordats a GlobalTwitcher.com Node dels cordats al web Tree Of Life Document Word de la Universitat de Còrdova amb informació sobre diferents aspectes dels cordats Organització morfològica dels cordats


source: wikipedia

text: La Ciutat Pubilla de la Sardana va ser una designació anual a un municipi al qual se li reconeixien els seus mèrits i la seva tasca de foment i difusió de la sardana, i que es constituïa anualment en la capital del sardanisme. Aquesta festa la va instituir l'Obra del Ballet Popular l'any 1960. El foment de la sardana, tal com l'entenia l'Obra del Ballet Popular, conduïda en aquells moments per Josep Mainar i Pons, Lluís Moreno i Pallí, Joan Bertran i Gargallo i Josep M Morera Surroca, tenia aleshores una dimensió patriòtica que amb el temps, i especialment a causa de l'adveniment de la democràcia i la recuperació de les institucions nacionals, va convertir-se en més festiva. Entre els trets característics de cada proclamació, n'hi havia uns quants que van anar repetint-se cada any: Lliçó Magistral: Encarregada a alguna persona de la localitat de rellevància intel·lectual perquè fes un estudi de la sardana. Missatge al Món Sardanista: Encomanat cada any a alguna persona rellevant de Catalunya, la qual exposava la seva visió sobre la sardana. Medalles (mèrit sardanista, musical, cívic i a la dansa popular catalana): Guardons a persones que destacaren en alguns d'aquests camps. Monument: Cada població erigia un monument a la sardana al seu terme municipal. Sardana del Pubillatge: Sardana demanada a un compositor per a cada pubillatge. Pubilla Universal de la Sardana o Sardanistes d'Honor: En cada edició s'escollia una noia de la població perquè fos la Pubilla. En els darrers anys es va deixar a criteri de cada població si preferia escollir un o més Sardanistes d'Honor en lloc d'una Pubilla, per no fer que aquesta representativitat hagués de recaure necessàriament en una noia. Les claus: Cada Ciutat Pubilla confeccionava una clau que es col·locava al clauer que contenia totes les de les diferents ciutats escollides fins aleshores. Aquest clauer era guardat per la ciutat durant l'any que tenia el títol, lliurant-lo a la propera, en les festes de proclamació. Quan una població era proclamada Ciutat Pubilla, tenia lloc la Caravana de la Sardana, una comitiva de persones i vehicles que acompanyaven la Flama de la Sardana des de la Ciutat Pubilla sortint fins a la Ciutat Pubilla entrant el dia de la seva proclamació. Relació de ciutats pubilles El projecte de Ciutat Pubilla acabà l'any 2011 amb Organyà com a darrera població amb aquest títol. Després d'un any de reformulació del projecte per adaptar-lo als temps actuals, es creà la marca Capital de la Sardana gràcies al treball conjunt de l'aleshores anomenada Federació Sardanista de Catalunya (actual Confederació Sardanista de Catalunya), l'Obra del Ballet Popular i la Unió de Colles Sardanistes, amb la vila d'Arenys de Munt com a primera Capital de la sardana de la història, proclamada com a tal l'any 2013. La promoció sardanista dins l'àmbit català, vehiculada pels projectes Ciutat Pubilla i Capital de la Sardana, es complementa fora de les nostres fronteres mitjançant l'Aplec Internacional organitzat per ADIFOLK. Referències Enllaços externs Portal de la Confederació Sardanista de Catalunya Obra del Ballet Popular Esdeveniments sardanistes


text: El cap d'any o ninou és el dia en què comença un nou any civil i en el qual s'incrementa el compte d'anys. En moltes cultures, aquest esdeveniment se celebra d'alguna manera. Per exemple, el Cap d'Any del calendari gregorià correspon al dia 1 de gener, igual que passava amb el calendari romà, però existeixen altres calendaris que situen el Cap d'Any de manera diferent. Costums Tradicionalment, a diversos indrets dels Països Catalans la canalla visita les cases per a felicitar el ninou amb frases que varien segons la contrada, com ara «Voleu dar-nos ninou, avui que és bon dia?» o bé «Mos voleu fer de ninou, que us guardarem la vaqueta i el bou?». La felicitació reclama el ninou, un present en forma de diners o bé de llepolies, botifarra o algun altre element mengívol. D'altra banda, a diversos territoris d'influència valenciana, és costums per celebrar l'inici del dia de cap d'any menjant el raïm de la sort. Problemàtica del dia de cap d'any En el moment històric del pas del calendari julià al gregorià, va haver-hi sovint la problemàtica de quin era el primer dia de l'any. En algunes èpoques i països, el cap d'any (en el cas més generalitzat, l'1 de gener) s'havia desplaçat al 25 de març, al 25 de desembre o fins i tot al 29 d'agost, d'acord amb diferents efemèrides religioses o astronòmiques. Com a conseqüència, el 1564 França va haver de promulgar l'Edicte de Roussillon per unificar el cap d'any a l'1 de gener a tot el regne. Referències Enllaços externs Calendari Esdeveniments del gener


text: El castellà o espanyol és un idioma nascut a l'antic Regne de Castella; segons Ramón Menéndez Pidal va néixer en una zona que comprèn el centre i est de l'actual Cantàbria, l'oest de Biscaia i d'Àlaba, La Rioja, i el nord de la província de Burgos. És parlat actualment, a més d'Espanya, en nombrosos països dels continents americà, africà i asiàtic, per 560 milions de persones (en l'anomenada hispanitat). Pertany al grup de les llengües indoeuropees i prové de l'evolució del llatí vulgar (+90%), evidenciant també la influència de l'àrab, les llengües natives americanes –gran quantitat de paraules provinents d'aquestes llengües– així com del basc (evolució fonètica) i d'altres llengües europees (llengües germàniques després de la caiguda de l'Imperi Romà d'Occident, el francès durant la Il·lustració i fins i tot algun préstec del català). És la segona llengua materna més parlada al món, després del xinès mandarí. És la segona llengua més estudiada al món com a segona llengua, després de l'anglès. És una de les llengües oficials de l'Organització de les Nacions Unides. També és una de les llengües oficials de la Unió Europea, de l'Organització d'Estats Americans i de la Unió Africana. La majoria dels parlants es troben a l'Hemisferi Occidental, Europa i els territoris espanyols de l'Àfrica (Illes Canàries, Ceuta i Melilla). Amb més de 100 milions d'habitants, Mèxic conté la població de parla castellana més gran del món. Les següents quatre poblacions més grans de parla castellana resideixen a Colòmbia (48 milions), Espanya (46 milions), els Estats Units (40 milions) i l'Argentina (39 milions). El castellà és la llengua oficial de 21 estats: Argentina, Bolívia (cooficial amb el quítxua i l'aimara), Colòmbia, Costa Rica, Cuba, Espanya (cooficial en algunes comunitats autònomes amb el català, el gallec, el basc i l'occità), Equador, El Salvador, Guinea Equatorial (cooficial amb el francès i el portuguès), Guatemala, Hondures, Mèxic, Nicaragua, Panamà, Paraguai (cooficial amb el guaraní), el Perú (cooficial amb el quítxua i l'aimara), República Dominicana, Sàhara Occidental (cooficial amb l'àrab), Uruguai, Veneçuela i Xile. Als Estats Units només és cooficial a l'estat de Nou Mèxic i al territori de Puerto Rico. Història La llengua castellana es va desenvolupar a la regió nord-central de la península Ibèrica, a partir del llatí vulgar, amb possible influència de les llengües cèltiques i del basc. Algunes característiques del castellà inclouen la lenició (llatí: vita, castellà: vida), la palatalització (llatí: annum, castellà: año), i diftongació de les vocals breus e/o del llatí vulgar (llatí: terra, castellà: tierra; llatí: novum, castellà: nuevo); alguns d'aquests canvis fonològics es troben en altres llengües romàniques. Durant la reconquesta, aquest dialecte del nord es va estendre cap al sud i a altres regions de la península Ibèrica. El primer diccionari llatí-castellà (Lexicon hoc est Dictionarium ex sermone latino in hispaniensem), es va publicar a Salamanca el 1492 per Elio Antonio de Nebrija. El mateix any el propi Nebrija va publicar també la seva Gramática de la lengua castellana, una de les primeres gramàtiques d'una llengua vulgar publicades a Europa. Després del , la llengua es va portar a Amèrica i algunes regions de l'Àsia per la colonització espanyola. Al , es va portar a la Guinea Equatorial i al Sàhara Occidental. Distribució geogràfica L'espanyol o castellà és la llengua oficial de divuit països a Amèrica, a més d'Espanya i Guinea Equatorial, però es parla en altres zones del món. Amèrica La majoria dels hispanoparlants es troben en Hispanoamèrica. Mèxic és el país amb el major nombre més gran de parlants (gairebé una quarta part del total). Amb una denominació o altra, és la llengua oficial de Bolívia. És cooficial amb «tots els idiomes de les nacions i pobles indígenes camperols autòctons», Colòmbia (juntament amb les llengües i dialectes els grups ètnics als seus territoris), Costa Rica, Cuba, A l'Equador, en un document del tribunal constitucional queda recollit: També al Salvador, Guatemala, i Hondures. La constitució de Nicaragua, estableix a més que: També a Panamà, i al Paraguai, on és cooficial amb el guaraní, ja que aquest és l'idioma més parlat al Paraguai per nombre de parlants nadius. Al Perú és cooficial amb el quítxua, l'aimara i altres llengües indígenes allà on aquestes predominen, i a Veneçuela la Constitució estableix que: No tenen reconeixement de llengua oficial altres països llatinoamericans on és una llengua parlada: Argentina, Xile, Puerto Rico, República Dominicana, Uruguai, i a Mèxic, on és oficial de facto; no existeix una declaració constitucional com a llengua oficial. La Llei General de Drets Lingüístics dels Pobles Indígenes assenyala que totes les llengües indígenes que es parlin són llengües nacionals i igualment vàlides en tot el territori nacional. A Puerto Rico, segons els successius plebiscits de l'estatus polític del país, que se sumaven a l'establert per la Constitució de 1952, es va establir el següent: L'Amèrica no hispanoparlant Hi ha una realitat lingüística singular als Estats Units a causa de l'avenç progressiu del bilingüisme, especialment en ciutats cosmopolites com Nova York, Los Angeles, Chicago, Miami, Houston, San Antonio, Denver, Baltimore, i Seattle. En l'estat de Nou Mèxic el castellà s'utilitza fins i tot en l'administració estatal, encara que aquest estat no té cap llengua oficial establerta a la constitució. El castellà neomexicà es remunta als temps de la colonització espanyola en el i conserva nombrosos arcaismes. El castellà té una llarga història als Estats Units, molts estats i accidents geogràfics van ser nominats en aquesta llengua, i s'ha enfortit per la immigració procedent de la resta d'Amèrica. Els Estats Units és el segon país amb major nombre d'hispanoparlants. El castellà s'ha tornat important al Brasil a causa de la proximitat i el comerç creixent amb els seus veïns hispanoamericans, per exemple, com a membre de Mercosur. El 2005, el Congrés Nacional del Brasil va aprovar el decret, signat pel president, conegut com a llei de l'espanyol, que l'ofereix com a llengua d'ensenyament en els col·legis i liceus del país. En moltes ciutats frontereres, especialment amb l'Argentina i l'Uruguai, es parla una llengua mixta anomenada portuñol. El castellà no té reconeixement oficial a l'antiga colònia britànica de Belize. No obstant això, d'acord amb un cens de l'any 2000, el 52,1% de la població parla castellà "molt bé". Es parla principalment pels descendents hispans que han habitat la regió des del . Tanmateix, l'anglès roman com l'única llengua oficial. A l'illa caribenya d'Aruba, el parla gran quantitat de persones. Per contra, a les veïnes Curazao i Bonaire, el parla una minoria. A causa de la proximitat amb Veneçuela, en les tres illes es reben mitjans de comunicació en castellà, principalment canals televisius, a causa dels estrets vincles comercials i la importància del turisme hispanoparlant. En els darrers anys, es va introduir l'ensenyament bàsic obligatori del castellà a les escoles, encara que sense caràcter oficial (les úniques llengües oficials d'Aruba i les Antilles Holandeses, fins ara són el neerlandès i el papiamento). Finalment, el castellà no és l'idioma oficial d'Haití. Encara que el seu idioma oficial és el francès, el crioll haitià és àmpliament parlat. Prop de la frontera amb la veïna República Dominicana el castellà bàsic és comprès i parlat col·loquialment. Europa El castellà és llengua oficial d'Espanya. També es parla a Gibraltar, i a Andorra, on és la llengua materna majoritària a causa de la immigració, però no és la llengua pròpia i oficial com sí que ho és el català. També s'utilitza en petites comunitats en altres països europeus, principalment al Regne Unit, França, Alemanya i Suïssa, on és la llengua materna de l'1,7% de la població, cosa que la situa com la llengua minoritària més parlada en aquest país per darrere de tres de les quatre llengües oficials. A Rússia el 2008, es va crear un canal de TV 24 hores en castellà sota el nom de Rusia Hoy. A Gibraltar opera la GBC (Gibraltar Broadcasting Corporation) en castellà i anglès. El castellà és una de les llengües oficials de la Unió Europea, i gairebé 19 milions d'europeus majors de 15 anys parlen castellà fora d'Espanya a la UE, comptant amb els que l'han après correctament com a llengua estrangera. Àsia El cas de les Filipines, antiga colònia espanyola, és bastant atípic, ja que a diferència d'altres països hispans, no va aconseguir la seva independència després dels seus moviments revolucionaris del . Per contra, i a causa de la intervenció nord-americana, Filipines va passar a ser colònia dels EUA a partir de 1899. Des d'aleshores, les seves autoritats van seguir una política de deshispanització del país i d'imposició de l'anglès. Malgrat que a les Filipines hi havia entre un 10%-15% (unes 900.000 persones) de castellanoparlants a principis del , i que la primera constitució promulgada el 1899 tenia establert el castellà com a llengua oficial, les autoritats nord-americanes van imposar progressivament l'ús de l'anglès, especialment després de la guerra filipinoamericana que va delmar la burgesia urbana hispanoparlant. El castellà va perdre el seu estatus oficial el 1987, durant l'administració de Corazón Aquino. No obstant això, la presidenta Gloria Macapagal-Arroyo va anunciar el 2007, durant la seva visita oficial a Espanya, que la llengua castellana serà novament obligatòria en el currículum escolar. Posteriorment, el Govern de les Filipines va confirmar que el castellà s'incorporarà en l'ensenyament secundari a mitjans del 2009. El 2009, l'acadèmica i presidenta filipina Gloria Macapagal ha estat guardonada amb el Premi Internacional Don Quixot 2009, que reconeix la iniciativa educativa de la República de les Filipines d'introduir la llengua castellana en els plans d'estudi nacionals, i amplia l'àrea de col·laboració política, institucional i econòmica que es desenvolupa en llengua castellana. La cadena de televisió de la Xina CCTV (China Central Television) l'octubre de 2007 va començar a emetre un canal de TV només en castellà (CCTV-E). Àfrica El castellà és la llengua oficial, i més parlada, de Guinea Equatorial. També es parla a les ciutats espanyoles a l'Àfrica del Nord (Ceuta i Melilla) i en la comunitat autònoma de les Illes Canàries (143.000 i 2.032.833 persones, respectivament). A Tinduf, Algèria, hi ha uns 200.000 refugiats sahrauís que poden llegir i escriure la llengua, i milers d'ells van rebre educació universitària oferta per Cuba i Espanya. Dins del Marroc septentrional, antic protectorat espanyol que està a prop d'Espanya, aproximadament unes 20.000 persones parlen castellà com a llengua materna. Altres llocs on el castellà té presència és Luena, a Angola per la presència de l'exèrcit cubà. Recentment la ciutat gabonesa de Cocobeach mitjançant un comú acord amb Guinea Equatorial es va fer binacional, per la qual cosa se li va donar estatus d'oficialitat a la llengua castellana. A més, és parlat per les comunitats equatoguineanes que van fugir durant la dictadura de Francisco Macías Nguema, i que ara es troben en països com Gabon, Camerun i Nigèria. Oceania Entre els països i territoris a Oceania, el castellà es parla a l'illa de Pasqua, territori de Xile. A més, i d'acord amb el cens de 2001, hi ha 93.593 hispanoparlants a Austràlia, i en el cens de 2006, es va elevar a 98.001; la majoria viuen a Sydney. A Nova Zelanda, el cens de 2001 va registrar un total de 14.676 hispanoparlants. En el cens de 2006, la xifra va augmentar a 21.645. Les nacions de Guam, Palau, Mariannes del Nord, Illes Marshall i els Estats Federats de Micronèsia van tenir castellanoparlants, ja que van ser colònies espanyoles fins a 1898. Estimació del nombre dels que el parlen per país La següent taula d'hispanoparlants s'ha elaborat en funció de percentatges i conceptes (nadius, no nadius amb competència major o menor de l'idioma i aprenents) realitzats per l'estudi "El valor econòmic de l'espanyol", però incorporant les estimacions actualitzades dels censos de cada país o, en defecte, la font poblacional és de Nacions Unides per al 2009. També s'incorpora una estimació més actualitzada d'estudiants de castellà de 17,8 milions, per 14 que figura en l'esmentat estudi. L'estudi "El valor econòmic de l'espanyol" es va centrar sobre parlants de castellà basant-se en dades de població entre 2000 i 2005. El resultat va ser d'un total de gairebé 440 milions. Uns 400 milions de parlants eren nadius d'espanyol (359.461.000 on el castellà és oficial, més altres 40.520.000 on no ho és), 23.138.000 milions de parlants no nadius (entre els que s'utilitzen les dades de l'Eurobaròmetre per a la UE), a més considera l'estimació de l'Instituto Cervantes de 14 milions d'estudiants d'espanyol en el món, i finalment, 1.860.000 estrangers amb competència limitada d'espanyol, en els països amb l'espanyol oficial. També es diu en aquest informe que, sense ser tan rigorosos en l'anàlisi, la població hispanoparlant podria estar en el llindar dels 500 milions. Per exemple, la dada de població de Mèxic, Espanya o Veneçuela són del cens del 2001, i no estimacions censals del 2008 basades en el cens del 2001, com s'ha utilitzat en la taula que aquí es presenta. A les files amb color més fosc de fons, figuren els països amb castellà oficial. A la primera columna figuren estimacions de la població actualitzada de cada país. L'estimació dels parlants com a llengua materna s'ha calculat en funció dels percentatges de l'Annex: Parlants d'espanyol com a llengua materna en el 2003 (segons el Britannica Book). L'estimació dels parlants nadius (com a primera llengua en el món i segona llengua en països amb l'espanyol oficial), s'ha calculat en funció dels percentatges de l'estudi de la Demografia de la llengua espanyola. A les files amb color fons blanc, figuren els països amb espanyol no oficial, on es parla castellà com a llengua materna pels hispans que hi han emigrat i pels parlants d'espanyol com a llengua estrangera. Els parlants d'espanyol com a llengua estrangera a la UE (com a primera llengua apresa a la penúltima columna, i com a primera i segona en l'última) figuren a l'Eurobaròmetre (2006), amb els que són capaços de mantenir una conversa en espanyol. Les xifres d'estudiants figura en l'Annex: Estudiants i parlants de castellà, segons l'Anuari de l'Instituto Cervantes. Fonologia Taula de fonemes consonàntics: El sistema consonant del castellà va sofrir canvis importants que el van separar de la resta de les llengües ibèriques: La /f/ inicial va evolucionar a una /h/ suau, so que es va perdre després, encara que a l'ortografia es conserva ("facer" → "hacer") La consonant /b/ i la /v/ tenen el mateix so bilabial oclusiu o fricatiu, encara que l'ortografia conserva la diferència històrica. La consonant sonora alveolar fricativa /z/ (que s'escrivia "s" entre dues vocals com el català actual), es va convertir en alveolar fricativa sorda /s/ (que s'escrivia "ss" entre dues vocals, com el català actual). Avui en dia, en castellà s'escriu només "s", i el so és com la "ss" catalana. L'africada postalveolar sonora // (que s'escrivia "z" amb el mateix so que la z catalana), es va convertir en sorda (/ts/), (com ho eren la "ç", "ce", "ci" del castellà antic), i aquest so /ts/ es va convertir al nord d'Espanya en la consonant interdental /θ/, (que ara s'escriu "z", "ce", "ci"), però al sud d'Espanya i a Llatinoamèrica es va convertir en el so /s/. La fricativa postalveolar sonora // (que s'escrivia "j, "ge", "gi", i que es pronunciava com en el català actual), es va unir amb la sorda // (que s'escrivia "x", i que es pronunciava com la x en el català actual de la paraula "això"). Posteriorment, va evolucionar a /x/ (so similar a la /h/ però amb més força, inexistent en el català, i que en el castellà actual s'escriu "j", "ge", "gi"). No obstant això, la pronunciació antiga del castellà s'ha preservat en la llengua sefardita, coneguda com a "ladino", que és parlada pels descendents dels jueus sefardites que van ser expulsats d'Espanya el . Gramàtica El castellà és una llengua flexiva en la morfologia. Té categories variables, que són el verb, el nom, el determinant, el pronom i l'adjectiu i d'altres invariables com la preposició, la conjunció i l'adverbi. El seu paradigma està format per dos gèneres (masculí i femení) i dos nombres (singular i plural) si bé en determinats mots queden restes d'un model més complex (com el gènere neutre d'alguns pronoms o paraules com "ambos"). La conjugació verbal es basa en tres models, marcats per la terminació de l'infinitiu (-ar, -er, -ir), que adopten diferents terminacions segons el temps i el mode (indicatiu, subjuntiu i imperatiu). Els verbs presenten major varietat que altres llengües molt parlades com l'anglès però quantitativament amb menys irregularitats que idiomes veïns com el català. L'ordre canònic de la frase és subjecte-verb-complement (és per tant una llengua SVO) però el castellà admet força varietat en la posició dels elements per denotar èmfasi o per qüestions estilístiques. És el verb l'element que marca la funció sintàctica de la resta, tant per col·locació com per sentit, ja que el castellà no té casos gramaticals que indiquin el paper dels diferents sintagmes. Lèxic El 94% del lèxic de l'espanyol es considera patrimonial, és a dir, evolucionat directament del llatí, mentre que la resta són manlleus d'altres llengües. Aquests idiomes d'influència han anat variant històricament: al predominaven els arabismes, al XVI els italianismes i al XX els anglicismes, segons l'idioma de prestigi de cada època i els contactes entre cultures. També s'observa un canvi segons el camp semàntic, així a la cuina es prefereixen els préstecs italians o francesos; el lèxic bèl·lic té un fort component germànic i en les noves tecnologies predominen les paraules manllevades de l'anglès. A més hi ha una petita part del lèxic compost per paraules d'origen japonès, anomenades japonismes. Variacions dialectals Existeixen variacions dialectals (fonològiques, gramaticals, lèxiques) en el castellà parlat a les diverses regions de la península Ibèrica i a les diverses àrees castellanoparlants d'Amèrica. La varietat amb més parlants és el castellà mexicà, que seria parlat per una cinquena part de tots els parlants de castellà al món. Una de les seves característiques principals és la reducció o pèrdua d'algunes vocals àtones, especialment en contacte amb -s en coda sil·làbica. A Espanya, els dialectes septentrionals se solen considerar més propers a l'estàndard oral, encara que els dialectes meridionals han rebut creixent acceptació als mitjans durant l'últim mig segle. El parlar de Madrid, que té alguns trets específicament meridionals, com el yeismo i l'aspiració de les -s en coda sil·làbica, se sol considerar a la pràctica com la varietat oral estàndard en el cine i la televisió. Fonologia Entre les divergències en aquest aspecte tenim aquestes grans divisions: La diferenciació històrica entre /s/ (sibilant alveolar sorda) i /θ/ (fricativa interdental sorda) només es conserva a la part septentrional de la península Ibèrica, aproximadament fins a Toledo. A tota Amèrica, Canàries, i la part meridional d'Espanya aquests dos fonemes van confondre's en un de sol (a Andalusia ja al ), que va resultar /s/ a tot arreu (dit seseo), excepte en una part d'Andalusia Oriental on la fusió va ser a favor de /θ/ (dit ceceo). El seseo és majoritari entre els parlants actuals de castellà al món. La diferenciació històrica entre /j/ (aproximant palatal sonora) i /ʎ/ (lateral palatal) solament es conserva en algunes zones de la península Ibèrica (Galícia, Castella i Lleó, País Basc, Navarra, Aragó, part de Catalunya, País Valencià), i a tota la zona andina i central d'Amèrica del Sud (part de Colòmbia, Equador, el Perú, Bolívia, Paraguay). Especialment en zones bilingües on l'altra llengua manté aquesta distinció, per exemple: gallec, basc, alguns dialectes del català, i algunes llengües ameríndies com el quítxua, l'aimara o el guaraní. La confusió dels dos sons, l'anomenat yeísmo, és majoritari entre els parlants actuals de castellà al món. A les varietats que han confós els dos fonemes, el so exacte varia entre una semiconsonant [j], o una fricativa palatal sonora [ʝ] (en castellà de Madrid, que alterna amb una africada palatal [dʝ] en posició inicial o rere consonant), fins a una fricativa postalveolar sonora [ʒ] (a la major part de l'hemisferi sud), o una fricativa postalveolar sorda [ʃ] (en rioplatense). L'aspiració de les -s finals o en coda sil·làbica, que apareix a Andalusia, Canàries, i al Carib. La realització del fonema fricatiu velar sord /x/, que apareix amb una pronunciació més relaxada [h] a Andalusia, Canàries, i al Carib. La realització del fonema africat postalveolar sord /tʃ/, que apareix com una dental palatalitzada [tj] a Canàries, i apareix desafricat [ʃ] a part d'Andalusia i a tot el Carib. La neutralització de vocals àtones finals (realitzades com vocals centrals laxes [ə] o amb arrodoniment [ɵ]), que apareix a Mèxic i a l'altiplà dels Andes. Gramàtica Pronoms personals La diferència més important són els diferents sistemes de pronoms personals de 2a persona singular (tú/vos/usted) i plural (vosotros/ustedes). El castellà té tres pronoms personals de la segona persona del singular: tú, usted i vos. Tú i vos són informals a les respectives zones on es fan servir. Antigament a Espanya vos era molt formal. Usted és gairebé universalment formal, amb excepció de part de Colòmbia. En canvi el voseo, l'ús del pronom Vos en comptes de tú, és general a l'Argentina, Guatemala, Hondures, El Salvador, Nicaragua, Costa Rica, l'Equador, el Paraguai, l'Uruguai, Antioquia, l'Eix cafeter, Zulia i en certes zones d'Espanya (Galícia). El castellà té dos pronoms personals per a la segona persona del plural: vosotros i ustedes. A Espanya, ambdues formes són utilitzades, la primera és informal i la segona és formal. A Llatinoamèrica i la major part de Canàries, només s'utilitza ustedes formalment i informalment, vosotros és considerat molt arcaic. A Andalusia occidental de vegades es combina ustedes amb conjugació de la segona persona del plural: "Ustedes cantáis". En algunes parts de l'Espanya septentrional hi ha desviacions de l'estàndard en l'ús dels pronoms febles de tercera persona per a objecte directe o indirecte per a persones (laísmo, leísmo). laísmo: ús del pronom la per objecte indirecte de persona femenina; exemple: Yo la dije que... (a ella) (l'ús estàndard seria amb el pronom le sense marca de gènere) leísmo: ús del pronom le per objecte directe de persona masculina; exemple: Yo le despedí (a él) (l'ús considerat més estàndard seria amb el pronom lo masculí, encara que l'ús amb le es tolera quan l'objecte és una persona) Conjugació La conjugació de la segona persona del singular difereix força a les diferents regions de parla castellana. Aquestes són algunes formes per a dir "tu parles", utilitzant el pronom que es considera informal a les següents regions o països: Espanya i Mèxic: Tú hablas Argentina i Amèrica Central: Vos hablás Uruguai: Vos hablás, tú hablás Colòmbia: Tú hablas, Usted habla, sumercé habla, vos hablás Zulia: Vos habláis Equador (Regió Andina): Vos hablas, vos habláis Xile: Tú hablas, tú hablái, vo' hablái (amb la essa de "vos" aspirada) Una altra diferència és l'ús del pretèrit perfet (yo he viajado) que era comú a la major part d'Espanya (en franca regressió), referit a un fet recent, quan a Llatinoamèrica s'usa el passat simple (yo viajé). Lèxic Algunes paraules poden tenir usos molt diferents segons els països de parla castellana. Gràcies a l'hegemonia en la indústria editorial la majoria de formes específiques de la península Ibèrica són generalment conegudes arreu, en canvi moltes formes americanes no són reconegudes de la mateixa manera a Europa. Per exemple les paraules espanyoles mantequilla, aguacate, albaricoque corresponen a manteca, palta, damasco respectivament a l'Argentina, Xile (excepte manteca), Paraguay, el Perú (excepte manteca, damasco), i Uruguay. Les paraules comuníssimes espanyoles coger, pisar, concha es consideren extremadament grolleres en algunes parts d'Amèrica Llatina, on coger i pisar volen dir fotre, cardar, mantenir relacions sexuals i concha vol dir cony. La innocent paraula espanyola pinche (ajudant de cuiner) també és una obscenitat a Mèxic, mentre que a Nicaragua només vol dir que punxa. En castellà d'Espanya taco pot voler dir paraulota o peça de fusta, a Xile vol dir embussament de trànsit, a l'Argentina i Perú vol dir tacó (d'una sabata), a Mèxic és una mena d'entrepà fet amb un pa pla de panís. Hi ha una xicoteta part del lèxic compost per paraules d'origen japonès, anomenades japonismes. Els termes espanyol i castellà La llengua té dos noms, i l'un o l'altre és més freqüent segons situació o país. Internacionalment i fora del món castellanoparlant, un terme equivalent de l'espanyol és més utilitzat. Per contra, el terme castellà (o similar, segons la llengua) és molt utilitzat per marcar el contrast amb altres llengües de l'estat espanyol. A Amèrica español sembla més utilitzat, també fora i dins el món castellanoparlant (Iberoamèrica), però castellano lidera la freqüència a Veneçuela, Bolívia, el Paraguai i l'Argentina. El debat al voltant del nom de la llengua, espanyol i castellà, rau en si resulta més apropiat anomenar la llengua que es parla a Hispanoamèrica, a Espanya i a altres zones, «espanyol» o «castellà», o bé si ambdues són formes perfectament sinònimes i acceptables, que és l'actual criteri que predomina a l'àmbit acadèmic. Com moltes de les controvèrsies relacionades amb la denominació d'una llengua identificable amb un determinat territori (espanyol amb Espanya, i castellà amb Castella), o que porta aparellada una ideologia o un passat històric que provoca rebuig, o que implica una lluita en favor d'una denominació única per facilitar la seva identificació internacional i la localització de les produccions en aquesta llengua (per exemple, en xarxes informàtiques), la controvèrsia és d'arrel ideològica, política i econòmica. Des del punt de vista estrictament lingüístic, no hi ha preferències per una denominació o una altra. La ciència lingüística, sempre que no actuï ideològicament, es limita a estudiar i caracteritzar la complexitat dels sistemes lingüístics interrelacionats que componen un diasistema o llengua històrica, entesa com un conjunt més o menys complex de varietats geolectals, sociolectals i funcionals, variables al seu torn al llarg del temps, i també des del vessant terminològic, en què es recullen i estudien els diversos usos anomenem d'una llengua o família de varietats. Per a la lingüística, doncs, ambdós termes són vàlids a l'hora de designar el diasistema de la llengua històrica anomenada popularment i oficialment castellana o espanyola. En l'àmbit normatiu prescriptiu, segons la normativa establerta per als principals organismes de política lingüística de l'àrea hispanoparlant pel que fa a la codificació de l'estàndard idiomàtic (Real Academia Española i Asociación de Academias de la Lengua Española), castellà i espanyol són termes sinònims, encara que el Diccionario Panhispánico de Dudas, obra de caràcter normatiu actualment vigent recomana no obstant la denominació d'«idioma espanyol» per ser la usada generalment en altres idiomes (Spanish, Spanisch, spaans, spagnolo, etc., encara que també es diu castelán, castelhano, castellà, castigliano, castillian, etc.). Per contra, des del punt de vista jurídic s'ha optat per altres solucions. Per exemple l'article 3 de la Constitució espanyola afirma que «el castellà és la llengua espanyola oficial de l'Estat». Referències Bibliografia Vegeu també Àfrica Llatina Alfabet castellà Castellà a Catalunya Castellà de Bolívia Canvi fonètic «f → h» del castellà Interferències gramaticals del castellà sobre el català Llista de falsos amics del català amb el castellà Llista de mots castellans d'origen català Característiques lingüístiques del castellà parlat per catalanòfons Enllaços externs Real Academia Española Diccionari espanyol-català i català-espanyol en línia


text: La cultura popular és el conjunt de manifestacions culturals produïdes o consumides per les classes populars, en contraposició a l'alta cultura o cultura acadèmica, centrada en mitjans d'expressió socialment excloents considerats superiors i elitistes, i inclou tradicions, cançons, llegendes, supersticions... Tradicionalment es transmet de manera oral, tot i que modernament l'extensió dels mitjans de comunicació i l'aparició d'Internet han fet que esdevinguin un transmissor molt important de cultura popular. La cultura popular es diferencia del folklore perquè la primera posa èmfasi en la popularitat, mentre que el segon posa èmfasi en el component tradicional. El terme cultura pop també s'utilitza, sobretot en països anglosaxons, per referir-se als trets característics, sobretot iconogràfics, de la cultura de masses en un moment determinat (tendències musicals, artístiques, cinematogràfiques, etc.). En aquest sentit, la cultura popular s'origina com a resposta a la cultura oficial, perquè l'una i l'altra representen diferents sectors socials, així com diferents gustos i interessos, segons autors com Mijaíl Bajtín, estudiós de la cultura popular de l'edat mitjana. Com a tal, la cultura popular es caracteritza per ser un producte fonamentalment creat i consumit per les classes populars, compostes fonamentalment per individus de baixa extracció social, és a dir, del poble pla o la plebs. La cultura popular, a més, es considera com un dels factors distintius de la identitat d'una nació, perquè s'hi troben plasmats els valors culturals, tradicions, sistemes de creences i costums que expressen la singularitat del poble que conforma un país. Alguns exemples de la cultura popular són expressions musicals com el jazz (sobretot en els seus inicis), el reggae, el rap o el rock i el pop, així com els graffiti, els còmics i la literatura fantàstica, negra i de ciència-ficció. Vegeu també Mitologia Subcultura Contracultura Underground Indie Antisistema Tribu urbana Referències


text: Llista d'esdeveniments, segons el calendari actual: Llista condensada d'aniversaris històrics: Vegeu també Altres calendaris: calendari gregorià calendari musulmà Calendari hindú Calendari japonès Calendari hebreu Calendari xinès :Categoria:Calendaris Història Calendari Segle Any esdeveniments Efemèrides


text: L'actual divisió de Catalunya en comarques té el seu origen en un decret de la Generalitat de Catalunya de l'any 1936 (divisió comarcal de 1936), que tingué vigència fins al 1939, fou suprimida pel règim franquista. Posteriorment, el 1987, la Generalitat adoptà novament aquesta divisió territorial, si bé el 1988 s'hi afegiren tres noves comarques: el Pla de l'Estany, el Pla d'Urgell i l'Alta Ribagorça, i el 1990 es modificà algun límit territorial. El 15 de maig de 2015 s'hi afegí la comarca històrica del Moianès i el 3 de maig del 2023, el Lluçanès. Actualment, Catalunya està dividida en 43 entitats: 42 comarques, cadascuna administrada pel seu consell comarcal amb l'excepció del Barcelonès on el consell comarcal va ser suprimit el 2019, i l'Aran, una entitat territorial singular administrada pel Consell General d'Aran. Sovint es fa servir la simplificació de «43 comarques» (malgrat que l'Aran no és pas una comarca), que permet agrupar informacions equivalents utilitzant una única denominació. Història Els romans van anomenar civitates els principals poblats ibers i al seu territori d'influència. El nom d'algunes d'aquelles tribus ha perdurat en la denominació del territori: Ceretans (Cerdanya), bergistans (Berguedà), ausetans (Osona). Sota l'estructura administrativa romana, la província Tarraconense va ser dividida en convents jurídics. El convent de Tàrraco es corresponia aproximadament a l'actual Catalunya, sense la plana de Lleida i amb el Maestrat. Plini el Vell diu que al convent de Tàrraco hi havia 42 civitates, que venien a ser demarcacions territorials. Les denominacions que han perdurat com a comarcals són: gerundenses (Gironès), segarrensis (Segarra), a més del territorium tarraconensis (Camp de Tarragona i Tarragonès). En l'època visigoda, es van constituir les seus episcopals al voltant de les principals ciutats mantenint una cohesió del seu territori. Entre altres: Bàrcino (que inclouria l'actual Barcelonès i les parts més properes a aquesta del Vallès Baix Llobregat i Maresme), Emporiae (Empordà tot i que l), Orgellia (Bisbat d'Urgell). L'establiment de tot un seguit de comtats fronterers a la Gòtia per part de l'Imperi Carolingi va portar un règim feudal amb dominis senyorials variables estructurats en comtats, vescomtats i altres senyorius menors. A més de les denominacions ja tradicionals, apareixen els comtats del Rosselló, Pallars o Ribagorça. Durant l'edat mitjana sorgeix la denominació de comarca com a sinònim de marca, terra fronterera, i es consolida com a denominació popular. A partir del 1600 alguns escriptors descriuen el Principat de Catalunya per comarques. Pere Gil (1551-1622) diu «Tot Catalunya pot dividir-se en vint-i-set parts, o climes, o comarques, o parts de terra». Andreu Bosch (1628) diu «Tota sa terra es divideix en quaranta-vuit parts». Josep Aparici (1708) anota trenta comarques: «Catalunya és coneguda per la seva repartició en comarques». Políticament, el concepte de comarca no apareix fins a l'últim quart del . El catalanisme polític va manifestar el seu rebuig a la divisió provincial de 1833 plantejant com a alternativa una organització en comarques. El 1882, el projecte de Constitució per a l'Estat Català elaborat al Congrés Federal Regionalista propugnava una divisió en comarques. El 1892, la cinquena de les Bases de Manresa declarava: «La divisió territorial sobre la qual es desenrotlla la gradació jeràrquica dels poders governatiu, administratiu i judicial, tindrà per fonament la comarca natural, el municipi». Esteve Sunyol va fer, el 1897, la primera concreció d'una divisió comarcal com a base politicoadministrativa. Diversos tractadistes van proposar una gran varietat de divisions comarcals i de nomenclatures. La majoria de comarcalitzacions proposades fins al 1930 tenien un caràcter naturalista i historicista. Pau Vila va fer un gir a aquest model donant prioritat als factors socials seguint els principis de geografia regional de l'escola geogràfica francesa. L'octubre del 1931 la Generalitat va crear la Ponència d'Estudi de la Divisió Territorial de Catalunya, amb Pau Vila com a vicepresident. Els treballs es van concretar en la divisió comarcal de 1936 amb trenta-vuit comarques. El 1939, la dictadura franquista va anul·lar la comarcalització. El 1987 es va recuperar la mateixa divisió comarcal del 1936, amb algunes modificacions el 1988 i 1990 (creació administrativa de les comarques del Pla de l'Estany, el Pla d'Urgell i de l'Alta Ribagorça). Propostes i reivindicacions L'any 2000, en lInforme Roca'', un equip format per Miquel Roca i Junyent i Jesús Burgueño, entre altres, van proposar de crear alguna comarca més: El Moianès (capital: Moià) aprovada pel Parlament de Catalunya el 15-4-2015, la Vall de Camprodon (capital: Camprodon), la Selva Marítima (o Marina) (capital: Blanes), l'Alta Segarra (capital: Calaf) i el Segre Mitjà (capital: Ponts), a més de dividir el Baix Llobregat en dos (la part nord, el Baix Llobregat Nord, amb capital a Martorell). Tots els casos són antigues reivindicacions comarcals. Encara J. Burgueño, l'any 2003, proposava de crear també el Lluçanès (capital: Prats de Lluçanès), la Vall de Ribes (capital: Ribes de Freser), la Ribera de Sió (capital: Agramunt), la Baixa Segarra (capital: Santa Coloma de Queralt) i el Baix Montseny (capital: Sant Celoni), a més de canvis de límits (les Garrigues, el Ripollès, etc.). Llista de comarques Convencions El nom de les comarques catalanes s'escriu sempre precedit dels articles el/la, segons convingui. No obstant això, cal recordar que hi ha una excepció: la comarca d'Osona, que no el duu mai; i que és optatiu de posar-lo en tres més: Anoia, Garraf i Terra Alta. L'article inicial s'escriu sempre amb minúscula, tant en els mapes com en un text, tret que es tracti del començament d'una frase. Els codis de dos dígits alfabètics són els usats en bases de dades a proposta de la Comissió Assessora de Llenguatge Administratiu de la Generalitat. Comarques actuals Les dades bàsiques de les «42 comarques», amb les xifres de població del padró municipal d'habitants 2022''', són: Les successives modificacions comarcals Les noves comarques de 1988 Els canvis produïts per la creació de comarques del 1988 foren: Revisió comarcal 1990 El gener del 1990 es va modificar l'adscripció comarcal d'alguns municipis: Creació del Moianès 2015 Creació del Lluçanès 2023 El 4 de novembre de 2011, 8 municipis van tramitar al Departament de Governació i Relacions Institucionals la proposta de creació de la comarca del Lluçanès. La demanda que van presentar els ajuntaments va passar tots els tràmits necessaris, i com a resultat el 26 de juliol de 2015 se celebrà el procés participatiu com a pas previ per tal d'esdevenir comarca oficialment reconeguda, amb un resultat positiu en vuit dels tretze municipis que en formen part. El 3 de maig de 2016 la mesa del Parlament de Catalunya va admetre a tràmit la sol·licitud, presentada per tots els grups parlamentaris, per crear la ponència redactora de la proposició de llei de creació de la comarca del Lluçanès. Després d'anys de reivindicació social, el 3 de maig del 2023 el Parlament de Catalunya n'aprovà definitivament el seu estatus, fet pel qual esdevingué la quaranta-tresena comarca del país. Els municipis que formen part d'aquesta comarca són els següents: Notes Referències Vegeu també Províncies de Catalunya Divisió territorial de Catalunya Comarques de la Catalunya del Nord Comarques naturals de Catalunya Partits judicials de Catalunya


text: fou un cirurgià valencià. Biografia Fill d'un cirurgià i barber humil, el 1893 es traslladà a casa dels seus oncles, que vivien a Sants (Barcelona). Es llicencià en medicina a la Universitat de Barcelona el 1906 després de 7 anys d'estudi, i fou deixeble d'Enric Ribas i Ribas i Àlvar Esquerdo Esquerdo. El 1908 va entrar per oposició al cos de metges dels Dispensaris Municipals, i més tard seguí col·laborant amb en Ribas i Ribas quan aquest va ser nomenat cap del Servei de Cirurgia de l'Hospital de la Santa Creu. El 1915 va crear una petita clínica al carrer Rosselló cantonada amb Aribau, que va ampliar amb el centre del carrer Buigas sis anys després amb el nom de Casa de Salut Clínica Corachán, i que encara persisteix al mateix lloc com Institut Clínica Corachán. El 1921 fou nomenat director del servei de cirurgia de l'Hospital de la Santa Creu i fundà la Clínica Corachan, on fou deixeble seu Josep Trueta i Raspall. El 1925 es doctorà a la Universitat de Madrid amb una tesi sobre cirurgia gàstrica i fou escollit membre de la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya succeint Ramon Torres i Casanovas. Va ser president de l'Acadèmia de Ciències Mèdiques de Catalunya i Balears des del 1932 al 1934. El 1933 fou nomenat professor de patologia quirúrgica de la Universitat Autònoma de Barcelona, col·laborà en la revista Monografies Mèdiques i va dirigir la redacció del Diccionari de medicina, per encàrrec de l'Associació de Metges de Llengua Catalana. El 1936 fou nomenat Conseller de Sanitat de la Generalitat de Catalunya, però en començar la Guerra Civil espanyola fou amenaçat per incontrolats, dimití del càrrec i el 1937 marxà del país amb una autorització de Lluís Companys. El seu fill i també prestigiós cirurgià Manuel Corachán Llort fou igualment perseguit per incontrolats i passà a la zona nacional, on morí el juny de 1937 per causa d'una gangrena provocada per una ferida mal curada de metralla. Manuel Corachán pare decidí aleshores exiliar-se a Veneçuela, on fou catedràtic de tècnica anatòmica de la Universitat de Caracas. Va tornar a Barcelona el juny de 1941 on fou nomenat novament cap de Cirurgia de l'Hospital de la Santa Creu i Sant Pau de Barcelona, després de rebre una multa de 75.000 pessetes del Tribunal de Responsabilitats Polítiques franquista per haver estat conseller de Sanitat de la Generalitat. Morí l'any 1942 de tifus a Barcelona. Obres La cirurgia en els processos abdominals aguts (1926) Cirugía gástrica (1934) Clínica y terapéutica quirúrgicas de urgencia (1936), amb Francesc Domènech i Alsina Diccionari de Medicina (1936) Referències Enllaços externs Biografia del doctor Cocharan Museu d'Història de la Medicina de Catalunya Metges catalans a l'exili Xivans Professors de la Universitat Autònoma de Barcelona Consellers dels governs de Lluís Companys Morts a Barcelona Presidents de l'Acadèmia de Ciències Mèdiques i de la Salut de Catalunya i de Balears Consellers de Salut de la Generalitat de Catalunya Polítics de la Foia de Bunyol Polítics valencians contemporanis Cirurgians valencians contemporanis Cirurgians catalans del sud contemporanis Alumnes de la Universitat de Barcelona Morts el 1942


text: Una cullera és un estri que s'empra en cuinar, servir o menjar aliments que no poden ser agafats fàcilment amb forquilla (líquids, semi-líquids o alguns sòlids de petites dimensions com ara arròs o cereals). També s'utilitza per agitar i fins i tot tallar determinats aliments i begudes com postres, còctels i cafès. La cavitat que sosté el menjar té forma còncava i va unida al mànec per on s'agafa. Història En l'antiga Roma hi va haver dos tipus de cullera, la major o lígula i la menor anomenada cochlea. Aquesta darrera tenia un mànec en forma d'agulla que servia també per a punxar trossos de menjar o obrir musclos. Per tant complia algunes funcions de l'actual forquilla. Fins al la cullera sovint era -a part del ganivet o navalla- el sol estri utilitzat en els àpats. El principal material utilitzat en la seva fabricació era la fusta. Després es va començar la fabricació industrial de culleres de ferro o acer recobert d'estany i, per a la gent més adinerada, de plata. Per als aliments rics en sofre com els ous o el peix se solen emprar culleres daurades, de banya o altres materials que no reaccionen amb aquest ingredient alterant el seu sabor. A partir de la seva forma primitiva s'han desenvolupat diverses formes especialitzades per a sopes, amanides, postres, cafè amb llet o sense, etc. Referències Coberts


text: Una cana o canya d'amidar (del llatí canna que prové del semític qanah, que significa canya) fou una antiga unitat de longitud, usada a la Corona d'Aragó, el migdia francès i el nord d'Itàlia. Equivalia a 8 pams. A Barcelona equivalia a 8 pams, o 6 peus o 2 passos (equivalent a 1 pas romà), que són 1,555 metres; a Tortosa, 1,560 metres; a Tolosa de Llenguadoc, 1,60 m; a Carcassona, 1,785 m, a Montpeller, que fou la de referència a molts indrets dels Països Catalans, 1,988 m. El destre, o cana de destre, equival a 12 pams de destre, 2,82 metres. La cana quadrada era usada com a mesura de superfície. A Barcelona feia 2,438 m2; a Girona, 2,4304 m2; a Lleida, 2,4211 m2; a Tarragona, 2,4336 m2; a Mallorca, 2,4461 m2. Abans del Sistema Internacional d'Unitats era la mesura fonamental en amidaments i es materialitzava per mitjà d'un bastó de fusta, una canya o cinta de roba, on hi havia marcades les divisions en mitja cana, en pams i en quarts de pams. El Museu d'Història de Barcelona conserva un patró de la cana de Barcelona. D'amidar amb canes se'n diu "acanar" o "canar", i s'anomena "acanador" o "canador" l'especialista que s'hi dedica. Canar en taulell L'any 1436, segons el Llibre del mostassà de Barcelona, calia mesurar les teles de la manera següent: [1436, abril, 18. Barcelona] Sobre lo Canar en lo Taulell. Ara hoiats totom generalment per manament del honorable Mostaçaf de barçelona que com per vigor de certes ordinations en lo passat per consellers e promens de la dita Ciutat fetes e, ab veu de crida publicades per los llocs acostumats de la dita ciutat a XXI. del mes de Maig del any M.CCCC.XXXIIII. tots draps axi de or com de Ceda, Taffatans, Terçanells, xamallots, e per qualsevol ley, Canamasseria, fustanis, Coto (fol. XXIII v.) Del Canar. Cotonines, e, altres qualsevol draps de semblant o altres qualsevol ley o specia, e, altres coses acostumades de canar a cane de barçelona. Daci avant hagen e sien tenguts de canar de pla sobre taulell canant e, posant la cana en lo mig dels dits draps e, no per les vores sots ban de X lliures barçelonesas segons en les dites ordinations es pus llargament contengut. E, apres de les dites ordinations E praticant aquelles sien exits alguns contraris en lo canar en la dita forma les draps de lli. Telas, Canamasseria, Fustanis, Cotonnies, e altres draps, de semblant specia Per ço ordenaren los dits Consellers e, promens de la dita Ciutat que daci avant tots los draps de Li, Teles, de qualsevol ley Canamasseria, Fustanis, Cotonimes, e, altres qualsevol draps de semblant o altra qualsevol ley o, specia se hagen a canar per vora ab cana redona en lo passat ordenada ab agullo en lo cap i en lo mig del cap de la Cana e, no en altra manera axi que daci avant sessen canar las propdites coses de pla, e sobre tauler per lo mig e, ab Cana Cairada e, qui contrafara pagara cascu e per cascuna vegada que contrafara X lliures barçelonesas en aço no son entesos draps de or, de Ceda, Taffatans, Terçanells, e de qualsevol altra especia o, ley semblants los quals sots semblant ban se hagen a canar de pla sobre taulell ab cana cayrada, e, posant la cana en lo mig dels dits e no per les vores. Fonc publicada a XVIII. de Abril M.CCCCXXXVI. Referències Bibliografia Claudi ALSINA i CATALÀ; Gaspar FELIU i MONTFORT; Lluís MARQUET i FERIGLEː Pesos, mides i mesures dels Països Catalans. Barcelona, Curial, 1990 Unitats de longitud