text: El Principat de Catalunya, per antonomàsia el Principat o també Catalunya, fou l'estat medieval i modern creat per la unió dels comtats catalans que estaven sota la jurisdicció del rei d'Aragó i comte de Barcelona Alfons I el Trobador o el Cast des del 1162. Els sobirans del Principat de Catalunya tenen la dignitat de comtes de Barcelona. El Principat estigué durant la major part de la seva existència en unió dinàstica amb el Regne d'Aragó i d'altres territoris, conformant la Corona d'Aragó. Catalunya fou definida inicialment com «la terra que va des de Salses fins a Tortosa i Lleida» («de Salsis usque Dertusam et Ilerdam cum suis finibus») i els seus límits territorials incloien alguns comtats que mantingueren comtes propis fins al 1491, amb la incorporació a la corona del darrer d'ells, el comtat de Pallars Sobirà. Políticament, l'inicial grup heterogeni de comtats agrupats sota la denominació unitària de Catalunya fou cohesionat mitjançant tres documents de caràcter legislatiu, jurídic i cultural: els Usatici Barchinonae (Usatges de Barcelona), el Liber domini regis (Llibre del domini del rei), i la Gesta Comitum Barchinonensium (Gestes dels comtes de Barcelona), documents que configuraren Catalunya com un estat medieval, amb unes fronteres definides, un corpus legislatiu i judicial unificat, i uns referents culturals comuns. Administrativament, Catalunya fou articulada mitjançant una estructura jurisdiccional d'àmbit territorial, les vegueries, al capdavant de les quals hi hauria un representant de l'autoritat reial, el veguer, nomenat personalment pel sobirà i amb plens poders en nom del rei en matèria fiscal i militar. A Catalunya no se li associà inicialment cap denominació nobiliària, ja fos la de comtat, ducat, principat o regne, sinó tan solament Catalunya. A partir del s'associà la dignitat de Principat a Catalunya, i esdevingué a partir d'aleshores la denominació oficial de l'estat. Catalunya fou conjuntament amb el Regne d'Aragó estat constituent i fundacional de la Corona d'Aragó, el sobirà de la qual tenia per corona i títol principal ser rei d'Aragó. Tot i no posseir formalment el títol de regne, el Principat es trobava legal i institucionalment equiparat amb els altres estats que conformaven la Corona d'Aragó, particularment amb els regnes d'Aragó i de València . El seu sistema institucional va evolucionar al llarg dels segles, establint-se òrgans polítics (com les Corts, la Generalitat o el Consell de Cent) i la legislació (Constitucions, derivades dels Usatges de Barcelona) que limitaren el poder reial i asseguraren el model polític del pactisme. Catalunya va contribuir a estendre el comerç de la Corona d'Aragó i el seu poder militar, significativament la seva marina. La llengua catalana florí i es va difondre àmpliament a mesura que s'afegiren més territoris a la Corona, incloent València, les Illes Balears, Sardenya, Sicília, Nàpols i Atenes, constituint una talassocràcia al llarg de la Mediterrània. La Crisi del , la fi del regnat del Casal de Barcelona (1410) i una guerra civil (1462-1472) van afeblir el paper del Principat en la Corona i en els afers internacionals. El matrimoni de Ferran II d'Aragó i Isabel I de Castella el 1469 va establir les bases de la Monarquia d'Espanya. El 1492 va començar la colonització espanyola de les Amèriques, i el poder polític va començar a desplaçar-se cap a Castella. Les tensions entre les institucions catalanes i la monarquia, juntament amb les revoltes dels camperols, van provocar la Guerra dels Segadors (1640-1659), essent breument proclamada una república independent sota la protecció de França. Pel Tractat dels Pirineus, el Rosselló i l'Alta Cerdanya van ser cedits al Regne de França. Durant la Guerra de Successió Espanyola (1701-1714), la Corona d'Aragó va donar suport a l'arxiduc Carles d'Habsburg. Després de la rendició de Barcelona el 1714, Felip V de Borbó, inspirat pel model de França, va imposar una administració unificada a Espanya, establint l'absolutisme, i va promulgar els Decrets de Nova Planta per a tots els reialmes de la Corona d'Aragó, que van suprimir les institucions principals i els drets polítics catalans, aragonesos, valencians i mallorquins, i es van integrar a la Corona de Castella com a províncies. No obstant, el Principat romangué com a unitat administrativa fins a l'establiment de la divisió provincial espanyola de 1833, que dividí Catalunya en quatre províncies. Història Vegeu història de Catalunya per a una exposició més completa, i cronologia de la història de Catalunya per a una relació de fets històrics rellevants. Antecedents: els comtats de la Gòtia La formació de l'Imperi Carolingi (768-814) és l'origen de la Gòtia (dita també Marca Hispànica), que després serà Catalunya, territoris de frontera de caràcter militar destinats a protegir el territori dels musulmans i que es posen en mans de comtes amb independència militar i jurídica. El 785 es lliura sense lluita Girona, el 801 es conquereix Barcelona i hi ha dues expedicions fracassades a Tortosa el 804 i el 810, s'estableix la frontera al Cardener-Llobregat i la serra del Montsec. Els primers comtats seran: Ribagorça, Pallars, Urgell, Barcelona, Girona, Peralada i Rosselló. El 897 és la data d'inici de la unificació territorial de Catalunya en mans d'una mateixa persona, Guifré I el Pelós, ja que reuní els comtats d'Urgell i Cerdanya (870-897) i de Barcelona i Girona (878-879). A partir d'ell, malgrat tornar a separar els comtats entre els seus fills, els territoris seran hereditaris, primer pas vers la independència vassallàtica de l'imperi. Borrell II, comte de Barcelona, Girona, Urgell i Osona (947-992), net de Guifré, patirà la destrucció de Barcelona per part d'Almansor el 985. Demanà l'ajut del vassallatge al rei franc, però no el rebé. En canviar la dinastia franca dels carolingis pels capets, Hug Capet demanà la renovació del vassallatge a canvi de protecció (maig del 987), Borrell II no contestarà mai. Aquest fet ha estat interpretat de moltes formes, però en la pràctica representà la independència de facto de Catalunya respecte als francs. Durant els segles a , el comtat de Barcelona aconsegueix sotmetre per diversos mètodes la resta de comtats i el comte de Barcelona es declara prínceps de la jerarquia nobiliària. La forja de Catalunya: estat de la corona d'Aragó Amb la unió dinàstica pel matrimoni entre el comte de Barcelona Ramon Berenguer IV i la reina Peronella d'Aragó es va concebre la corona d'Aragó. Amb el seu fill Alfons el Cast, successor comú d'ambdós conjunts territorials, nasqué la corona d'Aragó. El conjunt territorial que aquest va rebre, però, presentava notables diferències; d'una banda el Regne d'Aragó havia nascut com una part integrant del Regne de Pamplona, sent governat així mateix per una branca de la dinastia navarresa que primerament va buscar fugir del vassallatge pamplonès declarant-se vassalls del papa i que finalment va acabar governant tant a Aragó, Ribagorça i Sobrarbe, com al Regne de Pamplona. La separació definitiva entre el Regne d'Aragó i el Regne de Pamplona no va succeir fins al 1134 arran del procés successori ocasionat per la mort del rei Alfons I d'Aragó i Pamplona. Per la seva part, el comte de Barcelona exercia la seva potestas (poder) sobre un conjunt de comtats que des dels temps de Borrell II havien buscat fugir del vassallatge francès, i que de la mateixa manera que en el cas aragonès s'havien declarat vassalls del papa amb aquest objectiu. L'inici del regnat d'Alfons el Cast suposa el naixement de la corona d'Aragó l'any 1162, moment a partir del qual ambdós conjunts territorials començaren a ser governats per un sobirà comú. Amb l'inici del regnat d'Alfons el Cast, i que suposa el naixement de la corona d'Aragó l'any 1164, ambdós conjunts territorials començaren a ser governats per un sobirà comú. El rei Alfons II d'Aragó «el Cast» es trobà amb dos conjunts territorials diferents entre si, tant en la seva estructuració política, com econòmica i social, com per la seva tradició legislativa i la seva herència cultural i lingüística. Així mateix, aquests dos conjunts territorials no eren un corpus unitari, sinó que formaven un conglomerat heterogeni i divers. La prioritat del rei Alfons fou la de cohesionar internament els dos blocs, així com la d'articular els dos components sota la seva corona en la unitat de la monarquia. De fet, només el rei i els seus consells reials eren comuns a Aragó i Catalunya, que per la resta mantingueren la seva pròpia estructura de poder. Aquest canvi es veié reflectit en la intitulació del rei, que abandonà els tradicionals títols de rei dels aragonesos («rex Aragonensium») i comte barceloní («comes Barchinonensis») per passar a intitular-se rei d'Aragó («regis Arogone») i comte de Barcelona («comitis Barchinone»). Per altra banda, el 1172 el comtat de Rosselló, i el 1192 el comtat de Pallars Jussà, van recaure sota la sobirania d'Alfons el Cast, que ja exercia el seu principatum sobre els comtats heretats del seu pare: el comtat de Barcelona, el comtat de Girona, el comtat d'Osona, el comtat de Manresa, el comtat de Besalú, el comtat de Cerdanya, el comtat de Berga i el comtat de Conflent. Així mateix, hi havia la marca de Tortosa i la marca de Lleida, conquerides en vida del seu pare. Aquest conjunt heterogeni fou cohesionat internament sota la denominació conjunta i legal, per primera vegada, de Catalunya, definint-se els seus límits territorials com «la terra que va des de Salses fins a Tortosa i Lleida» («de Salsis usque Dertusam et Ilerdam cim suis finibus»). A aquest bloc no se li associà cap denominació nobiliària, ja fos la de comtat, ducat, principat o regne, sinó tan solament Catalunya, mantenint el rei el reputat i prestigiós títol que el seu pare sempre havia exhibit en primer lloc jeràrquic i com a més important, el de ser comte de Barcelona. Aquest heterogeni grup de comtats emparat sota la denominació unitària de Catalunya fou cohesionat i articulat internament entre el 1170 i 1195 mitjançant tres documents de caràcter legislatiu, jurídic i cultural, que han estat definits com els tres monuments de la identitat política catalana: els Usatici Barchinonae (Usatges de Barcelona), el Liber domini regis (Llibre del domini del rei), i la Gesta Comitum Barchinonensium (Gestes dels comtes de Barcelona), documents que constitueixen, més enllà de la denominació geogràfica, el naixement de Catalunya com un estat medieval, amb unes fronteres definides, un corpus legislatiu i judicial unificat i uns referents culturals comuns. Aquesta articulació política de Catalunya com a estat medieval es veu representada per l'aparició del terme Cathalonia, terme que mai no havia emprat Ramon Berenguer IV, per a referir-se a un espai polític, social i ètnic definit. Aquesta aparició del terme es veu refermada pel principi d'oposició, davant la necessitat de definir els orígens ètnics diferenciats dels barons que constitueixen la cúria reial, de manera que es parla de «cum consilio et voluntate baronum curie mee, scilicet, Catalanorum et Aragonensium», així com per la necessària definició jurídica, que substitueix a l'anterior referència barcelonina, per la nova de «ad forum et consuetudinem Catalonie». Així mateix tres dates representen simbòlicament aquest naixement polític: d'una banda el 1173, data en què es feu la primera recopilació dels Usatici Barchinonae amb la voluntat de convertir-los en la llei de Catalunya «Consuetudinem Cathalonie». També en aquell any el rei Alfons II d'Aragó «el Cast» convocà a Fondarella una assemblea de Pau i Treva de Déu. Per bé que la Pau i Treva de Déu fou inicialment un instrument jurídic de l'Església catòlica per tal de defensar els més febles de la violència feudal, el poder comtal barceloní les instrumentalitzà progressivament per tal de convertir-les en una eina d'afermament del seu poder sobre els barons. L'assemblea de Fondarella marca la culminació d'aquest procés polític d'afermament de la superioritat del poder comtal, en aquest cas ja reial, i on hi foren convocats els magnats catalans més poderosos d'aleshores, entre d'altres, Ramon I de Montcada, Ramon Folc III de Cardona, Hug IV de Mataplana, Ponç III de Cabrera. El rei Alfons II d'Aragó aconseguí el reconeixement de la seva potestas (poder) reial amb la concessió per part dels barons d'accedir a la convocatòria dels caps de llinatge quan el rei ho considerés convenient, a fi de combatre els malfactors en «totius terre mee». Així mateix, el rei defineix la unitat de l'espai territorial català sota la seva sobirania com «la terra que va des de Salses fins a Tortosa i Lleida» («de Salsis usque Dertusam et Ilerdam cim suis finibus»), i per bé que en aquest cas concret de 1173 no s'explicita la paraula Catalunya, el terme sí que quedarà palesament definit en ratificacions posteriors. A fi de fer efectiu el poder reial sobre aquest espai polític definit anomenat Catalunya, el rei articulà una estructura jurisdiccional territorial, les vegueries, al capdavant de les quals hi hauria un representant de l'autoritat reial, el veguer, nomenat pel monarca entre persones sense vincles familiars amb els barons. Així mateix, el veguer seria el responsable de mantenir la pau a la terra i els habitants, comptant amb la capacitat de convocar assemblees veïnals per tal de perseguir els malfactors, i amb plens poders en nom del rei en matèria fiscal i militar. Però el naixement polític de Catalunya com un estat medieval unificat i homogeneïtzat per sobre la fragmentació baronial no fou pacífica. El rebuig dels barons als acords anomenats constitucions de Pau i Treva fou frontal i violent. El 1176 fou assassinat un dels que havien acatat els acords, el vescomte Ramon Folc III de Cardona; tot seguit es donà tal caos als seus dominis que l'abat de Cardona no va poder assistir a un sínode a Urgell; i també morí violentament el 1194 l'arquebisbe de Tarragona, Berenguer de Vilademuls, un altre dels que havien acatat la superioritat reial. La segona data emblemàtica que simbolitza el naixement polític de Catalunya com a estat medieval és el 1180, any a partir del qual la cancelleria barcelonina deixà de datar els seus documents per l'any de regnat dels monarques francs, pràctica que tenia el seu origen en la conquesta franca de la Gòtia el 805. La tercera data simbòlica és el 1194, any en què es confeccionà el Liber domini regis, compilació classificada per llinatges i castells dels convenis establerts entre els barons i els comtes de Barcelona en el passat, i que serví d'instrument jurídic al rei per tal d'abordar l'obtenció i recuperació dels seus drets jurisdiccionals perduts arran de la revolució feudal que havia esclatat en temps de Ramon Berenguer I. Els barons que, al·legant el caràcter totalment aloidal dels seus castells, es negaven a obeir el rei, hagueren de confrontar-se amb la constatació de la documentació escrita que detallava els pactes feudovassallàtics. El Principat de Catalunya en la monarquia catòlica i : unió dinàstica amb Castella (inicialment el 1492, definitivament el 1714. Segle XVII: Guerra dels Segadors. Tractat dels Pirineus (1659) i divisió de Catalunya entre França i Espanya. Segle En les últimes dècades del , durant el regnat de l'últim rei Habsburg, Carles II, malgrat el conflicte intermitent entre Espanya i França, la població catalana va augmentar fins a aproximadament 500.000 habitants i es va recuperar l'economia. Aquest creixement econòmic va ser impulsat en gran manera per l'exportació de vi a Anglaterra i la República Holandesa, donat que aquests països estaven involucrats en la Guerra dels Nou Anys contra França, per la qual cosa no pogueren comerciar amb el vi francès. Aquest nou comerç va provocar que molts catalans veiessin a Anglaterra i, sobretot, als Països Baixos com a models polítics i econòmics pel Principat de Catalunya. Al final de la Guerra de Successió Espanyola, en què els catalans, juntament amb els altres estats de la Corona d'Aragó, van donar suport a l'Arxiduc Carles d'Àustria com a Carles III d'Espanya, el vencedor Borbó el Duc d'Anjou, ara Felip V, va ocupar la capital de Catalunya després d'un llarg setge l'11 de setembre de 1714 i el 1716 va signar els Decrets de Nova Planta, que va abolir la Corona d'Aragó i totes les institucions i lleis catalanes (excepte el dret civil) i va establir l'ús de la llengua castellana a la nova Reial Audiència de Catalunya en detriment de la catalana. Denominació de Principat El Principat de Catalunya és un terme jurídic (en llatí principatus) que aparegué al per indicar el territori sota jurisdicció de les Corts Catalanes, el sobirà del qual (en llatí, princeps) era el rei del casal d'Aragó, sense ser formalment un regne sinó una agrupació de comtats amb unes lleis uniformades per les Corts. Prèviament ja s'utilitzava princeps per a denominar el sobirà amb una autoritat superior a la nominal de comte, i principatus per a indicar el seu domini format per diversos comtats: Borrell II, per consensum principis Borrellum; Ramon Borrell, inclutus princeps Raimundus; Berenguer Ramon I, principis nostri Berengarii; Ramon Berenguer I, principis Barchinonensis; Ramon Berenguer IV, «lo Comte e princep de Catalunya». En l'usatge 65 de les Corts del 1064 s'anomena Ramon Berenguer I i Almodis de la Marca com a principes del principatus, que consistia en els comtats de Barcelona, Girona i Osona (quedaven al marge els altres comtats, encara que n'eren feudataris). En l'usatge 61 es determina l'extensió marítima del Principat des del cap de Creus fins a Salou, incorporant per tant el comtat d'Empúries. En la constitució XVIII de les Corts del 1188 es defineix el Principat «des de Salses fins a Lleida i Tortosa i els seus rius». El 1244 una pragmàtica de Jaume el Conqueridor estableix el límit amb Aragó definint Cathalonia universa des de Salses fins al Cinca. La primera referència explícita a la denominació de Principat de Catalunya es troba en la convocatòria a les Corts de Perpinyà, del 1350, feta pel rei Pere el Cerimoniós. A les següents corts generals de la Corona, celebrades a Montsó el 1362, se saluda al rei com «illustrissimus princeps et dominus dominus Petrus dei gratia rex Aragonum [...] Et inter alios illi de principatu Cathalonie sub hac forma.». En el conflicte entre Pere el Cerimoniós i Jaume III de Mallorca sobre els comtats de Cerdanya i Rosselló, el primer li recorda «que los dits comtats et terres són de et dins Cathalunya et del Principat de Cathalunya». Com que aquests comtats tenien algunes particularitats administratives, sovint s'utilitzava la denominació els Comtats en oposició al Principat. Un nom alternatiu utilitzat a les Corts de Barcelona del 1283 és el d'Universitat de Catalunya, equivalent a la denominació de comú per referir-se al conjunt d'habitants. El terme es va institucionalitzar en el govern local d'Eivissa, de Mallorca i de Perpinyà. Els reis de Mallorca participaven en les corts catalanes com a feudataris, i els seus habitants s'integraven en el braç respectiu del Principat. Les illes Balears eren considerades una prolongació del Principat, igual que els comtats de Cerdanya i Rosselló. Però a partir del , els balears van deixar de concórrer a les corts despatxant directament amb el rei per mitjà d'ambaixadors. Sovint s'ha utilitzat el títol nobiliari de príncep per l'hereu de la corona. En el cas de la corona d'Aragó l'hereu portava el títol de duc de Girona, més tard canviat a príncep de Girona. El Principat de Catalunya no és un títol nobiliari sinó una denominació jurídica equivalent a domini o sobirania. El nom de Principat es va seguir utilitzant en els Decrets de Nova Planta de l'administració borbònica, amb l'àmbit restringit sense la Catalunya del Nord, i fou plenament vigent fins al . Els moviments republicans van preferir abandonar el nom de Principat, però, en canvi, els moviments pancatalanistes prefereixen mantenir-lo per referir-se a la Catalunya estricta, diferenciada de la Catalunya Gran. Avui el terme Principat no està recollit en l'Estatut d'Autonomia de Catalunya, però continua vigent com a denominació tradicional. Etimologia de Catalunya El nom de Catalunya es va començar a fer servir a mitjan per a designar un seguit de comtats de la Gòtia que es van desvincular, gradualment, de la tutela franca fins a esdevenir sobirans. L'origen del mot Catalunya encara és incert i obert a interpretacions. La teoria més acceptada és que es deriva de "terra de castells", i que hagi evolucionat del terme castlà, el governador d'un castell. D'acord amb aquesta teoria, el terme castellà en seria anàleg. Una altra teoria suggereix que Catalunya prové de "Gotholàndia", és a dir 'la terra dels gots'; de fet, els francs sovint anomenaven el territori català (o fins i tot, la península Ibèrica) com a Gòtia. Altres teories suggereixen que prové d'un mític príncep germànic, Otger Cataló, tal com diu una llegenda, o ho relacionen amb la tribu gal·la dels catalauns, o el fan venir dels lacetani, tribu que habitava les terres del Bages i l'Anoia, i que per influència italiana hauria evolucionat a catelans i d'aquí a catalans, tal com proposà Joan Coromines. La primera referència documental del terme Catalunya apareix en el Liber Maiolichinus de Gestis Pisanorum Illustribus, una epopeia llatina que narra la croada pisano-catalana de l'any 1113-1114 contra Madina Mayurqa cabdellada per l'arquebisbe de Niça Pere II i el comte Ramon Berenguer III de Barcelona. Aquesta obra fou redactada entre 1115 i 1120 i es refereix al comte de Barcelona com «Dux Catalanensis», al seu territori com a «Catalania», i als seus habitants com a «Catalanenses». Malgrat els diversos estudis, es desconeix encara l'etimologia de la paraula «català» i «Catalunya», així com tampoc s'entén per què apareix primer en un document pisà i no en la documentació catalana. Així i tot, es constata que Catalunya tenia una connotació eminentment geogràfica, i que durant els governs de Ramon Berenguer III i Ramon Berenguer IV no responia a cap estructura política, ja que continua sense aparèixer en la mateixa documentació comtal. El comte dels barcelonins («comes Barchinonensis») Ramon Berenguer IV exercia el seu principatum i dominatum sobre diversos comtats, que només a partir de la data del 1114 i basant-se en la realitat històrica documentada, es poden qualificar correctament de catalans: comtat de Barcelona, el comtat de Girona, el comtat d'Osona, el comtat de Manresa, el comtat de Besalú, el comtat de Cerdanya, el comtat de Berga i el comtat de Conflent. Per altra banda, el comtat d'Urgell, el comtat de Pallars Jussà, el comtat de Pallars Sobirà, el comtat de Rosselló i el comtat d'Empúries continuaven governats per dinasties pròpies. Dignitat dels sobirans de Catalunya Els sobirans de Catalunya tenien la dignitat (títol) de comtes de Barcelona. Per bé que les jurisdiccions nobiliàries durant l'edat mitjana rebien la qualificació del seu senyor, de manera que un comte regia un comtat, un duc regia un ducat, i un rei un regne, i malgrat que la fundació i estructuració de Catalunya com un estat medieval fou obra del rei Alfons II d'Aragó «el Cast», la dignitat (títol) que aquest ocupà com a sobirà de Catalunya fou el reputat i prestigiós títol que el seu pare Ramon Berenguer IV de Barcelona sempre havia exhibit en primer lloc jeràrquic i com a més important, el de ser comte de Barcelona. Denominacions com la de «rei de Catalunya-Aragó», «rei catalanoaragonès» o «comte rei», van ser creades a les darreries del i no responen als usos històrics ni a l'ordenament protocol·lari tradicional del Principat de Catalunya. El rei Alfons II d'Aragó «el Cast» fou el primer que va rebre i unir els títols de rei d'Aragó i comte de Barcelona, intitulant-se el 1166: «Ego Ildefonsus, Dei gratia rex Aragonensium et comes Barchinonensium»; aquestes dignitats foren heretades pels seus successors, a les quals s'anaren afegint la resta de dignitats (títols) de sobirania sobre els territoris conquerits, i s'arribà el 1405 al rei Martí I d'Aragó «l'Humà», que s'intitulava: «En Marti, per la gracia de Deu Rey Darago, de Valencia, de Mallorques, de Sardenya e Corsega, e Comte de Barchinona, de Rossello, e de Cerdanya». La corona i títol principal dels monarques del casal d'Aragó del llinatge dels comtes de Barcelona fou la de ser reis d'Aragó, raó per la qual la dignitat de rei d'Aragó sempre ocupà la posició jeràrquica primera i principal. La dignitat (títol) de comte de Barcelona pel sobirà de Catalunya quedà segellada jurídicament durant el regnat de Pere el Gran; en iniciar aquest el seu regnat, modificà el costum dels seus antecessors i optà per emprar només el títol de rei d'Aragó, renunciant a utilitzar els títols de rei de València i comte de Barcelona; així mateix creà un nou símbol com a distintiu personal, la creu d'Alcoraz. Aquest estil tan sols es modificà després de la conquesta de l'illa de Sicília el 1282, quan el rei passà a utilitzar el títol de rei d'Aragó i Sicília (Aragonum et Sicilie rex). Aquestes decisions crearen polèmica tant al Regne de València com a Catalunya, i en les Corts Catalanes de 1283 s'aprovà la Constitució (llei) catalana núm. XXIX, que obligava al rei i als seus successors a incloure aquest títol en totes les seves cartes i segells, i que en la pràctica obligava al rei d'Aragó a intitular-se comte de Barcelona a Catalunya. Símbols del Principat de Catalunya El símbol principal del Principat de Catalunya era el senyal reial. Si bé, en un principi, aquestes armes heràldiques eren pròpies dels comtes de Barcelona, des de Ramon Berenguer IV, més tard també reis d'Aragó, sent el seu símbol principal tant com a sobirà del Principat, de la corona d'Aragó, així com, de la seva família, amb el temps s'anaren territorialitzant. Aquest fet es produeix ja a finals del i inicis del XV, com es pot veure per les declaracions de la reina Maria de Luna, a les corts catalanes de 1396, on disposà que les galeres solament portessin: "Armes del comtat de Barcelona, ço és, barres grogues e vermelles". O a les del seu marit, el rei Martí l'Humà, en el seu parlament a les Corts Generals de Catalunya, realitzades a Perpinyà el 1406, recordant les paraules que Jaume el Just, digué al seu fill Alfons, en partir aquest vers Sardenya, el 1323: "Fill, jo us dó la bandera nostra antiga del Principat de Catalunya". Al llarg de l'edat moderna, el senyal reial continuà sent el símbol principal del Principat, per la declaració que feren els diputats catalans a l'emperadriu Isabel el 1528: «Car jatsia lo nom e Rey sia de Aragó, les armes emperò que aquell fa són del Principat de Catalunya», apareix en algunes obres pictòriques com l'escut del Principat de Catalunya, de 1637, que decora el Saló dels regnes al palau del Buen Retiro a Madrid, o a l'Apoteosi heràldica de Barcelona, de 1681, on apareix escrit en llatí amb l'escut de les quatre barres el Principat de Ghotolonia. Règim administratiu Catalunya fou organitzada en vegueries. La vegueria era una organització territorial de Catalunya encapçalada per un veguer (llatí: vigerius). Els orígens de la vegueria es remunten a l'època carolíngia, quan els vicaris (en llatí vicarii, en singular vicari) es van instal·lar sota l'estructura comtal de la Marca Hispànica. L'ofici d'un vicari era la vicariata (en llatí vicariatus) i el seu territori era una vicaria. Tots aquests termes llatins de l'administració carolíngia van evolucionar amb la llengua catalana. El veguer era nomenat pel rei i n'era responsable davant d'ell. Era el comandant militar de la seva vegueria (i, per tant, guardià dels castells reials), el cap de justícia del mateix districte, i l'encarregat de les finances públiques (fisc) de la regió que se li encomanava. A mesura que avançava el temps, les funcions del veguer es van fer cada vegada més judicials. Dirigia la cort (jutjat) del veguer o de la vegueria amb el seu propi segell. La cort tenia autoritat en tota matèria excepte els relacionats amb l'aristocràcia feudal. Normalment escoltava els casos de la corona, els civils i penals. Tanmateix, el veguer va conservar també certes funcions militars: va ser el comandant de la milícia i el superintendent de castells reials. El seu treball era la llei i l'ordre i el manteniment de la pau del rei: en molts aspectes, una oficina anàloga a la del sheriff a Anglaterra. Algunes de les vegueries més grans incloïen una o més sotsvegueries, que posseïen un considerable grau d'autonomia. A finals del a Catalunya hi havia dotze vegueries. Al final del regnat de Pere el Gran (1285) n'hi havien disset, i a l'època de Jaume el Just n'hi havien vint-i-una. Després de l'annexió francesa de les vegueries de Perpinyà i Vilafranca de Conflent el 1659, Catalunya es trobava dividida en 15 vegueries, 9 sotsvegueries i el districte de la Val d'Aran. Aquestes divisions administratives van romandre fins a 1716, quan van ser substituïdes pels corregiments castellans. Referències Vegeu també Part de la monarquia Unió, sota el comte sobirà de Barcelona, de diversos comtats catalans (1065-1162) Estat de la corona d'Aragó (1162-1641) / (1652-1714) Estat de la monarquia catòlica (1479-1516) Estat de la monarquia d'Espanya (1516-1641) / (1652-1714) Estat del Regne de França (1641-1652) Província de la Monarquia Absoluta Borbònica (1714-1812) / (1814-1820) / (1823-1833) Província del Regne constitucional d'Espanya (1820-1823) Règim polític i legislatiu Constitucions catalanes Diputació del General de Catalunya Reial Audiència de Catalunya (1493-1716) Reial Audiència de Catalunya (borbònica) Ciutats Barcelona, capital del país. Ciutats importants: Perpinyà, Girona, Lleida, Manresa, Vic, Tarragona i Tortosa. Bibliografia DE TEJADA Y SPÍNOLA, Francisco Elías (1950). Las doctrinas políticas en la Cataluña Medieval. Barcelona: Ayma ed. VILAR, Pierre (1962). La Catalogne dans l'Espagne moderne. Recherches sur les fondements économiques des structures nationales. III vols., Paris ELLIOT, John (1963). The revolt of the Catalans: a study in the decline of Spain (1598–1640). Cambridge University Press SERRA, Eva (1966). La guerra dels segadors. Barcelona: Ed. Bruguera BONNASSIE, Pierre (1975-1976). La Catalogne du milieu du Xe à la fin du XIe siècle. Croissance et mutations d'une société. Toulouse: Publications de l'Université de Toulouse-Le Mirail. BISSON, Thomas Noël (1998). Tormented voices. Power, crisis and humanity in rural Catalonia 1140–1200. Harvard University Press CINGOLANI, Stefano Maria (2006). Seguir les Vestígies dels Antecessors. Llinatge, Reialesa i Historiografia a Catalunya des de Ramon Berenguer IV a Pere II (1131-1285). Anuario de Estudios Medievales. ISSN 0066-5061 CAPDEFERRO, Josep; SERRA, Eva (2014). La defensa de les constitucions de Catalunya: el Tribunal de Contrafaccions (1702-1713). Generalitat de Catalunya. Departament de Justícia Geografia de la Corona d'Aragó Geografia històrica de Catalunya


source: wikipedia

text: Les ciències de la Terra estudien la Terra i els seus processos. També anomenades geociències són les disciplines de les ciències naturals que estudien l'estructura, morfologia, evolució i dinàmica del planeta Terra. Constitueix un cas particular de les ciències planetàries, les quals s'ocupen de l'estudi dels planetes del sistema solar. Particularitats respecte a altres ciències Les ciències de la Terra abasten l'estudi temporal i espacial del planeta des d'un punt de vista físic, incloent la seva interacció amb els éssers vius. Les variades escales espaciotemporals de l'estructura i la història de la Terra fan que els seus processos que hi tenen lloc siguin resultat d'una complexa interacció entre processos de diferents escales espacials (des del mil·límetre fins als milers de quilòmetres) i escales temporals que abasten des de les centenes de segon fins als milers de milions d'anys. Un exemple d'aquesta complexitat és el diferent comportament mecànic que algunes roques tenen en funció dels processos que s'estudiïn: mentre les roques que componen el mantell superior responen elàsticament al pas de les ones sísmiques (amb períodes típics de fraccions de segon), responen com un fluid en les escales de temps de la tectònica de plaques. Un altre exemple de l'ampli ventall d'escales temporals és el canvi climàtic, que es produeix en períodes d'entre milions d'anys a uns pocs anys, on es confon amb les escales pròpies del canvi meteorològic. Com l'objecte d'estudi (la Terra) no és manipulable i l'obtenció de dades directes és limitada, les tècniques de simulació anàloga o computacional són de molta utilitat. Rellevància Les Ciències de la Terra constitueixen una eina per planificar una explotació racional dels recursos naturals, comprendre les causes que originen els fenòmens naturals que afecten a l'ésser humà i com l'ésser humà influeix en la naturalesa amb les seves accions. D'altra banda, les ciències de la Terra ens permeten entendre els processos naturals que han afavorit i/o amenaçat la vida de l'home, i el seu estudi està lligat tant a l'estudi dels fluxos d'energia en la naturalesa i a l'aprofitament d'aquests, com a la prevenció de riscos mediambientals, sísmics, meteorològics i volcànics, entre d'altres. Història Les ciències de la Terra es troben en constant evolució. La geografia de Plini el Vell només descrivia els elements de la superfície de la Terra sense relacionar-los a través de processos, i es donava poca importància a la dinàmica de canvis i la interacció amb els elements que componen el medi ambient. Durant els primers segles d'exploració europea s'inición una etapa de coneixement molt més detallat dels continents i oceans. Es van cartografiar detalladament, per exemple, les alineacions magnètiques en l'Oceà Atlàntic, que serien de gran utilitat per a la navegació intercontinental. El 1596, per exemple, Abraham Ortelius albira ja la hipòtesi de la deriva continental, precursora de la teoria de la tectònica de plaques. Abans, els exploradors espanyols i portuguesos havien acumulat un detallat coneixement del camp magnètic terrestre. El naixement dels conceptes bàsics de la geologia (gradualisme, superposició, etc.), al i XVIII (p.e., James Hutton) o la meteorologia, va donar pas a una eclosió en l'estudi de la Terra. Avui les ciències de la Terra són una extensió més de les ciències físiques quantitatives basades en l'empirisme, l'experimentació i la reproducibilitat de les observacions. Disciplines Estudi de la Terra sòlida: Geodèsia, estudi de la forma de la Terra. Geofísica, estudi del planeta des del punt de vista de la física Geologia, estudia el referent a les roques, el subsòl, terratrèmols, volcans i fòssils Geomorfologia, estudia les formes de la superfície terrestre. Geografia, estudia la relació i interacció de la superfície terrestre amb l'home. Hidrologia, estudia de la distribució, espacial i temporal, i les propietats de l'aigua present en l'atmosfera i en l'escorça terrestre. Paleontologia, estudia els fòssils de plantes i animals. Oceanografia (o oceanologia), estudia les ones, marees, corrents, fosses i vida marina. Ciència del sòl, estudia el sòl com a recurs natural. Climatologia, estudi del clima terrestre actual i en el passat geològic. Meteorologia, estudi de la dinàmica atmosfèrica i el temps meteorològic. Vegeu també Ciències ambientals Geologia històrica Enginyeria del petroli Termodinàmica Referències Bibliografia Allaby M., 2008. Dictionary of Earth Sciences, Oxford University Press, Korvin G., 1998. Fractal Models in the Earth Sciences, Elsvier, Tarbuck E. J., Lutgens F. K., and Tasa D., 2002. Earth Science, Prentice Hall, Yang X. S., 2008. Mathematical Modelling for Earth Sciences, Dunedin Academic Press, Enllaços externs Institut de Ciències de la Tierra Earth Science Picture of the Day, a service of Universities Space Research Association, sponsored by NASA Goddard Space Flight Center. Geoethics in Planetary and Space Exploration. , National Earth Science Teachers Association


text: El caiac és una petita piragua propulsada per humans. Típicament és propulsada per un o diversos caiaquistes que utilitzen pales dobles i s'asseuen mirant endavant amb les cames lleugerament flexionades. Història El vocable caiac (qajaq) originari de les tribus Aleutianes significa "embarcació de caçador" i es refereix a una embarcació construïda d'ossos i de pell de foca que s'utilitzava per caçar, pescar, transportar el producte de la caça i realitzar extenses excursions en recerca de les preses. El seu origen es remunta a uns 5.000 anys d'antiguitat i era usat en diferents versions pels pobles originaris d'Alaska, el nord del Canadà i Groenlàndia. Els caiacs dels esquimals anaven tancats en la seva banyera amb una pell lligada a la roba del tripulant, amb la mateixa funció que els actuals cobrebanyeres, però amb l'inconvenient que no permetia al tripulant separar-se de l'embarcació; per solucionar els dos problemes principals que es creaven en bolcar (ofegar-se o morir congelat) els esquimals van inventar la tècnica de l'esquimotatge, mitjançant la qual podien tornar a redreçar l'embarcació després de la bolcada. Diferències entre piragua, caiac i canoa La piragua és un tipus d'embarcació llarga i estreta propulsada per rems, vela o pales que s'utilitza per a la navegació en llac, riu o mar. Té els seus orígens en la prehistòria i es construïa buidant i perfilant el tronc d'un arbre. En l'actualitat es consideren dos tipus de piragües: canoa i caiac. A la canoa el tripulant s'impulsa amb una pala d'una fulla i la seva posició és de genolls, dominant el rumb de l'embarcació únicament amb la pala, mitjançant la tècnica del repaleig. Al caiac el tripulant va assegut i utilitza una pala de doble fulla(una a cada costat de la perxa) que alternativament fica a l'aigua per propulsar i dirigir el caiac, la qual cosa permet major maniobrabilitat i velocitat que en una canoa. Acostuma a ésser més estret i lleuger i la coberta, a diferència de la canoa, està tancada, excepte en el caiac sit on top on el caiaquista va assegut per sobre de la superfície de l'aigua. Parts d'un caiac Casc: és la part del caiac que està en contacte amb l'aigua i defineix les seves característiques principals com estabilitat, velocitat, direccionalitat i maniobrabilitat. Coberta: és la part superior del caiac, que cobreix el casc i protegeix el caiaquista dels elements. Cabina o banyera o cockpit: és l'orifici on el caiaquista va assegut dins del caiac. Quilla: part inferior i eix de simetria del casc que li dona la direcció d'avanç. Mampares o envans: separacions interiors entre la cabina i els compartiments estancs de càrrega. Compartiments estancs: compartiments secs per a càrrega i per donar-li flotació al caiac. S'hi accedeix a través de les escotilles o compartiments. Caps de coberta: caps elàstics per subjectar articles sobre la coberta del caiac. Timó: peça retràctil similar a una aleta, que ajuda a adreçar el caiac en condicions de vent i corrents. Orsa: peça retràctil similar a una aleta, que augmenta la resistències lateral i ajuda a estabilitzar el caiac en condicions de vent i corrents. Tipus de caiacs Existeixen diferents tipus de caiac, ja sigui s'utilitzin per navegar en aigües tranquil·les o en aigües ràpides. Totes utilitzen la pala com a element propulsor. El caiac de riu, per exemple, és curt i aplatat, amb una màniga més ampla i d'eslora més curta. El caiaquista utilitza musleras, que s'ajusta a les seves cames per dominar l'embarcació amb moviments del tronc. Quant al caiac d'aigües braves, és més curt i compta amb cubrebanyeres, que cobreix la part oberta de la canoa impedint que pugui entrar aigua. El kayakista, d'altra banda, fa servir casc. En el caiac-pol (un esport que es juga amb pilota), en canvi, s'utilitzen vaixells de tres metres de longitud, fabricats en plàstic o fibres. Tens les puntes rodones i compten amb proteccions d'escuma perquè, enmig d'un partit, no danyin a altres palistes en cas d'impacte. Solen tenir poc volum, especialment en la popa, permetent que el palista realitzi girs sobre el seu eix.L'objectiu és anotar en l'arc o porteria rival el màxim possible. Paleig i maniobres en caiac Pujar al caiac: Se situa el caiac paral·lel a la riba i se subjecta la banyera. A continuació es creua la pala per darrere de la banyera mentre que amb l'altra mà se subjecta la part davantera. En aquest moment es pot introduir una cama en l'embarcació utilitzant com a punts de suport la mà dreta, que subjecta la pala, i l'esquerra, sobre un punt de la riba lleugerament més elevat que el caiac. Seguidament llisca el cos i s'introdueix l'altra cama, mantenint els mateixos punts de suport. Es flexionen els genolls i s'estiren les cames sota la coberta de proa i, finalment, s'ajusta la posició dins del caiac perquè sigui el més còmoda possible. Asseure's en el caiac : Seure correctament en el caiac evitarà futures lesions d'esquena per la qual cosa haurà d'evitar qualsevol postura que no permeti tenir la columna alineada i les espatlles cap enrere, mantenint la silueta a S. En molts caiacs el palista pot seure amb els genolls flexionats i els peus sobre el reposapeus de l'embarcació. Bolcar amb un caiac Cal esperar que el caiac hagi bolcat totalment abans d'intentar sortir-ne. Després es deixa anar el tapa banyeres, es treuen els genolls de la coberta de proa, es flexiona el cos cap endavant i, mantenint el contacte manual amb el caiac, es puja a la superfície. Cal tractar de no treure el cap a la superfície fins que les cames no estiguin totalment fora de l'embarcació, per evitar possibles situacions perilloses. Empunyadura de la pala Maneig de la pala Paleig cap endavant Paleig cap enrere Aturar el caiac Palada circular endavant Palada circular enrere Palada en vuit Girs escorats Timoneig de proa Timoneig de popa Esquimotatge Elecció del caiac A l'hora de triar el caiac s'ha de tenir present l'activitat que es vol realitzar(pesca, apnea, lleure, etc.), els tipus de caiacs, els materials de construcció i el disseny Vegeu també Coracle Caiac polo Caiac de mar Umiak Referències Piragües Esports d'aventura


text: El ciclisme és un esport que consisteix a la realització de curses que tenen en comú l'ús de la bicicleta. Història Història de la bicicleta Tot i que s'han trobat gravats d'artefactes semblants a la bicicleta de Leonardo da Vinci al Segle XV, hem de remuntar-nos a finals del Segle XVIII per trobar els primers aparells semblants a l'actual bicicleta. El 1690 el comte francès Mede de Sivrac inventà el célérifère, un aparell amb dues rodes, sense manillar ni pedals que no reeixí. A inicis del Segle XIX, el baró alemany Karl Drais creà la draisiana (1818) caracteritzada pel fet que la roda davantera era mòbil a través d'un manillar. El 1839 l'escocès Kirkpatrick Macmillan incorporà els primers pedals. El 1865 Pierre i Ernest Michaux idearen la michaulina on incorporaven els pedals a la roda davantera. Per guanyar velocitat, aquesta roda es feia tremendament gran i això obligava que l'aparell fos massa alt i el risc de caigudes augmentava. El 1879, l'anglès H.J. Lawson ideà la transmissió per pedals amb cadena a la roda del darrere. El 1885, John Kemp Starley crea la bicicleta de seguretat (un model anomenat Rover), amb les rodes molt més petites. Tres anys més tard, John Boyd Dunlop inventa els pneumàtics inflables. Ja a inicis del la bicicleta s'havia convertit en un mitjà de transport absolutament popular entre les masses. Història del ciclisme El 31 de maig de 1868 nasqué oficialment la primera competició ciclista, organitzada pels germans Olivier, de la fàbrica de Michaux. Fou una cursa de 1200 metres al voltant del parc Saint Cloud de París i hi participaren 7 ciclistes. La primera, però, cursa semblant a les actuals proves professionals es disputà l'any següent. Fou la primera clàssica de la història i es disputà entre París i Rouen amb una distància de 123 quilòmetres. Prengueren la sortida uns cent participants (cinc d'ells dones) i el vencedor fou el britànic James Moore. L'any 1878 es crea la primera associació ciclista a la Gran Bretanya. Tres anys més tard es crea la Union vélocipédique de France. El 1892 es crea la International Cyclist Association, amb seu a Londres. Fou la primera associació internacional d'aquest esport, però aviat sorgiren divergències entre els països que la formaven i el 14 d'abril de 1900 es creà la Unió Ciclista Internacional, l'actual organisme rector, amb seu a París. Foren membres fundadors França, Bèlgica, Itàlia, Suïssa i Estats Units. A Espanya. el primer organisme ciclista fou la Unión Velocipédica Española l'any 1895. El 1903 es disputà el primer Tour de França, ideat per Herni Desgranges amb un recorregut de 2428 quilòmetres. El primer Giro d'Itàlia nasqué el 1909 impulsat per Costamagna, Cougnet i Morgagni. El 1911 nasqué la Volta a Catalunya. El primer Campionat del Món de ciclisme no es realitzà fins a l'any 1927, però tot i que gaudeix de prestigi, el veritable campió del món oficiós és el campió de la ronda francesa. No és fins al 1935 que es crea la primera Vuelta a Espanya, ideada per Joan Pujol. La principal prova en ruta a Amèrica és la Vuelta Ciclista a Colòmbia apareguda el 1951. El 1965 l'UCI se separà en dos organismes: la Federació Internacional de ciclisme amateur (FIAC) amb seu a Roma i la Federació Internacional de ciclisme professional (FICP) amb seu a Luxemburg. L'UCI esdevingué organisme rector amb seu a Ginebra. El 1992, FIAC i FICP es reunificaren de nou dins l'UCI que es traslladà a Lausana. Història del ciclisme a Catalunya De la mateixa manera com va passar a la resta d'Europa, el ciclisme fou un dels primers esports que agafà força i popularitat a casa nostra. D'aquesta manera, s'anà imposant a Catalunya des dels anys 80 del . La primera entitat cliclista de Catalunya fou el Club Velocipèdic de Barcelona, del 1884 fundat per Claudi de Rialp i Manuel Duran i Ventosa. Poc després apareix el Sport Ciclista Català, primer club de cabdal importància a la península. El 1887 es fundà el Velo-Club a Barcelona. Entre 1888 i 1891 es fundaren clubs a Reus (Veloz Club), Tarragona (Club Velocipedista), Tortosa, Valls, Mataró (Sport Mataronés, 1893, fusió del Club Mataronès de Velocípedes -1892- i El Pedal Mataronès -1893-), Terrassa, Sabadell (Club Velocipèdic Sabadellenc), Girona, Olot i Figueres (Sport Figuerenc 1891, que construí el primer velòdrom de Catalunya el 1893), i d'altres a la ciutat de Barcelona. També el 1893 es construí el Velòdrom de la Bonanova amb 400 metres de corda i considerat el millor d'Europa del moment. El 1895 es construïren el velòdrom de Reus, i l'any següent el de Lleida. A Barcelona es construeixen, també, els Nou velòdroms del carrer Aragó (del Velo-Club) i el del carrer Muntaner (amb 250 metres de corda). El 1903 es construí el Velòdrom de Tirador a Palma, impulsat pel Veloç Sport Balear, entitat molt destacada a les Illes. El 1898 es creà l'Sport Club Lleidatà i el 1906 es crea el Bétulo Sports a Badalona. Modalitats El ciclisme es pot dividir en les següents modalitats: Ciclisme en carretera És aquella modalitat que es disputa per carrers, circuits o carreteres. Trobem diferents tipus de competicions: Proves d'un dia Les clàssiques: proves d'un dia de llarg recorregut disputades entre dues ciutats. Els critèriums: curses de fins a 100 quilòmetres que es disputen en un circuit tancat. Contra-rellotge individual: els ciclistes recorren una distància sols sortint a intervals de temps vencent el que recorre la distància en menys temps (si es disputa en muntanya, rep el nom de crono-escalada). Contra-rellotge per equips: com l'anterior però disputada per equips. No hi ha vencedor individual, sinó que ho és l'equip que hagi fet menys temps. Proves per etapes Són proves de com a mínim dos dies que combinen etapes planes o etapes de muntanya; i etapes en línia o contra-rellotges. El primer Campionat del Món en carretera es disputà el 1927. Ciclisme en pista És aquella modalitat que es disputa en un velòdrom. Es compon de diferents tipus de proves: Velocitat: competeixen per parelles sobre una distància de 1000 metres on només els 200 metres darrers compten pel temps. Quilòmetre a sortida parada: prova individual contra el rellotge sobre una distància de 1000 metres. Persecució individual: competeixen de dos en dos prenent la sortida des de costats oposats del velòdrom intentant donar-se caça mútuament, vencent qui dona caça o qui acaba primer de recórrer la distància. Persecució per equips: igual que en el cas anterior, però competint equips de 4 corredors, on el tercer corredor en arribar a la meta de cada equip marca el temps final. Fons per punts: sobre una distància de 50 quilòmetres amb sortida massiva i sprints puntuables cada quilòmetre i mig aproximadament, vencent qui més punts acumula. Keirin: prova d'origen japonès on els corredors (uns vuit) disputen un sprint llençat. Scratch: cursa individual sobre una distància de 10 o 15 quilòmetres amb 24 participants on només puntua l'sprint final de carrera. Eliminació: és una prova semblant a la de fons per punts, però on el darrer corredor de cada sprint intermedi ha d'abandonar la prova, fins que queda un únic campió. El primer Campionat del Món en pista es disputà el 1893. Ciclisme de muntanya També anomenada Mountain Bike, és aquella modalitat de ciclisme que es disputa per camins de muntanya (de terra, no asfaltats). Consta de les següents modalitats: Camp a través o BTT (Cross Country) Descens (Downhill) Eslàlom (Slalom) Les primeres competicions es disputaren a la dècada dels 70. El 1990 es disputaren els primers Campionats del Món. Ciclo-cross El ciclo-cross és una disciplina del ciclisme que consisteix en curses camp a través en un circuit tancat. Les bicis són com les de carretera però amb uns pneumàtics més amples. El terreny inclou clarianes, obstacles, camins a través del bosc, bassals enfangats i poden circular muntats a la bicicleta o carregant-la a les espatlles si el terreny ho requereix. El primer campionat del món de ciclo-cross es disputà el 1950. BMX El BMX (abreviació de Bicycle Motocross), també anomenat ciclisme acrobàtic, és una versió del motocròs sobre bicicleta. Aquestes són de mida més petita que les normals, cosa que permet major acceleració i control. Existeixen dues modalitats: carrera i estil lliure. Té el seu origen a Califòrnia (Estats Units) als anys 70 i els primers Campionats del Món es disputaren el 1993. Trial Aquesta modalitat és la versió del trial sobre moto però usant una bicicleta. Els participants han de superar uns circuits tancats plens d'obstacles, sense posar els peus a terra. El primer campionat del món de trial, anomenat aleshores Trialsín, es disputà el 1986. El més gran especialista d'aquesta modalitat ha estat el català Ot Pi. Actualment el trial en bicicleta està dividit en dos grups; el biketrial regulat per la BIU i una altra "versió" que seria el trial regulat per l'UCI. La selecció catalana de biketrial competeix oficialment a la primera versió, ja que és reconeguda per la BIU, però no a la segona en no haver-la reconegut l'UCI. Gravel És una modalitat de ciclisme que es disputa per camins de grava i asfalt. Té el seu origen a l'oest mitjà dels EUA al voltant dels anys 2000. Les primeres competicions oficials de l'UCI, com el campionat del món, es disputaren el 2022. Ciclisme indoor Està compost per diverses modalitats esportives molt poc habituals sobre bicicleta, que es disputen en pavellons tancats. Destaquen: El ciclisme artístic: que consisteix en actuacions musicals a sobre la bicicleta. El ciclo-bol: una mena de futbol sobre bicicleta. Els primers Campionats del Món de Ciclisme Indoor es disputaren el 1956. Cicloturisme El cicloturisme és una activitat que combina l'activitat física i el turisme. Consisteix a viatjar en bicicleta visitant els llocs que es troba un al seu pas. Es fa per plaer no per competició, i per això no es pot arribar a denominar pràctica esportiva. Consisteix en la pràctica del ciclisme sense ànim competitiu, usant la bicicleta com a mitjà d'exercici físic, diversió, transport o turístic. Es poden fer viatges de qualsevol durada, tant en el dia com de diverses setmanes, mesos o anys. Una persona en raonable forma física i amb una bicicleta carregada d'equipatge, pot fer entre 50 i 150 km. per dia, depenent del tipus de terreny, i per això es poden cobrir distàncies considerables en uns pocs dies. Per a viatges de diversos dies caben dues alternatives bàsiques: anar amb vehicle de suport, o ser autosuficient. Aquesta última modalitat a més admet dues variants: dur tot el necessari per a dormir i menjar (tenda de campanya, sac de dormir, útils de cuina, etc.) vivac o allotjar-se en hotels/hostals i menjar en restaurants ("cicloturisme de targeta de crèdit"). Hi ha empreses que organitzen viatges amb bicicleta i que solen dur una furgoneta de suport en la qual viatja l'equipatge, a més de comptar amb eines i recanvis per a solucionar qualsevol avaria, o poder actuar de "granera" arreplegant a qui no aguanten el ritme o es lesionen. En algunes grans ciutats, com la ciutat de Mèxic, és tradicional que els ciclistes es reunisquen per a efectuar passejos en grup. D'aquesta manera el cicloturista compta amb el suport i companyia dels altres membres, fent més segur i agradable el viatge. En alguns països hi ha autèntiques xarxes de vies per a bicicletes, i hi ha una iniciativa per a fer grans rutes ciclistes per Europa: EuroVelo Ciclisme urbà El ciclisme urbà no és necessàriament un esport, encara que afavoreix la salut de qui ho practica. Consisteix en la utilització de la bicicleta com a mitjà de transport urbà sia al treball, de compres, per fer gestions o d'oci; es tracta per tant de distàncies curtes o mitjanes recorregudes al medi urbà i els seus voltants. Els seus seguidors són, juntament amb els cicloturistes, els que viuen la bicicleta com a mitjà de transport. Ciutats amb excel·lent infraestructura ciclista són Amsterdam als Països Baixos, Copenhaguen a Dinamarca, entre altres. Espanya i Argentina en aquest sentit estan situades en el furgó de cua, encara que van millorant gradualment. Bogotà, Colòmbia, està posicionada com la tercera ciutat del món més amigable al ciclista, darrere d'Amsterdam (1) i Copenhagen (2), segons la revista en línia exclusiva per a homes askmen.com. Fa uns anys eren una piga en la pell de la ciutat, situació per la qual qualificaven com a moda. Avui són una alternativa davant la voràgine motora que condemna a les ciutats com als seus pobladors, els qui sucumbeixen cada vegada més davant les pressions del treball. Encara que la bicicleta encara demanda l'espai públic que es mereix per les bondats que genera, com el fet de ser un vehicle net capaç d'ajudar a la forma física de qui la condueix. Així que el nombre d'usuaris -entre els quals es destaquen estudiants, treballadors i mestresses de casa- fan pensar que almenys aquesta societat víctima de la seva mobilitat quotidiana comença a recuperar el seu espaitemps en muntar sobre dues rodes. I és que la iniciativa d'aquests genets postmoderns per recuperar els carrers ha ocasionat que conflueixin en esdeveniments setmanals anomenats ‘rodades', curses sense fi competitiva però amb el comú de passar un bon moment sobre la bicicleta. I les xarxes socials tenen tant a veure en això, facilitat a la programació com a la propagació de més ciclistes urbans. La resposta d'aquests ha portat als governs estatals i als municipals a afavorir els seus esdeveniments com posar a l'abast de qualsevol bicicletes, com per exemple el bicing de Barcelona, i l'ampliació del carril bici. Vestimenta de les modalitats Ciclisme en carretera El mallot: és una samarreta amb unes butxaques a l'esquena. El culot: són uns pantalons amb una protecció pel seient. Sabates de carretera: són diferents que les sabates de muntanya. casc: per protecció en cas de caiguda Ciclisme en pista Un buzó: és un mallot i un culot junts i queden més aferrats Sabates iguals que les de carretera Ciclisme de muntanya El mallot: semblant al de carretera però és més gruixut. El culot: amb més protecció que el de carretera Sabates de muntanya Ciclo-cross És la mateixa vestimenta que el ciclisme de muntanya però amb la diferència que la bicicleta és mixta està mesclada entre bicicleta de muntanya i de carretera. BMX El casc: és diferent de tots els altres, és un casc integral que protegeix tot el cap. Gravel El mallot: és una samarreta amb unes butxaques a l'esquena. El culot: són uns pantalons amb una protecció pel seient. Sabates de muntanya: són diferents que les sabates de carretera. Ciclisme indoor Igual que la modalitat de carretera en el ciclo-bol però en ciclisme artístic amb mallots de maniga llarga i una samarreta normal. Cicloturisme Igual que la modalitat de muntanya o carretera Ciclisme als Jocs Olímpics El ciclisme és un esport que forma part del programa oficial des dels primers Jocs Olímpics d'Estiu de 1896 disputats a Atenes (Grècia), i juntament amb l'atletisme, l'esgrima, la gimnàstica i la natació són els cinc esports que sempre han estat presents en totes les edicions dels Jocs. La presència femenina en aquest esport no es dugué a terme fins als Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 a Los Angeles (Estats Units). Competicions Actualment les competicions ciclistes se separen en diverses categories. Aquestes són: UCI Pro Tour: Proves per etapes París-Niça (França) Tirrena-Adriàtica (Itàlia) Volta al País Basc (Espanya-País Basc) Tour de Romandia (Suïssa) Giro d'Itàlia (Itàlia) Volta Ciclista a Catalunya (Espanya-Catalunya) Dauphiné Libéré (França) Volta a Suïssa (Suïssa) Tour de França (França) Tour del Benelux (Bèlgica-Països Baixos-Luxemburg) Volta a Alemanya (Alemanya) Volta ciclista a Espanya (Espanya) Volta a Polònia (Polònia) Clàssiques (proves d'un dia) Milà-San Remo (Itàlia) Tour de Flandes (Bèlgica) Gant-Wevelgem (Bèlgica) París-Roubaix (França) Amstel Gold Race (Països Baixos) Fletxa Valona (Bèlgica) Lieja-Bastogne-Lieja (Bèlgica) Contrarellotge per equips d'Eindhoven (Països Baixos) Vattenfall Cyclassics (Alemanya) Clàssica de Sant Sebastià (Espanya-País Basc) Gran Premi de Plouay (França) Campionat de Zuric (Suïssa) París-Tours (França) Volta a Llombardia (Itàlia) Fora de Categoria: Setmana Catalana de Ciclisme (Espanya-Catalunya) Primera Categoria: Volta a la Comunitat Valenciana (Espanya-País Valencià) Gran Premi del Midi Libre (França) Trofeu Lluís Puig (Espanya-País Valencià) Segona Categoria: Cinturó de Mallorca (Espanya-Illes Balears) Volta a Lleida (Espanya-Catalunya) Escalada a Montjuïc (Espanya-Catalunya) Tercera Categoria: Volta a Mallorca (Espanya-Illes Balears) Altres proves: Campionat del Món de ciclisme Copa del Món de ciclisme Jocs Olímpics Volta Ciclista a Catalunya La Volta Ciclista a Catalunya és la principal cursa ciclista per etapes que es disputa a Catalunya. Iniciada el 1911, és una de les curses més antigues que es disputa a la península, de fet només la Volta a Tarragona que es començà a disputar el 1908 la supera, és també una de les més antigues del món, molt prop temporalment del Tour de França (1903) i el Giro d'Itàlia (1909). Actualment està inscrita a l'UCI ProTour, la màxima categoria de curses ciclistes mundial. El guanyador de la classificació general per temps rep un mallot blanc amb ratlles verdes. El de la classificació per punts (esprints) llueix un mallot blanc mentre que el de la classificació de la muntanya, un de vermell. El català més ben classificat rep un mallot semblant al de la selecció catalana. Gràcies a l'impuls d'homes com Narcís Masferrer, director d'El Mundo Deportivo i president de la Unión Velocípédica Española i Miquel Arteman, redactor de ciclisme del mateix diari, el 1911 es posà en marxa aquesta cursa. Les primeres edicions foren organitzades pel Club Deportivo de Barcelona, i el 1923, amb Raimon Torres, president de la secció ciclista de la Unió Esportiva Sants''', al capdavant, la Volta rep l'impuls definitiu que l'ha portat, sota l'organització del club de Sants, al màxim nivell del món ciclístic internacional. En la memòria de totes les edicions cal destacar un nom per damunt de tots, Marià Cañardo, amb 7 victòries, líder indiscutible del palmarès. El 2011, amb motiu del centenari d'aquesta prova, s'ha publicat el llibre "Volta" a Catalunya 1911-2011: un segle d'esport i país, a càrrec de Rafael Vallbona i Sallent i editat per Cossetània Edicions. L'obra, que eminentment és un recull d'imatges de la prova durant aquest període, realitza un recorregut tant esportiu com cultural mitjançat el ciclisme a la Catalunya d'aquests cent anys. Tour de França El Tour de França és una cursa ciclista coneguda arreu del món. Sol tenir 21 dies o etapes amb un recorregut màxim de 3.500 kilòmetres. El Tour més curt va ser el 1904 amb 2.420 kilòmetres (1.503,7 milles), i el més llarg el 1926 amb 5.745 kilòmetres (3.569,8 milles). Les tres setmanes normalment inclouen dos dies de descans, a vegades són utilitzats per portar els ciclistes d'una ciutat a una altra. La cursa recorre França en el sentit de les agulles del rellotge o en sentit contrari en anys alternatius. El primer circuit en el sentit contrari de les agulles del rellotge va ser el 1913. El The New York Times deia el "El Tour de França és probablement el més exigent dels esdeveniments atlètics". L'esforç es comparava a "córrer una marató uns quants dies a la setmana durant tres setmanes", i l'elevació total de les pujades es va comparar amb "pujar tres Everest". El nombre d'equips normalment varia entre 20 a 22, amb nou ciclistes en cada un. L'entrada és per invitació a equips escollits per l'organitzador de cursa, l'Amaury Sport Organisation. Els companys d'equip s'ajuden entre ells i són seguits pel director i mecànics en cotxes. Els ciclistes es classifiquen segons el temps que cadascun ha fet durant la cursa, una ordenació coneguda com la classificació general. Hi pot haver bonificacions d'hora per acabar bé en una etapa o ser primer per aprovar un punt intermedi. És possible vèncer sense guanyar una etapa, com Greg LeMond que va guanyar el 1990. Hi ha classificacions subsidiàries, algunes amb jerseis distintius per al millor ciclista. Els ciclistes normalment comencen junts cada dia, amb el primer sobre la línia de sortida, però alguns dies es fan contra-rellotges individuals o per equips. El guanyador de la general sol dominar la muntanya i la contra rellotge. La majoria dels escenaris són a França, encara que des del 1960 s'ha fet comú visitar països pròxims. Les etapes poden ser planes, ondulants o muntanyoses. Des del 1975 l'última etapa ha sigut el recorregut per l'Avinguda dels Camps Elisis a París; des del 1903 al 1967 la cursa acabava a l'estadi al Parc des Princes a París i des del 1968 al 1974 al Velòdrom de Vincennes. Giro d'Itàlia El Giro d'Itàlia és una competició ciclista en ruta per etapes disputada a Itàlia, normalment celebrada al mes de maig per un període de tres setmanes. És la segona prova per etapes més important del món, i forma part del calendari oficial de l'UCI ProTour. La primera edició del Giro d'Itàlia s'inicià el 13 de maig de 1909 a Milà amb un total de 8 etapes i 2.448 quilòmetres. El líder de la classificació general duu un mallot rosa (maglia rosa), que és el color del diari esportiu milanès La Gazzetta dello Sport, organitzador de la cursa. El líder de la muntanya porta un mallot blau, havent-hi també mallot per a la classificació per punts o de la regularitat (la històrica maglia ciclamino). Tres ciclistes comparteixen el rècord de victòries a la competició amb un total de cinc triomfs: Alfredo Binda (entre 1925 i 1933), Fausto Coppi (entre 1940 i 1953) i Eddy Merckx (entre 1968 i 1974). El corredor que més vegades ha pujat al podi final ha estat Felice Gimondi (9 cops), i el corredor amb més victòries d'etapa és Mario Cipollini, que en l'edició de 2003 superà el rècord de 41 victòries que tenia Alfredo Binda des dels anys trenta. Volta ciclista a Espanya La Volta ciclista a Espanya és una competició ciclista en ruta per etapes disputada a Espanya. La primera edició es va fer l'any 1935 al llarg de 3.431 km de recorregut i la va guanyar el belga Gustaaf Deloor en un temps de 150h 07′ 54′′, rodant a una mitjana de 28,591 km/h. Junt amb el Tour de França i el Giro d'Itàlia és una de les tres grans voltes ciclistes de l'any. Es tracta d'una competició de 3 setmanes, que se sol disputar actualment a cavall d'agost i setembre, amb una distància a recórrer d'uns 3.000 km en unes 20 etapes. L'última etapa sol acabar tradicionalment a Madrid. Roberto Heras amb quatre victòries, és el ciclista amb més victòries a la Volta a Espanya, tot i que la del 2005 no ha estat exempta de polèmica. Com passa al Tour de França i al Giro d'Itàlia el ciclista líder duu un mallot que l'identifica, essent en el cas espanyol el denominat mallot vermell''. Ciclistes famosos Catalunya Marià Cañardo Miquel Poblet Josep M. Sans Ciurana Josep Lluís Laguía Pere Muñoz Àngel Edo Melcior Mauri Joan Antoni Flecha Sergi Escobar Josep Jufré i Pou Joaquim Rodríguez Marc Soler Illes Balears Guillem Timoner Miquel Mas Gayà Margalida Fullana Riera Joan Llaneras Rosselló Miquel Alzamora Riera Enric Mas Espanya José Pérez-Francés Federico Martín Bahamontes Luis Ocaña Pedro Delgado Miguel Induráin Alejandro Valverde Óscar Pereiro Alberto Contador França Jacques Anquetil Raymond Poulidor Bernard Hinault Itàlia Fausto Coppi Marco Pantani Danilo Di Luca Classificació actual Referències Vegeu també Història del ciclisme a Catalunya Llista de clubs de ciclisme als Països Catalans Llista de ciclistes Enllaços externs Web de la Unió Ciclista Internacional


text: Una cursa, carrera o correguda és una prova de competició que consisteix a córrer, nedar, etc., en una pista, circuit o carretera, una distància o temps determinat, de forma individual o per equips. La modalitat de cursa més estesa és la cursa a peu, és a dir sense l'ajut de cap aparell artificial, excepte, potser, unes sabates. Es té constància d'aquest tipus de competició esportiva en pràcticament totes les cultures a partir del neolític i tingueren una especial importància en les cultures grega i romana. A partir de finals del les distàncies i les modalitats es van anar unificant donant lloc a l'atletisme modern. A partir de la dècada de 1980 es van popularitzant com esport practicat per un gran nombre de persones i sorgeixen un gran nombre de curses populars, com ara les curses de Sant Silvestre que es fa per cap d'any, o curses específiques com ara les curses de muntanya. Vegeu també Esport Enllaços externs Terminologia de les curses al TERMCAT Proves atlètiques


text: Les curses d'orientació són competicions camp a través, contra-rellotge i sense un itinerari preestablert, però amb l'obligació de passar pels controls assenyalats a un mapa. El mapa és desconegut pels participants fins al moment de la sortida. Hi ha bàsicament dues modalitats de cursa lineal i score, on l'ordre del pas pels controls és fix o lliure respectivament. En aquest esport el participant no té un recorregut prefixat, però ha de passar sobre el terreny per uns punts de control marcats al mapa, en el menor temps possible, i en el qual, per a guiar-se entre control i control, disposa d'un mapa. El plànol sol estar a escala 1:10.000 (a diferència dels usuals d'excursionisme 1:25.000/1:50.000) i duu llegendes especials. L'únic instrument vàlid d'ajuda és la brúixola. Esports d'orientació Els esports d'orientació combinen la navegació amb el mitjà de desplaçar-se. Com que el mètode de desplaçar-se determina les necessitats d'equipament i les tàctiques, cada modalitat esportiva té regulacions pròpies per a les competicions i per al disseny i logística dels itineraris. La Federació de Curses d'Orientació de Catalunya, segons els seus estatuts aprovats per la Secretaria General de l'Esport i el Consejo Superior de Deportes, engloba 6 disciplines diferents: Orientació a peu Orientació en bicicleta de muntanya (MTBO) Orientació amb esquís (Ski-O) Raids d'Aventura Trail-O Rogaine Història L'esport d'orientació és originari d'Escandinàvia, concretament a Suècia, on es practicava com exercici militar, a la fi del . El terme real "orientering" (el terme original suec per a l'orientació) es va utilitzar per primera vegada el 1886 a l'Acadèmia Militar Sueca de Karlberg i significava la travessa de terres desconegudes amb l'ajuda d'un mapa i una brúixola. A Suècia, l'orientació va passar d'entrenament militar en navegació terrestre a un esport competitiu per a oficials militars, després per a civils. El nom es deriva d'una arrel de paraula que significa trobar la direcció o la ubicació. Com esport competitiu va començar en Noruega, on la primera competició va ser organitzada pel Tjalve Sports Club el 31 d'octubre de 1897 i es va celebrar prop d'Oslo. El recorregut va ser de 19,5 km, en els quals només hi havia tres controls. Peder Fossum va guanyar l'esdeveniment en un temps d'1 hora, 47 minuts i 7 segons. Des del principi, els llocs seleccionats per a l'orientació han estat escollits en part per la seva bellesa, natural o artificial. Per a la primera competició pública d'orientació a Suècia, el 1901, els punts de control incloïen dues esglésies històriques, Spånga kyrka i Bromma kyrka (una església rodona). La primera trobada a gran escala d'orientació va ser organitzat en 1918 per l'alcalde d'Estocolm Ernst Killander. Killander era un capdavanter Scout que va pensar en l'esport com una oportunitat per a interessar als joves en atletisme. El primer esdeveniment a gran escala va ser organitzat al sud d'Estocolm i van assistir prop de 220 atletes. Killander va continuar elaborant les regles i els principis de l'esport, i avui és considerat per tota Escandinàvia com el "Pare de l'Orientació". Amb la invenció de les brúixoles barates però fiables, l'esport va guanyar popularitat durant la dècada de 1930. El 1934, més d'un quart de milió de suecs eren participants, i l'orientació s'havia estès a Finlàndia, Suïssa, la Unió Soviètica i Hongria. Després de la Segona Guerra Mundial, l'orientació es va estendre per Europa i per Àsia, Amèrica del Nord i Oceania. A Suècia l'any 1959 es va celebrar una conferència internacional d'orientació. Representants de 12 països (Àustria, Bulgària, Txecoslovàquia, Dinamarca, Finlàndia, i Alemanya Occidental i de l'Est, Hongria, Noruega, Suècia, Suïssa i Iugoslàvia) van participar. El 1961, organitzacions d'orientació que representaven 10 nacions europees van fundar la Federació Internacional d'Orientació (IOF). Des de llavors, l'IOF ha donat suport a la fundació de moltes federacions nacionals d'orientació. El 2010, 71 federacions nacionals d'orientació eren societats membres de la Federació Internacional d'Orientació. Avui dia hi ha prop de 80 federacions internacionals pertanyents a la Federació internacional d'orientació (IOF). Els campionats del món se celebraren des del 1966 a 2003 cada dos anys i des de 2003 se celebren tots els anys. Als anys 80 l'orientació arriba a Espanya de la ma del professor d'esgrima suec Martin Kronlund, qui, des de l'INEF de Madrid, va incloure aquest esport en la preparació física dels seus alumnes i va encarregar el que vas ser el primer mapa d'orientació d'Espanya, el de la Casa de Campo. Durant tot aquest temps, l'orientació s'ha mantingut més popular a Escandinàvia. Allà, des de la dècada de 1940 s'hi celebren les dues trobades d'orientació recurrents més antigues (Relleu de Jukola i Tiomila), i la prova d'orientació més gran se celebra cada any des de 1965 i atrau uns 15.000 competidors (O-ringen). Normalment, l'orientació es fa en terreny salvatge. En els seus orígens escandinaus, això significava típicament al bosc, però també és comú l'orientació a l'estiva oberta, terrals, pams i altres terrenys mixts. L'orientació a les ciutats és habitual des de fa molts anys. Street-O ha estat normalment un assumpte discret; esdeveniments de sumar punts, sovint a la nit, normalment com a entrenaments informals. El Street-O de Venècia destaca per atreure una gran participació internacional. Amb les curses de Park World Tour i altres curses d'esprint d'elit (per exemple, campionats del món) que sovint es celebren a zones urbanes, i el desenvolupament d'una especificació de mapes per a zones urbanes (ISSOM), a partir de mitjans de la dècada del 2000, Street-O s'ha canviat de denominació com a orientació urbana i s'ha pres més seriosament, amb mapes a tot color i perforació electrònica, i ara es pot considerar com una competició seriosa amb inclusió a les llistes de classificació nacional. Aquestes curses urbanes solen ser molt més llargues que la distància d'esprint. La FCOC Material i equip La "competició" o la carrera, està pensada per a provar l'habilitat d'orientació, la concentració, i la capacitat dels competidors'. Són necessaris bona forma física i velocitat per a competir al nivell de l'alta competició. Per a assegurar l'equitat entre competidors el mapa no és proporcionat fins a l'inici, i les eixides són normalment escalonades en intervals de com a mínim un minut. L'objectiu és realitzar com més ràpidament millor el recorregut entre els controls. La ruta més ràpida no és sempre la ruta més curta. Mapa Les competicions d'orientació utilitzen mapes especials, els mapes d'orientació. Són mapes topogràfics encara que molt més detallats que els mapes d'ús general. Les escales són 1:15.000 o 1:10.000, amb quadrícules alineades al nord magnètic. Els símbols del mapa són estàndards per la IOF i s'han dissenyat per a ser entesos per qualsevol competidor fora del seu entorn i en qualsevol llengua. Itineraris Les proves d'orientació ofereixen una àmplia gamma d'itineraris, de diversa dificultat física i tècnica, per a satisfer les necessitats de competidors. L'itinerari està marcat en morat o roig en un mapa. Un triangle s'utilitza per a indicar l'inici i un doble cercle indica la fi. Els cercles són utilitzats per a mostrar els punts de control. Full de control Els punts de control són col·locats en llocs característics del mapa que poden ser identificats clarament en el terreny. Els punts de control són marcats en el terreny per "banderes" blanques i ataronjades. Els competidors reben un full de descripció de control o full d'indici que dona una descripció precisa de la característica i la ubicació de la bandera, per exemple arbre, 5m, costat de nord. Per a participants experimentats s'usen símbols pictòrics d'acord amb les descripcions de Control de la IOF. Targeta de control i marcatge Cada competidor ha de dur una targeta de control, per a presentar-la a l'inici i lliurar-la al final. La targeta de control ha de marcar-se en cada punt de control per a demostrar que el competidor ha completat l'itinerari correctament. La majoria de les competicions utilitzen ara punts de control electrònics, encara que targetes de marcatge manual encara se n'utilitzen prou.Sportident: El mecanisme electrònic que controla el pas de les fites. L'equip personal L'equip bàsic necessari per a la carrera amb mapa i brúixola sol ser una brúixola i roba apropiada. Alguns organitzadors, per exemple al Regne Unit, recomanen dur un xiulet per seguretat. El participant generalment usa un equip especialitzat: Una brúixola de polze, o brúixola de transportador amb una corda curta de canell. Una funda transparent per a mapes per protegir-lo. Una màniga plàstica transparent en l'avantbraç, per a tenir a mà les descripcions dels controls. Protectors oculars. Una taula per al mapa, fixa al manillar o lligada al tors per a l'orientació amb bicicleta de muntanya o orientació amb esquís. Les Regles de IOF prohibeixen l'ús d'ajudes artificials com GPS i altres dispositius electrònics de navegació. Tipus de competició d'Orientació a Peu Relleus Una carrera de relleus és correguda per un equip de competidors on cadascú recorre una distància, i el resultat és el temps total de l'equip. Els relleus realitzen generalment una eixida en massa en comptes d'una eixida escalonada. Per a evitar que els competidors se seguisquen, es realitzen eixides paral·leles. En aquesta modalitat hi ha equips de tres o quatre rellevistes on els primers rellevistes fan el seu recorregut, a continuació li donen el relleu al segon corredor, que fa el mateix. Finalment el guanyador es decideix com en les carreres d'atletisme el primer que creua la línia de meta. Actualment la Copa Catalana-O inclou proves de relleus Clàssics i Relleus Mixtes. Score Els competidors han de passar per tants controls com puguin dins dels temps establerts. Hi ha generalment una eixida en massa (més que escalonada), amb un temps determinat. Els controls poden tenir diferents puntuacions depenent de la dificultat, i hi ha una penalització de punts per cada minut de retard. El competidor amb la puntuació més alta és el guanyador. A gran escala, hi ha una versió de resistència coneguda com un rogaine originada a Austràlia. Sprint Són proves més curtes, amb temps de guanyador de 12-15 minuts. Sovint es realitzen en parcs de la ciutat i altres medis urbans. Les escales del mapa són generalment 1:5000 o 1:4000. Els punts de control poden ser bancs, escultures, i altres objectes comuns a parcs urbans i no hi ha temps a parar-se massa, cal reaccionar, pensar ràpid i triar bé la ruta. Mitja Distància Són proves curtes i de ritme ràpid, amb temps de guanyador de 30-35 minuts. Són curses habitualment en zones rústiques i/o de bosc. Les escales del mapa són generalment 1:7500 o 1:10000. Els punts de control són elements naturals en la seva gran majoria. Llarga Distància Són proves de més distància i ritme més lent, amb temps de guanyador de 55-70 minuts. Són curses habitualment en zones rústiques i/o de bosc. Les escales del mapa són generalment 1:7500 o 1:10000. Els punts de control són elements naturals en la seva gran majoria. Ultra Llarga Distància Són les proves de més distància i ritme més lent, amb temps de guanyador de 80-100 minuts. Són curses habitualment en zones rústiques i/o de bosc. Les escales del mapa són generalment 1:10000 o 1:15000. Els punts de control són elements naturals en la seva gran majoria. Nocturna Els competidors utilitzen una llanterna frontal per a navegar en la foscor. Solen utilitzar-se elements reflectors en els punts de control, que canvien les tàctiques de la navegació i la precisió en la cerca. Els competidors poden anar ràpidament a la rodalia del punt de control, llavors escombrar l'àrea amb la llum per a agafar un reflex del punt de control. String Els competidors segueixen una corda al voltant d'un itinerari curt, apuntant coses que ells troben pel camí. Açò és utilitzat generalment per xiquets menuts i les persones noves en l'esport que volen saber en què consisteix Orientadors catalans El millor orientador català de tots els temps és en Roger Casal Fernàndez. Ha guanyat en multitud d'ocasions el campionat de Catalunya i campionats d'Espanya. Destaca la 22a posició del campionat del món 2004. En dones, han destacat per sobre de tot Anna Amigó Bertran i Annabel Fernandez. Posteriorment han destacat els germans Ràfols, l'Ona i el Biel i els germans Marc i Anna Serrallonga Arqués. Aquesta temporada 2021, en Pau Llorens i en Marc Serrallonga han format part de la Selecció Estatal Absoluta i han participat a fiferents proves del WRE de l'IOF. La temporada 2021 els campions catalans han estat la Xènia Ledesma (Xino Xano Orientació) i en Marc Serrallonga (Grions G-Xtrem) A nivell de clubs, l'Aligots Girona Orientació és l'actual campió de la Copa Catalana-O (2021) havent sumat tres títols des del 2016. Vegeu també Geocerca Referències Enllaços externs Federació de Curses d'orientació de Catalunya Federación del Deporte de Orientación de la Comunidad Valenciana La orientación en las clases de Educación Física International Orienteering Federation YouTube.com: Orienteering, USOF style


text: El sistema binari és un sistema de numeració en el qual tots els nombres es representen utilitzant com a base dues xifres: zero i un (0 i 1). En altres paraules, és un sistema de numeració de base 2, mentre que el sistema que utilitzem més habitualment és de base 10, o decimal. Si el sistema decimal treballa amb deu xifres (0,1,2,3,4,5,6,7,8,9), el sistema octal o de base vuit treballaria amb vuit (0,1,2,3,4,5,6,7). El sistema binari, o de base dos, només n'utilitza dos (0 i 1). Aquest sistema és un dels més coneguts ja que l'ordinador l'utilitza. Història del codi binari El sistema de numeració binari actual va ser ideat per Gottfried Leibniz al 1679, apareix al seu article «Explication de l'Arithmétique Binaire» fet del 1703. Anteriorment, han anat aparegut diversos sistemes relacionats amb nombres binaris en cultures com l'egípcia, la xinesa o l'índia. Leibniz fou inspirat especialment pel xinès Yi Jing. Egipte Els mestres de l'antic Egipte utilitzaren dos tipologies de sistemes per dur a terme les seves fraccions, per una banda les fraccions egípcies (no relacionades amb el sistema de numeració binari) i les fraccions del Horus-Eye (anomenades així perquè molts historiadors de la matemàtica creuen que els símbols que s'utilitzen per aquest sistema podrien estar disposats per formar l'ull d'Horus, encara que això ha estat qüestionat). Les fraccions Horus-Eye formen un sistema de numeració binari per a quantitats fraccionàries de líquids o altres mesures, en la qual una fracció de hekat s'expressa com la suma de les fraccions binàries 1/2, 1/4, 1/8, 1 / 16, 1/32 i 1/64. Les formes primerenques d'aquest sistema es poden trobar en els documents de la V dinastia d'Egipte, aproximadament datada de l'any 2400 aC, i les seves dates completament ja desenvolupades en forma de jeroglífics a la IX dinastia d'Egipte, aproximadament datada del 1200 aC. El mètode utilitzat per a la multiplicació de l'antic Egipte, està estretament relacionat amb nombres binaris. En aquest mètode, la multiplicació d'un nombre per un segon nombre es porta a terme mitjançant una seqüència de successos en què un valor (inicialment el primer dels dos nombres) o bé es duplica o té el primer nombre afegit de nou en ell mateix; l'ordre en què aquests passos han de ser realitzats ve donat per la representació binària del segon nombre. Aquest mètode el trobem en ús en aspectes com per exemple, el papir matemàtic de Rhind, que data aproximadament de l'any 1650 aC. Xina El I Ching data del segle IX aC a la Xina. La nomenclatura binària que trobem en el I Ching fou utilitzada per interpretar la seva tècnica d'endevinació quaternària. Aquesta es basa en la dualitat taoista del yin i el yang. Vuit trigrames (Bagua) i un conjunt de 64 hexagrames ("seixanta-quatre" gua), que són anàlegs als binaris de tres bits i de sis bits els trobem ja en utilització durant la dinastia Zhou de l'antiga Xina. L'erudit contemporani Shao Yong va reorganitzar els hexagrames en un format que s'assembla als nombres binaris actuals, tot i que no preveure la seva utilització matemàtica. Índia L'Indi Pingala (Segle ll aC) desenvolupà un sistema binari per a descriure la prosòdia (mètrica poética). Va usà nombres binaris en forma de síl·labes curtes i llargues (aquesta última de longitud igual a dues síl·labes curtes), el que és similar al codi Morse. El clàssic Hindú de Pingala titulat Chandaḥśāstra descriu la formació d'una matriu mare per tal de donar un valor únic a cada mesurador. Les representacions binàries en el sistema de Pingala augmenten cap a la dreta, i no en direcció cap a l'esquerra com en els nombres binaris de la notació posicional actual d'occident. Altres cultures Els habitant de l'illa de Mangareva a la Polinèsia Francesa ja usaven un sistema híbrid binari-decimal abans del 1450. També, a l'Àfrica i la Xina, s'usaven els tambors de fenedura per representar sons binaris i poder codificar així missatges. Altres conjunts de combinacions binàries similars a la I Ching foren usades en els sistemes d'endevinació africans tradicionals com la Ifá, així com en la geomància occidental de l'edat mitjana. Els sistemes de base 2 utilitzats en la geomància s'han aplicat al llarg de tot el territori de l'Àfrica subsahariana. Predecessors occidentals a Leibniz Al 1605 Francis Bacon va parlar d'un sistema pel qual les lletres es podien transformar en seqüències de dígits binaris, les quals podien ser codificades com a variacions amb prou feines visibles en la font de qualsevol text arbitrari. Leibniz i el I Ching L'article que elaborà Leibniz al 1703, té com a títol " Explanation of Binary Arithmetic, which uses only the characters 1 and 0, with some remarks on its usefulness, and on the light it throws on the ancient Chinese figures of Fu Xi ". El sistema de Leibniz utilitza 0 i 1, de la mateixa manera que el sistema de numeració binari actual. Un exemple de sistema de numeració binària de Leibniz és la següent: 0 0 0 1 valor numèric 20 0 0 1 0 valor numèric 21 0 1 0 0 valor numèric 22 1 0 0 0 valor numèric 23 Leibniz va interpretar els hexagrames del I Ching com a evidència de càlcul binari. Leibniz era conscient del I Ching, i va observar amb fascinació com els seus hexagrames corresponen als nombres binaris del 0 fins al 111111 i va arribar a la conclusió que aquesta assignació era evidència d'un dels èxits més importants de la Xina de la branca de les matemàtiques que ell més admirava. Leibniz es va introduir primer en el I Ching a través d'un contacte seu, el jesuïta francès Joachim Bouvet, que va visitar la Xina al 1685 com a missioner. Leibniz va veure els hexagrames del I Ching com una afirmació de la universalitat metafísica de les seves pròpies creences religioses com a cristià. Els nombres binaris foren una peça clau en la teologia de Leibniz. Es creu que els nombres binaris eren simbòlics a la idea cristiana de la creatio ex nihilo (creació del no res). "Un concepte que no és fàcil per impartir als pagans, és la creació ex nihilo a través de l'omnipotència de Déu. Ara es pot dir que res en el món es pot presentar i demostrar de millor manera que el poder de l'origen dels nombres, tal com es presenta aquí a través de la presentació senzilla i sense ornaments d'Un i Zero o Res"- Carta de Leibniz per al Duc de Brunswick adjunta amb els hexagrames del I Ching Desenvolupaments posteriors L'any 1854, el matemàtic britànic George Boole publicà un article de referència que detallava un sistema algebraic de la lógica, que més tard seria conegut com l'àlgebra de Boole. El seu càlcul lògic consistia en convertir-se en un paper decisiu en el disseny de circuits electrònics digitals. Al 1937, Claude Shannon va elaborar la seva tesi doctoral al Massachusetts Institute of Technology (MIT) aquesta, implementava l'àlgebra de Boole i l'aritmètica binària però utilitzava relés electrònics i interruptors per primer cop en la història. Fou titulada com A Symbolic Analysis of Relay and Switching Circuits. El novembre de 1937, George Stibitz, que llavors treballava als Laboratoris Bell, va crear un ordinador basat en relés anomenat el «Model K», que va calcular en usar la suma binària. Bell Laboratoris van autoritzar un programa d'investigació complet a la fi de l'any 1938 amb Stibitz al timó. El Complex Number Calculator, acabat un 8 de gener del 1940, fou capaç de calcular nombres complexos. En una demostració a la conferència de la Societat Americana de Matemàtiques en el Dartmouth College durant l'11 de setembre de 1940, Stibitz va ser capaç d'enviar ordres remotes de la calculadora de nombres complexos a través de línies telefòniques per un teletip. Va ser la primera màquina de computació que va ser usada de forma remota a través d'una línia telefònica. Alguns dels participants de la conferència que van ser testimonis de la demostració foren John von Neumann, John Mauchly i Norbert Wiener, que acabaren escrivint sobre Stibitz a les seves respectives memòries. L'ordinador Z1, que va ser dissenyat i construït per Konrad Zuse entre 1935 i 1938, utilitza la lògica booleana i nombres binaris de punt flotant. Operacions amb binaris Binaris a decimals Donat un nombre N, binari, per a expressar-lo en decimal, s'ha d'escriure cada xifra que el compon (bit), multiplicada per la base del sistema (base = 2), elevada a la posició que ocupa. Exemple: 11012 = 1 * 23 + 1 * 22 + 0 * 21 + 1 * 20 = 1310 Decimals a Binaris Donat un nombre decimal, per a expressar-lo en binari, s'ha de dividir entre la potència de dos més pròxima per baix. Exemple: 2510 =110012 25 : 24 = 25 : 16 = 1 residu 9 9 : 23 = 9 : 8 = 1 residu 1 1 : 22 = 1 : 4 = 0 residu 1 1 : 21 = 1 : 2 = 0 residu 1 en sobra 1 Suma de nombres binaris Recordem les següents sumes bàsiques: 0+0= 0 0+1= 1 1+1=10 Així, si volem sumar 100110101 més 11010101, tenim: 100110101 11010101 ---------- 1000001010 Operem com en decimal: comencem a sumar des de la dreta, en el nostre exemple, 1+1=10, aleshores escrivim 0 i "en portem" 1. Es suma aquest 1 a la següent columna: 1+0+0=1, i seguim fins a acabar totes les columnes (exactament com en el càlcul decimal). Multiplicació Per multiplicar dos nombres en representació binària ho farem de forma similar a com ho fem en representació decimal, tenint en compte que només hi ha dos dígits i que els seus productes són com segueixen: 0×0=0 0×1=0 1×0=0 1×1=1 D'acord amb això, per multiplicar dos nombres A i B considerem productes parcials: per cada dígit de B prenem el seu producte amb A i l'escrivim en una nova línia desplaçat cap a l'esquerra de manera que el darrer dígit (el més a la dreta) coincideixi amb aquell que estam considerant de B. La suma de tots aquests productes parcials dona el resultat final. Per exemple, per multiplicar els nombres binaris 1100 i 1101 ho farem com segueix. En aquesta multiplicació anomenam A al primer nombre (1100, que correspon a 12 en decimal) i B al segon (1101, que correspon a 13 en decimal): 1 1 0 0 (A) × 1 1 0 1 (B) --------- 1 1 0 0 ← Correspon a l'1 en el nombre B + 0 0 0 0 ← Correspon al 0 en el nombre B + 1 1 0 0 + 1 1 0 0 ----------------- = 1 0 0 1 1 1 0 0 Això és, 1*27+1*24+1*23+1*22 = 128+16+8+4=156. Vegeu també l'Algorisme de multiplicació de Booth. Divisió La divisió en binari és similar a la decimal, l'única diferència és que a l'hora de fer les restes, dins de la divisió, aquestes han de ser realitzades en binari. Per exemple, dividirem 100010010 (274) entre 1101 (13): 100010010 |1101 ——————— - 0000 010101 ——————— 10001 - 1101 ——————— 01000 - 0000 ——————— 10000 - 1101 ——————— 00111 - 0000 ——————— 01110 - 1101 ——————— 00001 Codis binaris Binari Natural S'expressa un valor emprant tants bits com sigui necessaris de dreta a esquerra. És a dir, per representar el nombre decimal 30 empraríem el 11110, on per a convertir-ho a decimal seria 24·1 + 23·1 + 22·1 + 21·1 + 20·0 = 16 + 8 + 4 + 2 = 30. Binari BCD Natural Amb aquest codi expressem cada un dels dígits decimals en binari per separat. Per tant necessitem representar del 0 al 9, i per a fer-ho necessitem 4 bits, car 23 només ens deixa representar 8 valors, de 0 a 7. Així doncs el 10 seria el 0001 0000. Complement a 2 (CA2) Aquest codi és per a representar dígits amb signe, amb l'avantatge de què es guanya la representació d'un nombre més negatiu. Per a escriure'l la part positiva va precedida d'un 0 i té igual representació que en binari natural. En canvi els nombres negatius es representen fent l'invers del valor en positiu i sumant-hi un 1. 0 1 1 1 - 7 0 1 1 0 - 6 0 1 0 1 - 5 0 1 0 0 - 4 0 0 1 1 - 3 0 0 1 0 - 2 0 0 0 1 - 1 0 0 0 0 - 0 1 1 1 1 - -1 1 1 1 0 - -2 1 1 0 1 - -3 1 1 0 0 - -4 1 0 1 1 - -5 1 0 1 0 - -6 1 0 0 1 - -7 1 0 0 0 - -8 Mòdul i Signe El bit de més pes representa el signe, 0 per a positius i 1 per a negatius, el seu valor és expressat en binari natural per la resta de bits. Codi Gray Aquest codi té la particularitat de ser adjacent, per això s'empra a les taules de veritat. Per a escriure'l es fa mirall de la part de dalt i posem un 0 a la part superior i un 1 a la part inferior, com a bit de més pes. 0 - 0 1 - 1 0 0 - 0 0 1 - 1 1 1 - 2 1 0 - 3 0 0 0 - 0 0 0 1 - 1 0 1 1 - 2 0 1 0 - 3 1 1 0 - 4 1 1 1 - 5 1 0 1 - 6 1 0 0 - 7 Referències Bibliografia Sanchez, Julio; Canton, Maria P. (2007), Microcontroller programming : the microchip PIC, Boca Raton, FL: CRC Press, p. 37, Vegeu també Complement a dos Codi Gray linear feedback shift register Quibinary Enllaços externs A brief overview of Leibniz and the connection to binary numbers Binary System at cut-the-knot Conversion of Fractions at cut-the-knot Binary Digits at Math Is Fun Learning exercise for children at CircuitDesign.info Quick reference on Howto read binary Online converter for all types of binary numbers (including single and double precision IEEE754 numbers) Binari Binari Binari