text: El bòxer és una raça de gos de treball desenvolupada a Alemanya durant la segona meitat del i principis del a partir de diverses races, principalment dels bullenbeisser i dels bulldogs. De mida mitjana i tipus molós, amb pelatge curt, amb una mitjana de vida d'entre 10-14 anys i caracteritzat per tenir tendència a la genètica. Els ancestres de la raça van ser emprats originàriament per atiar els braus. Posteriorment, gràcies al seu valor, força i agilitat va ser escollit per fer de gos. policia a Alemanya i va ser utilitzat com a guia per a cecs. Sempre fidel, intel·ligent i vigilant, el bòxer és una excel·lent mascota. La primera vegada que va aparèixer un bòxer va ser el 1895 a Múnic pel Munic Bòxer Club; Philip Stockmann i la seva dona Frau Stockmann són considerats els pares de la raça bòxer. És una de les races de gossos més famoses i és a causa del caràcter que té sobretot amb els nens, és també un dels gossos amb més estètica i bellesa, presenten de cadells problemes per respirar la qual cosa és normal per la seva raça, ja que la seva cara és prognàtica, és preferible que el seu cos només tingui 1/3 de pelatge blanc, ja que més no és acceptable per la criança per la Federació Cinològica Internacional. El bòxer disposa de races híbrides (barreja de races pures) reconegudes que són el bull bòxer, el boxador (labrador retriever amb bòxer) i l'akita inu. Història La majoria dels historiadors canins estan d'acord que el bòxer té ancestres en els gossos bullenbeisser. Aquests bullenbeissers (o mossegadors de toros) eren gossos de caça, usats sobretot per a la caça del senglar i del cérvol. Aquestes expedicions per a la caça d'animals salvatges solien costar la vida a diversos gossos, ja que la caça era horrible i penosa tant per a les persones com per als gossos (per no esmentar per als senglars). Algunes fonts diuen que aquests enormes gossos medievals tenien les orelles erectes i grans dents, que serien usades per a subjectar l'animal pel morro. És probable que els caçadors tallessin les orelles de la manera com ho fan en alguns països avui dia, ja que aquest costum semblaria d'acord amb les primitives usances d'aquells temps i no és perillós. Dins d'una via més civilitzada i utilitària, els ancestres del bòxer van ser freqüentment utilitzats com a gossos de carnisser, per la seva habilitat per contenir a un bou i de conduir-lo cap al seu estable, si es tornava rebel. Es creu que la famosa reputació d'un gos anomenat "Boxl", utilitzat per un carnisser de Berlín és la que va donar el nom a la raça. La derivació de la paraula bòxer com a nom per a un gos de raça pura és irònica, ja que la paraula "boxl" o "boxel" té com a traducció, en essència, mestís. El 1894 un famós criador de bulldogs anomenat Friedich Roberth va ser la primera persona a pronunciar bòxer per la raça, al·ludint a la raça amb atributs i avantatges, ja que posseïa una bòxer femella; Friedich declara que cap institució o persona ajuda que s'aconsegueixin bòxers bons o almenys a preservar la raça i que aquest era l'únic camí perquè Alemanya preservés una nova raça canina. Per alegria de Friedich es va fundar el Múnic Bòxer Club el 1895. On van participar 4 bòxers, quedant guanyador "Flocki" i nomenat primer bòxer a guanyar una competència canina de la seva classe. Friedich i diversos aficionats a la raça van fundar el Club del Bòxer i per aquest mateix any es va sol·licitar a Roberth perquè dictés un estàndard sobre la raça per a un bòxer perfecte. El 1904 es va fundar la revista Boxer Der Boxer Blatter. Durant la Primera Guerra Mundial es va utilitzar al bòxer com a gos militar i missatger per a benefici de les tropes alemanyes, es van escollir en el seu temps només campions aptes que podien suportar tasques dures com el "rastreig de franctirador"; El bòxer Rolf v. Vogelsberg propietat de Philip Stockmann va realitzar diverses ventrades per tripular en l'exèrcit caní, ja que era un gos de classe i guanyador 5 vegades en campionats. Per a la Segona Guerra Mundial va començar a perdre fama la raça i es va considerar el bòxer en l'exèrcit caní com a segona opció, per darrere del pastor alemany, però afortunadament es va valorar que era molt hàbil i llavors es va tripular, els americans durant les guerres els va encantar el bòxer corrent pels camps de batalla i diversos soldats amb camuflatge van avisar a Frau Stockmann (un altre criador de bòxers per a l'exèrcit) que la raça bòxer als Estats Units seria la millor de totes, així Frau Stockmann va poder morir en pau i sabent que la seva raça perduraria abans que morís. Genealogia de la Raça La criança del bòxer començà amb una gossa francesa anomenada Flora, propietat de George Muhlbahuer Alt de la ciutat de Múnic, Alemanya. El senyor George Alt la va aparellar amb un gos conegut com a bòxer i va produir un mascle comú anomenat bòxer de Lechner. Aquest gos va ser al seu torn aparellat amb la seva mare i aquest encreuament va donar dues femelles anomenades Flora II i Alts Schecken. El 26 de febrer de 1895 neix Flocki fruit de l'encreuament d'un antic bulldog anglès anomenat Tom (propietat del Dr Toenniessen) i Alts Schecken. Flocki va ser el primer gos inscrit en el Llibre Genealògic Alemany del bòxer i guanyador de la primera exposició de la raça. A iniciativa de Friedrich Roberth, Elard König i Rudolf Hoepner es fundà el 1895, el Boxer Klub EV a Múnic, Alemanya per dedicar-se al foment i desenvolupament de la raça bòxer. El 14 de juliol de 1902 s'estableix el Primer Estàndard de la raça i com aparença general es caracteritza el bòxer com a gos de talla mitjana, pèl curt, fort, fort, movedís i elegant, que es recolza sobre membres rectes i robustes i construït del tot al quadrat. El tipus de mossegada era en tisores i el cap era el cap escurçat d'una ala (relació 1:1). Posteriorment, es va utilitzar al bulldog d'aquesta època per tal d'assolir les noves característiques que es van establir en el segon estàndard de la raça el 1905. El 1904 va aparèixer la primera edició de la revista Boxer der Boxer Blätter. Meta von der Passage (Piccolo von Angentor & Blanka von Angentor) és considerada com la progenetriu del bòxer tal com avui el coneixem, ja que ella el va procrear amb gran homogeneïtat. Meta la va aparellar amb Flock St Salvator per fer parir dos gossos destinats a tenir una gran influència en la raça: Hugo von Pfalzgau i Schani von der Passage. Schani va ser pare de Rigo von Angertor & Hugo von Pfalzgau va ser pare de Curt von Pfalzgau, pare al seu torn de Rolf von Vogelsberg. Entre els descendents d'aquest últim figuren Dorian von Marienhof & Sigurd, Utz & Lustig von Dom (criats per Friederun Stockmann) qui li van donar l'impuls a la raça en el món sencer. L'estàndard de la raça va ser sotmès a una revisió fonamental el 1920. Les característiques més saltants van ser la mossegada prògnata, cap braquicèfal (relació crani musell 2:1), increment de la talla i s'accepta el blanc portat en forma harmònica fins a un terç del total de la capa. El 1925 van ser exclosos els bòxers negres i el 1938 els tacats. Per concloure, llavors el bòxer és un gos mitjà de pèl llis, fort amb una estructura curta, quadrada i membres forts. La seva musculatura és compacta, fortament desenvolupada i plàstica. Els seus moviments són vivaços, plens de força i arrogància, de caminar segur, amb pas lliure, elàstic i de port orgullós i arrogant. Es reconeix el color de pelatge tigrat i comú. El caràcter del bòxer és de màxima importància i requereix molta cura. La seva afecció i lleialtat a la família, el seu valor agosarat com a defensor i protector, la seva intel·ligència i docilitat i la seva neteja el converteixen en el gos ideal de la família igual que com a gos de servei, protecció i companyia. El seu caràcter és lleial sense falsedat ni malícia. Des del 1921 fins als nostres dies el bòxer és considerat un gos d'utilitat. Morfologia Entre els seus trets físics es troben un cap fort, mandíbula inferior prognàtica, la pressió mandibular és generalment de 122 kg/ cm2, musell amb una característica màscara negra, tradicionalment els criadors retallaven les orelles perquè semblessin més aviat llargues i situades en alt, són utilitzats com bombers pel seu gran olfacte i per la seva valentia en grans catàstrofes, i té la tendència a netejar-se i a mantenir-se sempre net. Entre les seves característiques físiques es troben un cap pesat, mandíbules pronunciades, morro emmascarat, orelles més aviat llargues i col·locades cap amunt, ulls de color castany fosc, coll fort, rodó i musculós. Pit ampli i potes del darrere musculoses. El bòxer té el pèl curt, brillant i suau, de color lleonat o amb ratlles fosques sobre fons lleonat. Algunes vegades té taques blanques. El mascle fa entre 57 i 63 cm d'alçada des de la creu i pesa uns 32 kg, la femella té una alçada d'entre 53 i 59 cm. i pesa uns 28 kg. Les orelles i la cua dels bòxers són dos dels elements de la morfologia d'aquests gossos que s'''arreglen per raons d'estètica. Orelles Les orelles estan situades en la part més alta del crani i cauen sobre les galtes quan no estan retallades (arreglades). Quan el gos està vigilant, les orelles es dirigeixen cap endavant dibuixant un marcat plec. Quan les orelles estan retallades les tenen en punta i verticalment dretes. Temperament És un gos fidel, intel·ligent i vigilant, sens dubte és un dels gossos més complets que existeix. És dòcil i compta amb una lleialtat inigualable amb la seva família. No obstant això és feroç i dominant i pot atacar amb gran velocitat a altres gossos (especialment a mascles) quan algun dels seus és agredit. Són molt bons per als nens, si té d'1 any a dos, és el moment ideal per encapritxar-se amb nens i adults. Els seus avantatges de temperament són els següents: Alegre i eixerit. Molt afectuós amb els nens. Valent. Bon gos guardià. Conducta pallassa i extravertida. Manteniment i exercici Per a la seva bona salut i desenvolupament, el bòxer necessita realitzar bastant exercici i portar una dieta controlada. La quantitat d'exercici i aliment depèn de l'edat. El cadell, abans de ser deslletat i separat dels seus germans, juga amb els altres fins que es cansa, i tots s'enrosquen a descansar. Aquest exercici, amb suficient descans, és essencial per al creixement dels cadells. A mesura que va creixent, necessita fer exercici per mantenir-se en condicions i desenvolupar la seva musculatura. A més de fer-lo jugar amb diferents elements, com pot ser una pilota, és indispensable treure al gos a passejar diàriament i fer-lo córrer molt amb una pilota de tennis o tennis taula amb la cura que no se l'empassi. Per obtenir resultats formidables en assolir l'edat adulta, és indispensable ensenyar coses bones al cadell, una d'elles són: Exercici diari 3 sessions amb 30 minuts cadascuna, perquè així es converteixi en sociable, conegui objectes nous, pugui fer les seves necessitats o adquireixi el múscul que s'obtindrà en l'edat avançada; una altra és donar-li afecte i disciplina, afecte quan faci coses bones i disciplina perquè sigui un gos de bé i no un malcriat. Potencials problemes de salut Són susceptibles a patir tumors. Entre els seus possibles problemes també està la displàsia de maluc canina. Pateixen d'epilèpsia. Molts d'ells solen ser delicats de pell i patir algun tipus de malaltia cutània, la dermatitis al·lèrgica és la més comuna. Els bòxers de color blanc solen ser els més susceptibles a les malalties hereditàries, ja que és considerat un error en l'encreuament, aquests bòxers no poden participar en cap competició. La incidència d'aquestes malalties no és alta, i si a això se li afegeix que el cadell serà comprat a un criador, que proveeix tots els certificats de salut per als seus exemplars, augmenten molt les possibilitats de tenir un animal saludable. Bòxers blancs Els bòxers blancs no són tan apreciats com els tigrats o de tonalitats més fosques. És comuna la creença que no són de raça pura, si bé això no és cert. Pateixen els problemes de salut característics de la raça. A la raça bòxer, les marques blanques són produïdes pel gen semirecessiu sw. Els bòxers daurats o tigrats amb marques blanques porten una sola còpia de sw. Els òoxers blancs porten 2 còpies de sw. D'altra banda, els bòxers blancs no són albins. L'albinisme està determinat per un gen diferent i els exemplars albins, a diferència dels bòxers blancs, estan mancats totalment de pigmentació. Malauradament, el color blanc produït per les 2 còpies de sw va associat amb problemes de sordesa en alguns casos. Aquest tipus de sordesa es desenvolupa en el cadellet en les seves primeres setmanes de vida, començant quan el canal auditiu està encara tancat. El procés és complex, però es pot resumir dient que es produeix a causa de l'absència de cèl·lules productores de pigment (melanòcits) en els teixits interns de l'oïda. Aquest tipus de sordesa no és exclusiva del bòxer blanc, ja que es produeix també en altres races que són blanques per la mateixa raó genètica (és a dir, portar 2 còpies de sw), per exemple el dàlmata, el bull terrier blanc i altres. Referències Vegeu també Agility Exposició canina Schutzhund Bulldog americà Bibliografia Larousse Temático Vol. 6 Le Boxer par Jean-Claude MARIET éditions Artémis Le Boxer par B. FROSOLINI éditions de Vecchi Enllaços externs Consideracions abans de comprar un bòxer Boxer Genealogy Project Bòxers de cua curta natural Races de gos molós


source: wikipedia

text: El bronze és qualsevol dels diferents aliatges compostos, sobretot per coure i estany. Ni els bronzes moderns ni els antics contenen només aquests dos metalls. El bronze és més resistent i dur que qualsevol altre aliatge comú, excepte l'acer, al qual supera en resistència a la corrosió i facilitat de lubricació. Per aquest motiu, va suposar un important avenç tecnològic que donà nom a l'edat del bronze. El bronze es coneix des de l'antiguitat. Els grecs i els romans van afegir zinc, plom i argent als aliatges de bronze per utilitzar-los en eines, armes, monedes i objectes d'art. El zinc, el plom i altres metalls es troben ocasionalment en el bronze que actualment es fabrica. Les propietats del bronze varien segons els seus components. Així, quan conté almenys un 10% d'estany, l'aliatge és dur i té un punt de fusió baix. Els noms de les varietats del bronze provenen dels components addicionals, com per exemple, el bronze d'alumini, el bronze de manganès, i el bronze de fòsfor. El bronze modern s'utilitza en la foneria artística i en la fabricació d'instruments musicals. Cal destacar-ne, entre les aplicacions actuals, el seu ús en parts mecàniques resistents al frec i a la corrosió, en instruments musicals de bona qualitat com ara campanes, gongs, platerets, saxòfons, i en la fabricació de cordes de pianos, arpes i guitarres. Etimologia El terme «bronze» deriva probablement del persa berenj ('llautó'). Altres versions el relacionen amb el llatí aes brundisium (mineral de Bríndisi), per l'antic port de Brindisium. Es creu que l'aliatge era enviat per mar a aquest port, i des d'allí es distribuïa a tot l'Imperi Romà. Història La introducció del bronze va resultar significativa en qualsevol de les civilitzacions que el van trobar, de manera que es pot afirmar que és l'aliatge més innovador en la història tecnològica de la humanitat. Eines, armes, i diversos materials de construcció, com mosaics i plaques decoratives, van aconseguir major duresa i durabilitat que els seus predecessors fets de pedra o coure calcopirític. La tècnica per a la seva obtenció consistia a barrejar el mineral de coure (en general, calcopirita o malaquita) amb el d'estany (cassiterita), en un forn alimentat amb carbó vegetal. El carboni del carbó vegetal reduïa els minerals a coure i estany, que es fonien i aliaven amb del 5 al 10% en pes d'estany. El coneixement metal·lúrgic de la fabricació de bronze va donar origen, en les diferents civilitzacions, a l'anomenada edat del bronze. Inicialment, les impureses naturals de l'arsènic permetien obtenir un aliatge natural superior, denominat bronze arsenical. Aquest aliatge, amb no menys del 2% d'arsènic, s'utilitzava durant l'edat del bronze per a la fabricació d'armes i eines. Cal tenir en compte que l'altre component, l'estany, no era freqüent en moltes regions i havia de ser importat de paratges llunyans. La presència d'arsènic fa que aquest aliatge sigui altament tòxic, ja que produeix (entre altres efectes patològics) atròfia muscular i pèrdua de reflexos. Els aliatges basats en l'estany més antics que es coneixen daten del quart mil·lenni aC i es van trobar a Susa (actual Iran) i en altres jaciments arqueològics de Luristan i Mesopotàmia. Encara que el coure i l'estany poden aliar-se amb facilitat, rarament se'n troben mines mixtes, si bé n'hi ha algunes poques excepcions en antics jaciments a l'Iran i Tailàndia. La fosa regular del bronze va involucrar, des de sempre, el comerç de l'estany. De fet, alguns arqueòlegs sospiten que un dels disparadors de l'edat del ferro, amb el subseqüent i progressiu reemplaçament del bronze en les aplicacions més importants, es va deure a alguna interrupció seriosa en el comerç dels seus minerals al voltant del 1200 aC, en coincidència amb les grans migracions del Mediterrani. La principal font d'estany a Europa fou la Gran Bretanya, que conté dipòsits d'importància a Cornualla. Se sap que els fenicis van arribar fins a les seves costes amb mercaderies del Mediterrani per intercanviar-les per estany. A l'antic Egipte, la majoria dels materials metàl·lics que s'hi elaboraven consistien en aliatges de coure amb arsènic (coure arsenical), estany, or i argent. En tombes de l'Imperi Nou, o al temple de Karnak, es troben baixos relleus que mostren una foneria datada en el . En el cas de la Grècia clàssica, coneguda per la seva tradició escultòrica en marbre, se sap que es van desenvolupar igualment tècniques de fosa de bronze avançades, com ho demostren els bronzes de Riace, originats en el . A l'Índia, la plenitud artística de la dinastia Chola va produir escultures notables entre els segles i de la nostra era, que representaven les diferents formes del déu Xiva i altres deïtats. Les civilitzacions de l'Amèrica precolombina coneixien totes l'ús dels aliatges de bronze, encara que molts utensilis i eines continuaven fabricant-se en pedra. S'han trobat objectes fabricats amb aliatges binaris de coure-argent, coure-estany, coure al plom, i fins i tot aliatges poc usuals de llautó. Ja en l'època colonial, les foneries més importants es trobaven al Perú i a Cuba, dedicades principalment a la fabricació de campanes i canons. El bronze va seguir en ús perquè l'acer de qualitat no va estar àmpliament disponible fins molts segles després. Amb les millores de les tècniques de fosa a inicis de l'edat mitjana a Europa, es va obtenir acer més barat i resistent, la qual cosa va anar eclipsant el bronze en moltes aplicacions. Propietats Exceptuant l'acer, els aliatges de bronze són superiors als de ferro en gairebé totes les aplicacions. Per la seva elevada calor específica, la major de tots els sòlids, s'empren en aplicacions de transferència de calor. Comparació entre bronzes i acers Encara que desenvolupen la pàtina, els aliatges de bronze no s'oxiden sota la superfície, són més fràgils i tenen menor punt de fusió. Són aproximadament un 10% més pesats que l'acer, a excepció dels compostos amb alumini o sílice. També són menys rígids i, per tant, en aplicacions elàstiques com ressorts, acumulen menys energia que les peces similars d'acer. Resisteixen la corrosió, fins i tot la d'origen marí; el llindar de fatiga metàl·lica n'és menor, i són millors conductors de la calor i l'electricitat. Una altra característica diferencial dels aliatges de bronze respecte a l'acer és l'absència d'espurnes quan xoquen contra superfícies dures. Aquesta propietat ha estat aprofitada per a fabricar martells, maces, claus ajustables i altres eines per a ús en atmosferes explosives o en presència de gasos inflamables. Versatilitat El coure i els seus aliatges tenen una àmplia varietat d'usos, com a resultat de la versatilitat de les seves propietats mecàniques, físiques i químiques. S'ha de tenir en compte, per exemple, la conductivitat elèctrica del coure pur, l'excel·lent mal·leabilitat dels cartutxos de munició fabricats amb llautó, la baixa fricció d'aliatges coure-plom, les sonoritats del bronze per a campanes i la resistència a la corrosió de la majoria dels seus aliatges. Principals aliatges Tipus bàsics L'aliatge bàsic de bronze conté aproximadament el 88% de coure i el 12% d'estany. El bronze alfa és la barreja sòlida d'estany i coure. L'aliatge alfa de bronze amb 4 a 5% d'estany s'utilitza per a encunyar monedes i per a fabricar ressorts, turbines, i eines de tall. En molts països, es denomina incorrectament bronze comercial el llautó, que conté el 90% de coure i el 10% de zinc, però no pas estany. És més dur que el coure i té una ductilitat similar. S'utilitza en caragols i filferros. Bronze arsenical L'aliatge de coure amb arsènic és el primer bronze utilitzat per la humanitat. És un aliatge blanquinós, molt dur i fràgil. Es fabrica amb una proporció d'un 70% de coure i un 30% d'arsènic. La simple exposició a l'aire del bronze arsenical produeix una pàtina fosca. Aquesta circumstància, i l'alta toxicitat de l'arsènic, el van convertir en un aliatge molt poc utilitzat, especialment a partir del descobriment de l'alpaca, argent alemany o bronze blanc, coneguda des de temps antics a la Xina i fabricada a Alemanya des de finals del . Bronze sol El denominat bronze sol (en alemany, Sonnenbronze) és un aliatge utilitzat en joieria, que és tenaç, dúctil i molt dur; fon a temperatures properes a les del coure (1.357 °C) i està compost de fins al 60% de cobalt. Cuproalumini El cuproalumini és un tipus de bronze de color semblant al de l'or, en el qual l'alumini és el metall d'aliatge principal que s'agrega al coure. Una varietat de bronzes d'alumini, de composicions diferents, ha trobat ús industrial. Bronze per a armes de foc A partir del descobriment de la pólvora, es va utilitzar un bronze per a canons, compost pel 90 al 91% de coure i el 9 al 10% d'estany, proporció que es denomina comunament bronze ordinari. Aquestes armes eren conegudes a la Xina en èpoques tan primerenques com el segle XI aC. A Europa, es van utilitzar a partir del tant per a canons com en falconets. Al voltant del , l'artilleria de l'Imperi Otomà disposava de grans bombardes de bronze. Construïdes en dues peces, amb una llargada total de 5,20 m i 16,8 tones de pes, llançaven bales de 300 kg a una distància de fins a 1.600 metres. D'operació difícil, amb una capacitat de tir de no més de 15 trets diaris, van ser utilitzades en el setge de Constantinoble, el 1453. Bronze per a campanes La fosa per a campanes és generalment fràgil: les peces noves presenten una coloració que varia del cendra fosc al blanc grisenc, amb tons de vermell groguenc, o fins i tot vermell blavós en els aliatges amb major contingut de coure. La proporció més gran de coure produeix tons més greus i profunds a igualtat de massa, mentre que l'agregat d'estany, ferro o zinc produeix tons més aguts. Per a obtenir una estructura més cristal·lina i produir variants en la sonoritat, els fonedors hi han utilitzat també altres metalls com antimoni o bismut, si bé en petites quantitats. L'aliatge amb major sonoritat per a fabricar campanes és el metall de campana, que consta d'un 78% de coure i un 22% d'estany. És relativament fàcil de fondre; té una estructura granulosa compacta amb fractura vitriconcoïdal de color vermellós. Aquest tipus de bronze era conegut des de l'antiga Índia per a fabricar gongs. Encara que poc freqüent pel seu cost, l'afegiment d'argent és una de les poques coses que en millora encara més la sonoritat. A la Xina, es coneixia un aliatge amb un 80% de coure i un 20% d'estany per a fabricar campanes, grans gongs i timbals. A Anglaterra, es va utilitzar un aliatge constituït per un 80% de coure, un 10,25% d'estany, un 5,50% de zinc i un 4,25% de plom. És de sonoritat menor, tenint en compte que el plom no s'homogeneïtza amb l'aliatge. Per a campanetes i instruments petits, es va utilitzar sovint un aliatge del 68% de coure i el 32% d'estany, que resulta un material fràgil, de fractura cendrosa. Per a platerets i gongs, s'usen diversos aliatges que van des d'un aliatge temperat amb el 80% de coure i el 20% d'estany (B20), 88% de coure i 12% d'estany (B12, ej ZHT Zildjian, Alpha Paiste), i el més econòmic B8, que consisteix en solament el 8% d'estany pel 92% de coure (exemple: B8 Sabian, Paiste 201, Zildjian ZBT). El temperi s'aconsegueix tornant a escalfar la peça fosa i refredant-la ràpidament. La campana més gran que es conserva, anomenada Tsar Kolokol, va ser fosa el 1733 per Ivan Morotin, per encàrrec de l'emperadriu Anna de Rússia, neboda del tsar Pere el Gran. Aquesta peça tenia un pes de 216 tones, 6,14 metres d'altura i 6,6 de diàmetre. Mai no va ser utilitzada com a instrument, ja que un incendi, l'any 1737, va destruir-ne els grans suports de fusta. Des del 1836 s'exhibeix al Kremlin de Moscou. Kara kane El kara-kane és un bronze per a campanes i orfebreria tradicional del Japó, constituït per un 60% de coure, un 24% d'estany, i un 9% de zinc, amb agregats de ferro i plom. Molts orfebres solen agregar a aquest bronze petites quantitats d'arsènic i antimoni per endurir el bronze sense que perdi fusibilitat, i per aconseguir major detall en la impressió dels motlles. El kara-kane és molt utilitzat per a artesania i estatuària, no solament pel seu baix punt de fusió, gran fluïdesa i bones característiques de farciment de motlle, sinó per la seva superfície suau, que ràpidament desenvolupa una pàtina fina. N'hi ha una varietat singular denominada seniokuthis, o bronze daurat, originada en l'època de la dinastia Ming a la Xina, que destaca per la seva textura llustrosa i la seva tonalitat daurada. En la fabricació del kara-kane, tenen especial importància les tècniques de pàtina. Les grans escultures de Buda realitzades pels orfebres japonesos demostren l'alt domini tècnic que posseïen. A causa de la seva grandària, la majoria d'aquestes va haver de ser foses al lloc d'emplaçament en successives etapes. Aliatges que imiten l'argent Metall de Tonca: aliatge compost per un 36% de coure, un 28% de níquel i quantitats iguals d'estany, plom, ferro, zinc i antimoni. És un metall difícil de fondre, poc dúctil, que s'utilitza amb poca freqüència. Mina argent: fabricada amb un 57% de coure, un 40% de níquel, un 3% de tungstè i traces d'alumini; té la propietat de no ser atacada pel sofre i presenta propietats molt similars a l'argent. Aliatges amb plom Per a la fabricació de coixinets i altres peces sotmeses a fricció, solen utilitzar-se aliatges de bronze fins a un 10% de plom, que li atorga propietats autolubricants. La característica distintiva del plom és que no forma aliatge amb el coure; el plom queda distribuït en la massa de l'aliatge, sense barrejar-se íntimament. Per aquest motiu, l'escalfament excessiu d'una peça de maquinària construïda amb aquest material pot portar a l'"exsudació" del plom, que queda amb aparença de fang o llot. El reciclatge d'aquestes peces és també dificultós, perquè el plom es fon i se separa de l'aliatge molt abans que el coure arribi al seu punt de fusió. Aliatges comercials Tècnica de fosa El mètode més utilitzat per a la fosa artística del bronze és el de cera perduda o microfusió, que -amb diverses variants- segueix els passos següents: Modelatge original en fang, escaiola o un altre material. Presa del motlle principal, generalment en escaiola. Una vegada forjat, es retira el nucli (model original). El motlle "negatiu" s'omple amb cera per produir un de "positiu" d'aquest material. Es recobreix la cera amb una barreja d'argila. Una vegada seca, es porta al forn, on la cera es fon i es "perd". En el cas d'objectes petits, el nou motlle serveix directament per al colat del bronze. Per a peces majors, és habitual omplir-lo amb una capa de cera que formarà una pel·lícula del gruix desitjat per al bronze, i l'interior (mascle) s'emplena amb material refractari. Tot el procés requereix la col·locació d'airejadors, canals de colat i diverses cures per a obtenir una colada homogènia. Acabat que inclou llimat d'imperfeccions, asprors i poliment de la peça. Pàtina, mitjançant l'aplicació de diferents àcids i escalfament a bufador, per agilitar-ne l'oxidació. Referents culturals La medalla de bronze simbolitza el tercer classificat en una competició esportiva. També fa referència als 22 anys de casats. Els caps de bronze eren un objecte màgic que responien a qualsevol pregunta, i un dels ornaments dels qui practiquen endevinació. Apareixen referències a aquests caps en obres com el Quixot i en tractats d'alquímia. També representa els 8 anys de matrimoni en diverses cultures occidentals: Noces de bronze. I és el vuitè nivell en la progressió de la sarbatana esportiva. Referències Bibliografia Lexikon der Metalltechnik. Handbuch für alle Gewerbetreibenden und Künstler auf metallurgischem Gebiet. Dirigido por J. Bersch. A. Editorial Hartlebens, Viena/Pest/Leipzig, sense any de publicació. Bronze – unverzichtbarer Werkstoff der Moderne. Instituto alemán del cobre (DKI), Düsseldorf 2003. T. L. Kienlin: Frühes Metall im nordalpinen Raum: Eine Untersuchung zu technologischen und kognitiven Aspekten früher Metallurgie anhand der Gefüge frühbronzezeitlicher Beile. En: Información arqueológica. 27, 2004, Pgs. 187-194. Fichas informativas i15 y i25 del Instituto alemán del cobre (DKI), Düsseldorf 2004. Guss aus Kupferlegierungen. Ernst Brunhuber, Schiele&Schön, Berlín 1986, . Enllaços externs La metal·lúrgia del bronze als Andes del Sud centrals Tiwanaku i San Pedro d'Atacama. Procés de fosa del bronze. Aliatges de coure Aliatges d'estany


text: La Batalla naval de Jutlàndia va ser el principal enfrontament naval mantingut entre la flota britànica i l'alemanya durant la I Guerra Mundial. L'almirall John Rushworth Jellicoe era qui comandava la Gran Flota britànica i l'almirall Reinhard Scheer la Flota alemanya. L'acció es va desenvolupar a uns 121 km de les costes daneses de Jutlàndia, a l'estret de Skagerrak, el 31 de maig i l'1 de juny de 1916. La batalla fou l'únic enfrontament a gran escala entre cuirassats durant la I Guerra Mundial i la darrera de flotes de cuirassats. Ambdós almiralls van intentar atraure una part de la flota enemiga per destruir-la abans que pogués intervenir el cos principal. Ordre de batalla </table> La Grand Fleet de l'almirall Jellioce estava partida en 2 seccions. La principal Flota de Batalla, comandada per ell mateix, formada per 24 cuirassats i 3 creuers de batalla. Els cuirassats estaven organitzats en 3 esquadres de 8 vaixells, cadascuna formada per 2 divisions de 4. Acompanyant-los hi havia 8 creuers cuirassats (classificats per la Royal Navy com a "creuers" des del 1913), 8 creuers lleugers, 4 creuers exploradors, 51 destructors i 1 destructor-minador. La secció britànica de reconeixement, comandada per Beatty, estava formada per una flota amb 6 creuers de batalla, 4 cuirassats ràpids, 14 creuers lleugers i 27 destructors. El reconeixement aeri era proporcionat pels hidroavions transportat en un vaixell modificat per aquesta funció. La Flota d'Alta Mar Alemanya també estava dividida en una força principal i una de reconeixement. La principal comandada per Scheer comprenia 16 creuer de batalla i 6 cuirassats Pre-dreadnought. Els suportaven 6 creuers lleugers i 31 torpediners. Franz Hipper comandava l'esquadra de reconeixement formada per 5 creuers de batalla, 5 creuers lleugers i 30 torpediners. Tot i no disposar d'avions la marina imperial alemanya disposava de dirigibles per patrullar el Mar del Nord. Els vaixells de combat principals britànics tenien més canons i d'un calibre major que els corresponents alemanys. Així el pes de la munició capaç de disparar a l'uníson era molt major per part de la flota britànica: 150.760 kg. comparades amb 60.879 kg. La majoria del cuirassats, creuers i naus més petites estaven també equipades amb torpedes de diferents mides. La flota de combat alemanya es trobava condicionada negativament per la baixa velocitat i poc armament dels 6 cuirassats pre-dreadnoughts de la segona esquadra. Aquests limitaven la velocitat màxima de la flota a 18 nusos, comparats amb la velocitat màxima de la flota britànica de 22 nusos. Al costat britànic, els vuit creuers blindats eren deficients tant en la velocitat com en la protecció de blindatges. Ambdós esquadrons, ja obsolets, eren molt vulnerables als atacs per part dels vaixells de guerra més avançats del bàndol contrari. Referències Bibliografia Campbell, John. (1998). Jutland: An Analysis of the Fighting. Lyons Press. Diversos autors. (2010) Técnicas bélicas de la guerra naval LIBSA Jellicoe, Joe. (1919) The Grand Fleet, 1914–1916, London, Cassell Tarrant, V.E. (1995). Jutland: The German Perspective: A New View of the Great Battle, 31 May 1916. London: Arms & Armour Press. . Vegeu també Kaiserliche Marine Batalla de Coronel Batalla de les Malvines Batalles navals de la Primera Guerra Mundial Batalles de la Royal Navy Batalles d'Alemanya de la Primera Guerra Mundial


text: Les batalles del Marne són dues operacions bèl·liques de la Primera Guerra Mundial. En la primera batalla del Marne, del 6 al 13 de setembre de 1914, situada en la campanya al nord de París, els exèrcits francesos, reorganitzats pel mariscal Joffre, van aconseguir aturar l'avanç dels alemanys. Trencant el seu avanç i convertint la guerra ràpida del pla Schlieffen en la guerra de posicions. A la segona batalla del Marne entre el 15 de juliol i el 5 d'agost de 1918 dirigida per Ferdinand Foch, es va inclinar la balança a favor dels aliats. Primera batalla del Marne Preludi a la batalla Les tropes alemanyes, durant els primers dies de setembre de 1914, avançaven amb rapidesa dins de territori francès, entre 30 i 40 kilòmetres diaris. Per la seva banda, l'exèrcit francès, que ha estat derrotat a les seves fronteres, no deixa de recular des del 24 d'agost. Les seves baixes, ja superen els 100.000 cadàvers. L'exèrcit francès, obnubilat pels relats de les guerres napoleòniques, continuaven pensant que la millor tàctica era la de l'atac, per sobre de la defensa, del coratge per sobre del foc, de l'ímpetu per sobre de la prudència. Així doncs, la seva estratègia va ser la de llançar-se en massa, amb la baioneta calada, envers les posicions de l'enemic. Va succeir a les Ardenes a Lorena, i a Charleroi, aquesta tàctica va fer que els soldats fossin massacrats per les metralladores i per l'artilleria enemiga. Els estrategs francesos, amb una mentalitat i unes tàctiques del , s'adonaren que l'infant per valent que fos no tenia res a fer, davant dels canons de l'artilleria, fou així com varen descobrir la guerra industrialitzada. A Berlín, regnava l'eufòria, quan els varen informar que una patrulla d'ulans, en missió de reconeixement havia arribat a uns 20 km de París. De fet, varen vendre la pell de l'os abans de caçar-lo i van encunyar una medalla commemorativa de l'entrada de les glorioses tropes alemanyes a París, a les postals, després d'un fotomuntatge ja es pot veure al Kaiser als peus de la Torre Eiffel. Davant d'aquesta eufòria, el ministre Alemany de la Guerra del Reich, Erich von Falkenhayn, no era tan optimista i als seus oficials més confiats amb la victòria els deia: "No és una batalla guanyada, és una retirada metòdica dels francesos, On són els vostres trofeus? On són els vostres presoners?" El ministre Alemany té raó. L'exèrcit francès no està en una situació de desfeta, és replega amb un bon ordre, i l'únic dubte pels oficials i la tropa és, fins on els caldrà replegar-se abans d'afrontar la batalla decisiva ja dins de les seves fronteres. París, assetjada El ministre de la guerra francès, i el governador militar de París, li reclamen tropes al comandant en cap de l'exèrcit francès Josep Joffre, per defensar Paris de les tropes alemanyes, però aquest no vol ni sentir-ne a parlar, considerava que tancar-se dins la capital seria repetir l'error del setge de Metz del 1870, i que només podent maniobrar en una batalla a camp obert li permetria vèncer a l'enemic. Joffre, dona la ciutat per perduda, i inclús pressiona al Govern i al President perquè marxin ràpidament de la ciutat. Segona batalla del Marne A la Segona batalla del Marne entre el 15 de juliol i el 5 d'agost de 1918 dirigida per Ferdinand Foch, es va inclinar la balança a favor dels aliats. Galeria d'imatges Referències Bibliografia Marne Marne Batalles de França de la Primera Guerra Mundial Marne


text: La batalla de Verdun va ser un dels principals combats de la primera Guerra Mundial lliurat entre les forces alemanyes i les forces franceses des de febrer a desembre de 1916. El 21 de febrer, els alemanys van llançar una ofensiva sobre la ciutat francesa de Verdun (Mosa) que ocupava una posició vital, ja que estava sobre uns turons des dels quals es dominava el riu Mosa, a l'extrem oriental de la línia de les trinxeres franceses, i representava per França un important símbol de la seva capacitat de resistència. Camps de batalla de Verdun Entre els nombrosos camps que foren teatre d'innumerables batalles en el front occidental durant la gran contesa de 1914-1918, són els de Verdun els que evoquen més tràgics records. En la riba dreta del Mosa s'hi destaquen Saint-Mihiel, Sauville i Doaumont, cèlebres fortaleses. A 1 quilòmetre d'aquesta ruta s'eleva el fort de Tavannes que sofrí relativament poc. Els boscos de Laufée i de Chénois foren així mateix escenari de continus i sagnants episodis. A 9 km. de Verdun s'aixeca el cèlebre fort de Vaux. A 400 m. de bifurcació de la ruta de Fleury hi ha el fort de Souville, reducte de la defensa francesa del qual tractaren d'apoderar-se els alemanys sense aconseguir-ho, des del 15 al 22 de juny de 1916. A uns 14 km. de Verdun hi ha la capella de Sainte-Fine, objecte d'una finta alemanya en el seu primer atac contra Verdun. A través dels vestigis del que fou el bosc del Chapître i del bosc Firmin s'arriba al tràgic barranc Vaux-Chapître, més tard conegut amb el nom «Barranc de la Mort». A 15 km. de Verdun existí la població de Fleury, destruïda totalment. Poc tros més avall s'hi troba la granja de Thiaumont, amb un monument funerari que comprèn 52 làpides, corresponents als 52 sectors de Verdun i, a més, santuaris de tots els cultes. A 18 km. de Verdun s'aixeca el fort Duaumont, a 18 m. d'altura entre el barranc de Bras a l'oest i el de Vaux a l'est. També a l'est d'aquest fort es troba el bosc d'Hardaumont, i al sud-est el de la Caillette a uns 200 m. del Barranc de la Senyora s'eleva el monument «Trinxera de les Baionetes», erigit per l'americà Rand a la memòria dels soldats francesos que descansaven fusell en mà; és una làpida gegantesca sostinguda per massisses columnes envoltades de baionetes. Alguns quilòmetres més enllà, s'hi troben les pedreres d'Hardaumont, teatre de combats acarnissats. D'allà es baixa vers el Mosa pel barranc sud de la costa del Poivre. A Bras hi ha un cementiri militar. A la riba esquerra del Mosa i a 13 k. de Verdun s'hi troba la població de Coumières. Un camí vers l'oest condueix fins al llindar del bosc de Caurettes i deixant a la dreta la línia avançada alemanya de 1916 s'arriba fins al Mort-Homme, les quals organitzacions defensives perduraren durant molts anys després de la comtessa: comprenien les cotes 265 i 285. En el Mort-Homme foren erigits dos monuments en memòria dels caiguts de la 40.a i de la 69a divisió francesa, respectivament obra de Froment-Maurice. A 6 k. hi ha la destruïda població de Béthincourt i a 10 k. la de Mélancourt. En la ruta d'Esnes s'hi troba la cota 304, famosa pels combats que s'hi lliuraren, i a la seva dreta un cementiri nacional. La població d'Esnes apareix també destruïda en part. Combats de Verdun Aquesta plaça forta, que en les guerres entre França i Alemanya ha desenvolupat sempre un paper important, fou durant el 1916 teatre de les lluites més acarnissades que es registraren en la guerra mundial, restant pendent del seu resultat el món sencer, doncs d'ell podia dependre la victòria d'Alemanya. La situació de Verdun en la frontera franco-alemanya era molt important, car es troba enfront de Metz, plaça de la qual només dista 60 k. constituint un bon punt de suport per operar contra la Lorena. El front alemany, que des del nord de Compiègne seguia la direcció general oest-est, a Verdun s'inclinava vers el sud-est. Aquesta plaça podia considerar-se, per tant, com el pilar que servia de suport al front comprès entre els dos trams. Si s'aconseguia la demolició d'aquell suport, necessàriament s'ensorrarien els dos trams, obrint-se una esquerda que podria conduir a les planures de la Xampanya, agafant del revés tota la línia enemiga. L'atac resultava difícil, doncs, a banda dels forts permanents de la plaça, s'havien construït nombrosos atrinxeraments, i, a més, Verdun es trobava embegut en el front, no poden, per tant, envoltar el primer sense trencar el segon, i abans que això es realitzés, era possible que arribessin reforços de tota mena; per últim, el terreny que l'envolta és molt trencat, havent-hi en aquest moltes altures separades per barrancs, que es presten a una defensa pas a pas. El kronprinz, en uns articles publicats a final de desembre de 1928 en L'Illustration Française, diu que si bé el pla Schlieffen (cap de l'Estat Major anterior a la guerra) consistia a derrotar els francesos en una batalla campal, no desatenia l'atac a Verdun, doncs comprenia sobradament que una plaça forta de tanta importància no podia quedar fora dels plans d'una campanya, i a tal efecte havia previst el reforç del 5è exèrcit amb cert nombre de divisions de reserva per recolzar l'ala dreta cobrint les dues ribes del Mosa en direcció a Verdun. La importància de la missió confiada aquest exèrcit resta demostrada amb tan sols recordar que es confià el seu comandament a l'hereu de la Corona, el qual reconeix que el pla de Schlieffen, fruit d'un minuciós estudi havia estat desgraciadament modificat. El 1914 el 5è exèrcit no comptava amb aquestes divisions de reserva i hagué d'immobilitzar efectius que feren falta en la Batalla del Marne.El 10 de setembre de 1914 els francesos es trobaren en una crítica situació a la rodalia de Verdun; i quan només mancaven, assegura el kronprinz, dos o tres dies perquè la plaça restes envoltada completament i caiguessin, precipitant-se per l'ample sot obert els 300.000 homes del 5è exèrcit, arribà l'ordre de retirada. Erich von Falkenhayn, cap de l'Estat Major de l'Exèrcit alemany, exposà en la seva obra Alt Comandament de l'Exèrcit alemany de 1914 a 1916 els seus propòsits en el relatiu a l'atac a Verdun. Calia assestar un gran cop a l'enemic més temible, a Anglaterra. La guerra submarina sense quarter no podia ser aplicada davant les amenaces dels neutrals i, sobretot, dels Estats Units; Tampoc era convenient atacar el seu exèrcit a Flandes per les condicions climatològiques i topogràfiques, desavantatjoses a l'hivern, i no hi havia més solució que acabar amb l'Exèrcit francès, que semblava al final del límit de resistència. Per això s'havia d'entaular la lluita en un sector que França es veiés obligada a defensar a tot cor, i Verdun constituïa l'objectiu més indicat. Aquest sector francès, pobre en línies de comunicació, estava envoltat per la part d'Alemanya per una rica xarxa de carreteres i vies fèrries que permetia la ràpida concentració de les hosts atacants. Les barrancades i boscos circumdants permetrien ocultar els preparatius. Ja no caldria guanyar la batalla i arribar a la conquesta de la plaça, ja que per impedir-ho i defensar-la l'Exèrcit francès es deixaria sagnar fins a l'última gota de sang i arribaria a l'esgotament. En una paraula, es posaria en marxa un potent dispositiu, especialment en material, que obraria a manera de sangonera i que exigiria un gran consum d'efectius. A més, en Falkenhayn el guiava una altra consideració per elegir Verdun: la de suprimir l'amenaça que aquella falca constituïa per les comunicacions especials d'Alemanya i la conca metal·lúrgica de Briey. El kronprinz, encarregat de la preparació i execució de l'atac a Verdun, no admetia aquest pla reduït, segons es dedueix dels seus Records. L'Exèrcit alemany no havia de fracassar per segona vegada davant la plaça, com havia fracassat en la batalla del Marne. Per això s'havia de renovar amb més constància i energia la maniobra de 1914, procedint a envoltar al camp atrinxerat per les dues ribes del Mosa, estrangulat de tal forma la seva rereguarda que fes impossible la defensa d'aquesta part. Les circumstàncies eren molt diferents de les de la batalla del Marne, ja que havien posat al peu en els Alts del Mosa, a Saint-Mihiel i la riba esquerra del riu. El general von Mudra, comanant en els boscos d'Argona el 16.e Cos a les ordres del kronprinz, estudiava des de feia temps les dades del problema. Fou governador de Metz abans de la guerra; pertanyia al 5è Exèrcit quan maniobrà a principis de setembre de 1914 per atacar la plaça per l'oest, i sabia millor que ningú el gran valor de la riba esquerra del Mosa, el mateix per a la defensa que per l'atac del camp atrinxerat. Opinió del general Petain El pla de Falkenhayn Per l'execució del pla de Falkenhayn es necessitaven 26 a 27 divisions, que mai, afirma el kronprinz, estigueren afectes sols a l'atac de Verdun. La discrepància d'opinions entre el generalíssim i l'hereu de la Corona obligà a diverses conferències per a formular el pla, que consistí a atacar de moment la riba dreta del Mosa, estenent-lo només més tard a l'esquerra. El propòsit dels alemanys consistia a introduir una profunda cunya en les línies enemigues de la part nord de Verdun comptant amb la sorpresa, el terror d'un formidable bombardeig i l'empenta d'una gran massa obrant en un espai reduït; el comprès entre el Mosa i els Jumelles d'Orne. Les tropes eren escollides, comptaven amb 1.225 canons de tots calibres (640 de grossor i molt gruix) i cada bateria disposava de 3.000 projectils. El 5.e cos d'exèrcit, que ocupava la línia alemanya a la riba dreta del Mosa des del principi de 1916, aconseguí ocultar el que s'anava preparant en tot el sector; en el major secret, sense que el menor moviment despertés l'atenció dels francesos (segons frase de Petain), vuit divisions rellevaren al 5.e cos, que passà a segona línia, i enormes masses d'artilleria prengueren posicions. El 18 de febrer afirma aquell general, l'Alt Comandament estava encara amb la creença de l'allunyament del perill i era el 12 del dia assenyalat per a l'atac. Les idees que en aquells dies predominaven a França eren contràries a tota plaça forta, que, segons preconitzaven els Estats Majors, no tenien cap mena de valor en si mateix i només podien ser considerades com a elements més o menys importants d'una línia defensiva, arribant-se l'absurd d'ordenar el desarmament d'alguns forts de forma semipermanent. Aquestes idees feien que el general Herr (un cognom gens francès), defensor de Verdun, no fos anomenat governador de la plaça, sinó cap de la Regio fortificada de Verdun. Aquest general només contava per a resistir el primer embat en la zona d'atac ja indicada, amb les dues divisions del 30.e cos i diverses agrupacions d'artilleria tenint un total de 130 canons de campanya i 140 de gran calibre de model antic. Entre Verdun i Bar-le-Duc s'escalonaven d'altres divisions. El general Langle de Cary, avançant idees que tan sols al final de la guerra predominaren, ordenà al seu subordinat general Herr que, tenint en compte que en cas d'atac no tan sols serien destruïdes pel bombardeig les primeres línies sinó tot el conjunt de defenses que constituïen la primera posició, no devien apressar-se a portar tot el seu efectiu a les primeres línies, ni tan sols a la primera posició, a fi de guardar reserves per a la defensa de les altres posicions. Petain afirma que Verdun no es trobava en condicions de resistir l'atac, i en esclatar la tempesta no hi havia verdaderament més posició de resistència que la de la línia dels forts. L'atac L'atac fixat pel 12 de febrer hagué d'endarrerir-se al 20 a causa del mal temps, s'emprengué l'atac després d'una preparació artillera, que A les cinc de la tarda del dia 21 s'inicià l'atac, ocupant el 7.e cos de reserves, el 18.e i el 3.e les primeres trinxeres per la tarda del dia 22 el 7.e cos prengué les posicions immediates a Haumont. Els alemanys se sorprengueren per la resistència francesa, que no havia assolit destruir la preparació artillera, desplegant les tropes del 30.e cos un valor i una tenacitat increïbles. El 20.e cos francès arribà a la línia de foc mesclant-se en els encontorns de Douaumont amb el 30.e. el 1.e i el 13.e cossos començaven a desembarcar el 24 i el 25 i els grups d'artilleria començaven a ser reforçats. El general Langle, veient la perillosa situació en què restaven les posicions de Woëvre, que podien ser presses del revés i que no tenien més objecte que cobrir els observatoris dels Alts del Mosa, ordenà la retirada al peu d'aquestes altures, operació verificada sense dificultats durant el dia 25. Mentrestant, el dia 24 l'ala dreta alemanya arribava al Mosa; el 7.e Cos atacà l'altura de Talon, el 18 s'apoderà Beaumont, i el 3.e Arribà a curta distància (2 k.) del fort de Douaumont. Al kronprinz li feien falta reforços i no els aconseguí. Perquè no els va tenir? <¡No ho sé!> va dir el príncep hereu. Era precís, a més, avançar la línia de foc, ja que gran nombre de peces només tenien 8 k. d'abast, i s'hagueren de fer per camins dolentíssims i sense els elements de tracció precisos. El 5.e exèrcit estava esgotat; només tenien en reserva la 14a divisió que acabava de ser retirada del front; el 22.e cos no arribava. Malgrat tot, el dia 25 encara s'avançà, apoderant-se, el 18.e cos de Louvemont i del fort de Douaumont. Aquesta important posició caigué en poder dels alemanys per sorpresa. En entrar en acció el 20.e cos francès als voltants del fort va creure que comptava amb una guarnició especial i no s'ocuparen d'aquest. En ser refusat pels alemanys, una companyia d'aquests, comandada pel capità Haupt segons el kronprinz, i pel tinent Brandi segons Petain, veient que no els hi obrien foc des del fort, avançà i s'apoderà de tan important posició sense trobar més que un grup de territorials francesos que estaven procedint <al desarmament de l'artilleria del parapet>, afirma Petain, i uns artillers, 10 o 12, encarregats del servei d'una torreta. El general Castelnau havia anat a estudiar la situació de Verdun i les condicions en que podia ser empleat el 2n exèrcit que el Gran Quarter General encaminava vers Bars-le-Duc. A més el generalíssim, Joffre, encarregà el dia 24 al general Petain el comandament de les tropes que operaven a Verdun, posant-se al front d'elles el dia 25 a les onze del vespre. El dia 26 el 7e. Cos de reserva alemany pogué avançar un xic encara, però el 18e. I el 3r havien arribat al punt mort. El 15e. cos, ubicat un poc més a l'est, havia guanyat quelcom de terreny, que, això no obstant, no contribuïa a millorar la situació general. El dia 28 el kronprinz exposà en Falkenhayn que calia foragitar l'enemic de la riba esquerra del Mosa, única forma de fer possible un nou avanç per la dreta, doncs els focs laterals de la primera impossibilitaven tota operació en la segona.Per això li enviaren la 22a Divisió i 11a. bavaresa i 21 bateries pesades, i tropes de refresc per a operar en la riba dreta. Petain, a l'encarregar-se, el 25 de febrer, del comanament, es trobà amb la pèrdua de les posicions avançades, en una profunditat de 5 o 6 k. i entre elles la del fort Douaumont, punt dominant i clau del camp de batalla, la pèrdua del qual portava en si mateix per a la defensa conseqüències morals considerables. El nou general començà per definir el que anomenà posició de resistència, única que havia de defensar amb tota classes de mitjans i que estava marcada en la riba dreta per les línies que llavors ocupaven i que no deixaven camp lliure per a permetre el menor retrocés. Aquestes línies estaven constituïdes: al nord per les avançades de Thiaumont i Souville, mantenint-se el més a prop possible de Doaumont; a l'est, per la línia dels forts de Vaux, Tavannes i Moulainville, i la cresta dels Alts del Mosa dominant Woëvre. En la riba esquerra la posició devia pasar per Cumières-le-Mort-Homme, cota 304, i Avocourt. Les tropes encarregades de la seva defensa estaven repartides de la següent manera: general Guillaumat, amb dues divisions situades a cavall sobre el Mosa; general Balfourier, al front de quatre divisions, encarregat de defensar les altures del poble de Doaumont fins al fort de Vaux; a l'oest del riu estava el general Bazelaire amb la consigna de mantenir amb les seves dues divisions el front assignat contra tota eventualitat; els cossos 14e. i 2n defensaven els Alts del Mosa, de Moulainville a Epargnes. En reserva només hi havia els esgotats elements del 30è cos, però l'Alt Comandament anunciava la pròxima arribada dels cossos 13è i 21è i l'enviament immediat del 33è davant el temor que els forts atacs alemanys poguessin rompre la línia de resistència assenyalada, Petain ordenà l'habilitació d'una altra línia rereguarda per Avocourt, fort de Marre, rodalia al nord-est de Verdun i fort de Rozelier. Canviant per complet de procediment en el relatiu al paper dels forts, Petain, per fer impossible accidents com l'abandó del fort de Douaumont, ordenà als comandants de sector que cada fort tingués un governador i una guarnició especials, que hauria d'ésser rellevada el menys possible; que se'ls proveís per a quinze dies de queviures i municions, i que les obres no devien ser evacuades ni rendides ni tan sols en el cas de veure's envoltades per complet.Referent a l'artilleria, ordenà que en cada sector prengués l'ofensiva, mitjançant <concentracions de focs que constituïen verdaderes operacions, i que sense causar-nos pèrdues les ocasionaven a l'enemic. És precís, deia constantment, que l'artilleria doni a la infanteria la impressió de què la sosté i que no és dominada.> Preparant l'ofensiva El 2 de març els alemanys iniciaren el nou atac apoderant-se del poble de Douaumont, i el dia 6 els preparatius per operar en la riba esquerra estaven acabats. La divisió 22a prengué Forges, Regnéville i unes altures al sud; amb el reforç del 6.è cos de reserva apoderant-se dels boscos de Cumières. El dia 14 posaren els alemanys el peu en l'alt de le-Mort-Homme, sense desallotjar d'aquesta altura als francesos; dies abans, l'11, els cossos 3.è i 5.è havien fracassat davant el fort de Vaux. L'Alt Comandament alemany envià a Verdun dues noves divisions, organitzant-se en grups d'atac, constituïts per quatre o cinc divisions sota el comanament d'un cap de valia, sent minuciosament preparats els atacs; però el kronprinz començava a dubtar de la possibilitat de l'avançament, a causa de l'estat de les seves hosts: les privacions i sofriments produïen decaïment físic i moral, i la força numèrica disminuïa. S'intentà un nou avançament en la riba esquerra, i el 20 de març la divisió bavaresa ocupà els boscos de Malancourt i Avocourt, apoderant-se el dia 30 del poble de Malancourt. Per aquestes operacions fou reforçat l'Exèrcit alemany amb el 22.è cos de reserva. El 30 de març el pla del kronprinz, que encara creia, malgrat tot, que els francesos havien sofert més estralls que els alemanys, consistia a ocupar en la riba esquerra una línia que anés pel bosc d'Avancourt a Cumières per la cota 304 i Mort-Homme, continuant l'atac en la riba dreta fins a assolir una línia que de les defenses de Thiancourt anés al fort de Pavannes per Fleury i el fort de Souville, i resta clar que per realitzar aquest pla feien falta tropes de refresc i nou material de tota classe amb canons i municions.En veure que Falkenhayn no podia enviar-li els recursos precisos i que tots els esforços fets no havien aconseguit la victòria, el kronprinz va creure que era convenient suspendre l'ofensiva i preparar-se per a una lenta retirada, cercant la decisió d'una lluita en el front occidental en un altre punt. La situació no era millor, segons confessa Petain, en el front francès en la segona quinzena de març: l'Alt Comandament creia que la lluita s'anava esllanguint i que les reaccions ofensives es feien esperar. Tant s'impacientava el generalíssim, que acudí personalment a Verdun, i només es va retre a l'evidència davant el terreny i després d'assabentar-se de la nova organització donada al front per Petain. En la part occidental, el grup Bazelaire es descomponia en tres: Alby, amb el 13.è cos; Balfourier, amb el 20.è i Berthelot, amb el 32.è. A l'est estaven els generals Descoins amb el 12.è cos i Nivelle amb el 3.è. Restaven a disposició de Petain els cossos 7.è i 21.è. El sistema de renovació de tropes adoptat per l'Exèrcit francès consistia en el complet relleu de divisions, que seguien un moviment que ells anomenaven de sínia. Els alemanys, al contrari, es limitaven a reforçar les seves unitats, renovant homes i material, sense moure-les, el qual no deixava d'ésser més avantatjós des del punt de vista de coneixement del terreny pels caps i oficials. Malgrat que Petain sabia que s'estava preparant una ofensiva en el Somme, seguia insistint en la seva petició de forces i les seves premioses reclamacions assoliren l'enviament del 9.è cos a canvi d'un altre ja esgotat. Després d'un infructuós atac fet pels francesos el 2 d'abril a dreta i esquerra de Douaumont, aconseguiren èxits secundaris a Haumont, Esnes i Béthancourt. A Mort-Homme continuaren acarnissats combats, en el que s'arribava al cos a cos; i el 19 d'abril els alemanys refusaren als francesos a l'oest de Douaumont.amb motiu de passar a la reserva el general Langle de Cary, el generalíssim confià a Petain el comandament del grup d'exèrcits constituïts pel 2.n, 3.r, 4.t, 5.è restant el 2.n, al comanament del general Nivelle, encarregat directament de la defensa de la regió fortificada de Verdun. Amb profunda tristesa, segons frase de l'interessat, entregà Petain a Nivelle el comanament del 2.n, exèrcit, l'1 de maig, instal·lant el seu quarter general a Bar-le-Duc per complir la missió que se li havia confiat.Nivelle des del 2 de maig, començà a preparar-se per l'atac a Douaumont, encarregant aquesta missió a la divisió del general Mangin. Per a entrenar-se en una operació que devia ser summament difícil, dirigí les seves tropes a la presa del bosc, tan disputat, de la Caillette, aconseguint que els seus soldats adquirissin un extremat poder ofensiu, per a complir la seva escomesa fou reforçada la seva divisió amb una brigada d'infanteria, 150 peces, 10 d'elles de més de 37 cm., i nombroses esquadres d'aviació.Mentrestant, els alemanys no es descuidaven, i el 4 de maig Després d'un intens bombardeig, aconseguiren el peu en el pendent nord de la cota 304. El kronprinz havia rebut el reforç del 1r cos bavarès, així és que quan Magin, després d'iniciar el dia 17 el foc de destrucció, es llença a l'assalt del 22, fracassà en el seu intent, per manca de preparació artillera, diuen els francesos, doncs les defenses del fort es trobaven intactes en la seva gran majoria el dia 25 es veié precisat ha retirar-se, després d'haver tingut en el seu poder el fort i poble de Doaumont. En els últims dies de maig els alemanys assoliren posar el peu en la superestructura del fort, comprometent extremadament la seva línia de retirada. El fort va caure el dia 7 en poder de l'enemic, després d'enèrgica defensa i malgrat dels desesperats esforços de les tropes d'auxili. El pessimisme tornà a regnar a França de tal manera, que Joffre es veié obligat a dirigir-se el 2 de juny al ministre de la Guerra, dient-li:Que hagués passat si en aquells moments Verdun hagués caigut en poder dels alemanys?. La urgència de Petain Petain demanava amb urgència que s'iniciés l'ofensiva en un altre lloc del front per salvar Verdun, i Joffre li prometia que abans de gaire els aliats atacarien en el Somme. Falkenhayn persistia en continuar l'atac, contra la forma de pensar del kronprinz, que hagué d'obeir ordes la qual conveniència ell no compartia; ordes que complí amb la seva habitual mestressa, així ho reconeix el mateix Petain, el seu lleial adversari. El 25 de juny fou un dia crític per França. Després de dos dies de preparació artillera els alemanys iniciaren un atac des del poble de Douaumont fins al sud-est del fort de Vaux. El 6è cos francès i la dreta del 2n hagueren de cedir la cresta des de Fleury a l'obra de Thiaumont, progressant els alemanys pels boscos al sud de Fleury i la cresta de Froideterre al sud-oest de Thiaumont. La situació es feu molt greu perquè l'última posició francesa del fort Saint-Mihiel al de Sauville es trobava amenaçada a molt curta distància, i si es perdia, deia Petain, «Verdun apareixeria al descobert en el centre d'un vast cercle, les bores restarien en poder de l'enemic. En aquestes condicions, l'ocupació de la riba dreta del Mosa es veuria irremeiablement compromesa». Per impedir el desastre mancaven reforços que Nivelle reclamava amb insistència. El dia 27, Petain telefonava a l'Alt Comandament per dir-los que no podien sostenir-se amb «divisions de segon orde »i que «calia avançar l'atac anglès». L'enviament de quatre divisions fresques va permetre a Nivelle millorar la situació. El 4 de juliol els alemanys prengueren la bateria alta de Damloup, fracassant el dia 11 en un atac a Sauville; aquest mateix dia, per haver pres gran increment la batalla del Somme, el kronprinz va rebre l'orde de suspendre provisionalment l'ofensiva, orde que prengué caràcter definitiu en ser nomenat Paul von Hindenburg generalíssim. <Verdun, diu Ludendorf, s'havia convertit en una ferida oberta que corcava les nostres forces i hagués sigut racional retirar les posicions més enllà de la zona dels embuts>. Petain i Neville havien convingut emprendre, a principis d'octubre, l'ofensiva amb l'objecte de recobrar els forts i restituir a la plaça tota la seva integritat; de la realització de l'ofensiva s'encarregà Mangin, cap del sector de la dreta. Se li enviaren dos morters del 40, i arribà a tenir 300 peces de campanya i 300 pesades. L'atac francès devia ser realitzat per tres divisions, sostingudes per altres tres. Del dia 20 al 23 l'artilleria inundà de projectils Duaumont, que foua abandonat el dia 24 a l'albada. El 2 de novembre els francesos eren els amos del fort de Vaux. El 15 de desembre es tornà a atacar vers el nord de Duaumont, valent-se de quatre divisions sostingudes per altres quatre 740 canons, aconseguint ocupar, diu Petain, sense dificultats i quasi sense pèrdues, tota la zona d'avantguarda dels forts des de Vacheranville a Louvemont i Bezonvaux. Aquest atac posà fi a la batalla de Verdun. Anàlisi de la Batalla Els esforços i energies desplegats per ambdós contendents foren immensos. El 30 d'abril els francesos havien perdut 6.563 oficials i 270.000 soldats, segons confessà Petain; els alemanys reconegueren que havien perdut 500.000 de combatents. Des del 21 de febrer a finals d'abril els alemanys dispararen 21.700.000 projectils i França havia enviat a Verdun 20.100.000. aquest equilibri de forces i d'esforços feu fracassar el pla dels alemanys; si aquests haguessin pogut disposar de més divisions (relativament poques en nombre), Verdun hagués caigut i el resultat de la guerra hauria estat molt diferent. Encara tornà a exercir aquesta fortalesa un paper important en la guerra. Petain, com a cap de grup d'exèrcits, dirigí l'ofensiva del 20 d'agost de 1917, que sota el comanament de Guillaumont restablí quasi del tot les posicions ocupades abans del 21 de setembre de 1918, que reduí el punt de Saint-Mihiel; i, per últim, serví la plaça de Verdun de punt de suport als exèrcits franco-americans que aconseguiren la victòria decisiva des de finals de setembre a l'11 de novembre de 1918. Referències Bibliografia Enciclopèdia Espasa Volum n. 67, pàgs. 1466-1472 () Batalles del Front Occidental de la Primera Guerra Mundial Verdun Batalla Batalles d'Alemanya de la Primera Guerra Mundial


text: Un barceloní o una barcelonina és un habitant o natural de la ciutat de Barcelona o la comarca del Barcelonès. És el gentilici. Lingüística: subdialecte de la llengua catalana, pertanyent a la varietat central, que es parla a Barcelona i la seva àrea metropolitana. Vegeu Català barceloní.


text: Bràfim és una vila i municipi de la comarca de l'Alt Camp. Geografia Llista de topònims de Bràfim (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Està situat a uns 10 km. de Valls i a uns 20 de Tarragona, a la banda dreta del riu Gaià. Limita amb els municipis de Montferri a l'est, Vila-Rodona i Alió al nord, Puigpelat a l'oest i Vilabella al sud. Història El nom "Bràfim" prové del nom personal àrab Brāhim (el poble figura en documents del com "Abrahim"). És, doncs, un patronímic. En època romana el terme estava ja poblat com ho testimonien les restes trobades al vilar de Povill. L'any 1159 el bisbe de Barcelona, Guillem de Torroja, va atorgar carta de població, és a dir, una vegada conquerida als musulmans fou repoblada i regulada. Va formar part de la Vegueria de Tarragona fins al 1716. Després va passar a formar part del Corregiment de Tarragona des del 1716 fins al 1833. Economia El 1970 la seva renda anual mitjana per capita era de 37.928 pessetes (227,95 euros). El 1983 el terme municipal de Bràfim comptava amb unes 71 explotacions agràries d'entre 0 i 5 hectàrees, unes 95 d'entre 5 i 50 hectàrees i 1 explotació d'entre 50 i 200 hectàrees. L'economia és principalment agrícola, de secà (vinyes i oliveres) amb poca extensió del regadiu format per arbres fruiters (cirerers). Hi ha granges ovines i porcines. El sector industrial es troba centrat en la transformació i comercialització dels productes de la vinya (vins Padró, Cooperativa Agrícola). Entre el seu terme municipal i el d'Alió s'ha creat recentment un polígon industrial. Demografia Política Eleccions municipals del 2011 Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012 Llocs d'interès El lloc més emblemàtic del poble és l'ermita de Loreto, dedicada, com el seu nom indica, a la Mare de Déu de Loreto. Situada al capdamunt d'un turonet, anomenat Puig Rodó, permet gaudir d'unes vistes excepcionals del poble. Hom té notícia de l'existència del santuari des del , encara que l'edifici actual és del . Hi destaquen les pintures murals del cambril (1923), de Joan Llimona i Bruguera. Als anys seixanta es condicionà l'entorn del santuari, de manera que ara disposa d'una pineda, una zona de barbacoa i una esplanada d'esbarjo. La Torre de Bràfim, o Torre del Garriga, està declarada com a Bé Cultural d'Interès Nacional. Les Barraques de Bràfim són un conjunt de barraques de pedra que formen part, de manera individualitzada, de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Persones il·lustres Josep Maria Gatell Vegeu també Sant Jaume de Bràfim Referències Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Tota la informació sobre aquest municipi Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Viles closes de l'Alt Camp


text: Bescanó és un municipi de la comarca del Gironès, que forma part de l'àrea urbana de Girona. El municipi de Bescanó es troba a la riba dreta del riu Ter, a l'oest de la comarca del Gironès. Ocupa 36 km2 dels contraforts orientals de les Guilleries. Els pobles de Bescanó, Estanyol, Montfullà i Vilanna amb les seves urbanitzacions (Urbanització Mas Llunès, Estanyol Parc) comparteixen un paisatge mediterrani de pujols boscosos. Delimita: pel nord, el riu Ter; pel sud, la capçalera de l'Onyar, el volcà de la Crosa i pla de la Selva; per l'est, el pla de Girona; i per l'oest, el pla de Trullàs. L'entorn rural conserva el passat agrícola: camps fèrtils al pla, turons del bosc espès i algun d'urbanitzat. La població depassa els 3.500 habitants, molta gent viu a Bescanó i va a treballar a l'àrea de Girona; el poble creix i es desenvolupa una economia industrial i de serveis, moderna i dinàmica. Demografia Geografia Llista de topònims de Bescanó (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). Bescanó es troba dins la conca hidrogràfica del Baix Ter la qual té una superfície de 1.210,85 km2. Aquesta conca hidrogràfica se circumscriu en les comarques de la Selva, la Garrotxa, el Gironès, el Pla de l'Estany, el Baix Empordà i l'Alt Empordà. A continuació es dona la llista de tots els punts d'aigua coneguts classificats en torrents, rieres, rius, canals i fonts. Cal anunciar la dispersió de noms amb què els ciutadans anomenen un mateix curs d'aigua, fet que dificulta la tasca d'identificació. Rius: Ter, Onyar i Güell Torrents: D'en Ribera, Rerablanca o d'en Gondahi, de Ca l'Aulina,... Rieres: Sant Pere, Reremurs, Vall-llobera Fonts: Dels Gossos, del Rector, de Can Godaia,... Canals: Séquia Monar, de Reg o Reg Gros Cultura El poble disposa d'un teatre amb capacitat per 337 persones recentment renovat. En aquest teatre es fa una producció variada d'obres durant tot l'any. Història Les peces arqueològiques mostren un passat remot, ric i divers: assentaments paleolítics del puig d'en Rigau i la vil·la romana de Montfullà; poblat ibèric i camp de sitges d'Estanyol, castells medievals de Bescanó; capelles i masos preromànics de Vilanna. Perviuen topònims ibers com Taceram (Ter) i visigòtics com el mas Wualard de Trullars. Les parròquies medievals s'estructuren durant l'alta edat mitjana sobre quatre vil·les romanes: Vilanna, Montfullà, Estanyol i Bescanó. El domini comtal es manté a Montfullà i Bescanó, però els endeutaments dels reis fan que els burgesos de Girona comprin rendes i fundin masos on es refugiaran de la fam de 1333 i la pesta negra de 1348. El és temps de malvestats. Els edificis són malmesos pels terratrèmols del 1427. Els nous estats europeus pressionen Catalunya. Girona és fortificada per guardar l'entrada a la península. Bescanó comparteix els continus setges sobre la ciutat, la defensa, la destrucció i la sagnia dels tributs que reclamen tant la ciutat com els enemics assetjats. Durant les guerres carlines a Vilanna es produeixen els afusellaments sumaríssims de carlins (1851) que precipitaren l'abolició del cos dels mossos d'esquadra. Entre la segona a tercera guerra carlina s'implanten les escoles públiques de Bescanó i Estanyol. Tot just a finals del Bescanó comença a sortir de l'Antic Règim: el 1880 es construeix la carretera nacional i el 1893 el tren Girona - Olot. Grober i Bonmatí fan ponts sobre el Ter per accedir a les fàbriques tèxtils, símbol del canvi i progrés socioeconòmic del . Esclata la guerra civil, i a Bescanó i Estanyol es formen comitès antifeixistes que assumiran les tasques de defensa i govern municipal fins a aconseguir el control polític de l'Ajuntament. En la dècada de 1960 es desenvolupen indústries càrnies, comerços, tallers... que atrauen la immigració de la rodalia. El pantà de Susqueda fa oblidar els aiguats. Plega el tren d'Olot. Una guarderia pública substitueix la de la fàbrica. Creix l'eixample i s'edifiquen els primers pisos al barri obrer i cases noves. Dels ans vuitanta ençà, s'aprofita l'impuls econòmic de l'entorn metropolità de Girona, que es tradueix en un creixement urbanístic i poblacional, sostingut i sostenible, dotat de tots els serveis públics que poden tenir i mantenir. Administració A continuació hi ha la llista de batlles de Bescanó des de la transició: Festes i tradicions Gener: Cavalcada de Reis Febrer: Carnestoltes Febrer/març: fira de l'embotit Abril: jornades musicals Juny/juliol/agost: estiu cultural Juny: Festa del Patronat Revetlla de Sant Joan Nit de Poesia Agost: festa major (Sant Llorenç) Octubre: exposició de bolets Novembre: cuina i degustació de bolets Desembre: petit Pin Cagatió Popular Pessebre vivent Concert de Sant Esteve Sopar de Cap d'Any Referències Vegeu també Can Masgrau, masia al municipi de Bescanó Bibliografia Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya


text: Bordils és un municipi empordanès adscrit a la comarca del Gironès. Geografia Llista de topònims de Bordils (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc). El terme de Bordils és de 7,2 km2, totalment planer, des de la carretera de Palamós al riu Ter, dels quals una tercera part està cobert per pollancres i arbres de ribera. Història Cronologia Any 990 - El nom del poble constava sota la grafia de Burdilis què podria provenir de borda un element agrícola. Any 1220 - El poble era una fortalesa emmurallada que va arribar a tenir quatre entrades anomenats portalets. Any 1462 - El pla de Bordils va ser escenari d'una batalla entre les forces de la Generalitat de Catalunya comandades per Bernat Gilabert de Cruïlles i les forces reialistes comandades per Pere Rocabertí, en el marc de la Guerra Civil Catalana. Any 1651 - Van morir catorze persones per a conseqüència de la pesta. Any 1808 - Guerra del Francès, a Bordils hi va haver moltes víctimes i destrosses. Any 2010 - Bordils s'adhereix a l'Associació de Municipis per la Independència. Demografia Llocs d'interès Església de Sant Esteve, d'estil gòtic tardà Nucli antic de Bordils Séquia Vinyals El molí de Bordils Safareig públic "El Rentador" Cultura Penya Blaugrana Bordils com altres pobles té una penya blaugrana on pots veure partits del Barça en la seu social, aplec de sardanes del primer diumenge de març, organitzar desplaçaments al Camp Nou. Lloc de la seu social: Bar Can Plata Ateneu Popular la Pioixa L'Ateneu Popular La Pioixa va néixer l'any 2000 amb l'objectiu i el compromís de lluita i conscienciar per aconseguir l'alliberament nacional i social dels Països Catalans i també és un punt de trobada, on la gent pot parlar, jugar al futbolí, fer la botifarra, llegir premsa alternativa, assabentar-se de les mobilitzacions i un servei de bar on tots els diners són destinats a l'autofinançament, a l'organització d'activitats vàries. L'Associació ha organitzat xerrades, concerts, festes solidàries, sopars, entre altres. L'Ateneu Popular està situada al Carrer Almeda, darrere la Pista vella. Jovent de Bordils El Jovent de Bordils és una associació formada per joves del poble i de la rodalia que es va crear l'any 1975. És una organització sense ànim de lucre, que estima el poble i que treballa per ell. El Jovent de Bordils s'encarrega d'organitzar festes i actes com els Reis, la festa major, la festa petita i també participen en activitats col·lectives com la fira d'entitats i formem part activa amb altres entitats. Zona Jove de la Llera del Ter La Zona Jove de la Llera del Ter és una organització de l'Àrea de Joventut que intenten abraçar per tal d'oferir serveis a la gent jove, activitats, tallers i sortides i també informen de temes com habitatge, estudis on disposen d'un local com a espai de trobada a quatre pobles de la llera del ter (Bordils, Flaçà, Sant Jordi Desvalls i Sant Joan de Mollet). El bordilenc, el pollancre de Bordils Tenim notícia que hi ha Bordilencs des del s. XIX. Això no obstant, l'origen del Bordilenc és confús: hi ha qui diu que va nàixer espontàniament a les ribes del Ter en l'encreuament fortuït d'entre varietats de populus nigra salvatge i auctòctones de la zona. Per altra banda, hi ha qui sosté que es va crear a partir d'un encreuament d'un populus nigra de la zona i el populus nigra italià. En el pla paisatgístic, econòmic i identitari el bordilenc ha tingut un paper important en la història de Bordils. Bordils sempre fou un poble abocat al cultiu d'arbres. Això té una bona raó: La zona pel conreu de pollancres era, i encara és, immillorable. Temps enrere, en absència dels pantans de Sau i Susqueda, el Ter en les èpoques de pluja inundava una zona considerable de Bordils on espontàniament creixien pollancres. Cal tenir present, que la fusta del pollancre era molt preuada. Era una fusta molt útil per la construcció, ja que no hi havia gaire fusta recta —el pi encara no s'havia introduït i el castanyer era un disbarat talar-lo per construir quan era una font d'aliment. Per tant, el conreu del bordilenc era una font de riqueses només accessible per pocs pobles amb una determinada morfologia. Bordils i Tordera en són exemples. Tanmateix, les excel·lents aptituds naturals de la fusta del bordilenc resultaren insuficients davant d'hibridacions més productives i amb funcions més específiques que, progressivament, anaren substituint el seu conreu fins a quedar-ne ben pocs. Dit de volada: apareixen fustes més bones per la construcció i en l'elaboració de caixes s'opta per utilitzar planxes de fusta prima, les quals no són possibles per les característiques del bordilenc. Fa uns 30-20 anys es talà l'últim Bordilenc i alguns homes es mobilitzaren per tal de reintroduir-lo. Es va anar a buscar un arbre a Saragossa on encara l'utilitzen per encreuaments i es va plantar just davant l'ajuntament. Així doncs, la poca adaptabilitat del Bordilenc, i del pollancre en general, resulta incompatible amb les exigències del mercat actual.Tanmateix, el paisatge de Bordils, definit pel conreu del pollancre, sembla que té un futur menys incert: L'ajuntament de Bordils, fa cosa d'uns 150 anys, es dedicà a netejar la zona abrupta i salvatge —per bé que summament fèrtil— de la riba del Ter. Tan bon punt avançaven un tros el dividien entre els 50 focs de Bordils. És a dir, que totes les cases hi pogueren plantar, renglera a renglera, pollancres. Aquesta fragmentació del territori ha perdurat fins als nostres dies. Així doncs, els propietaris d'aquestes rengleres de pollancres tan sols hi poden plantar pollancres, ja que la terra en si és la més propícia i el tros queda limitat i ombrívol pels altres pollancres fent impossible un conreu extensiu. El símbol i la poda simbòlica. Cal tenir present que l'escut del poble és anterior a l'aparició del bordilenc. En l'escut trobem la imatge d'un pollancre autòcton de forma allargada. En canvi, el bordilenc fa una copa rodona. De totes maneres, l'arbre de l'ajuntament —que és un bordilenc— es poda donant-li forma allargada com el representat a l'escut. Esports Club d'Handbol Bordils El Club d'Handbol Bordils és un club esportiu i social on es juga handbol i voleibol. El 1961 una colla de joves van començar a jugar a handbol per primer cop al poble de Bordils, un esport que poca gent sabia que existia. Poc després l'Handbol Bordils es va anar coneixent per altres pobles i comarques. Els equips d'handbol han estat gairebé sempre masculins. El 1992 va aparèixer la secció de voleibol femení. Al 2013 l'equip de handbol va aconseguir l'ascens històric a la segona divisió masculina (Divisió Honor Plata). Club Atlètic Bordils El Club Atlètic Bordils és un grup d'excursionistes que organitzen diverses activitats durant l'any. La programació consta de matinals a indrets relativament propers a Bordils, i d'altres sortides d'un dia de durada o de cap de setmana. S'han dut a terme excursions al Pirineu, serralada litoral catalana, al Montseny, etc. Des de l'any 1979, també organitza una marxa popular de caràcter anual. Enllaços externs Pàgina web de l'Ajuntament Informació de la Generalitat de Catalunya Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya Club d'handbol i voleibol Bordils Club Atlètic Bordils Banc de Memòria Digital de Bordils