text: Alaior (pron. local [lo]) és una ciutat i municipi, tercera població de l'illa de Menorca, és una comunitat artesana i industrial, amb una població de 9.606 habitants (INE 2022) i un terme municipal de 107,20 kilòmetres quadrats. Conté un gran nombre de jaciments arqueològics, la qual cosa palesa l'antiguitat de l'ocupació humana. Etimologia Apareix com Yhalor el 1301. Sembla preromà i recorda vagament Iluro, que segons Joan Coromines deu ser la forma etimològica del mallorquí Alaro i d'Alarona, suburbi de Mataró. Entitats de població (2021) Història Com a vila, fou fundada pel rei Jaume II de Mallorca el 1304 per compra de la finca Ihalor, d'on deriva l'actual topònim. No obstant això, l'existència de la parròquia de Santa Eulàlia (avui patrona de la vila) és anterior, car figura esmentada en el Pariatge de 1303. L'església més important és la de Santa Eulàlia que fou edificada sobre un turó al voltant del qual va anar creixent el poble d'Alaior. Des del 1995 fins al 1998 l'església de Santa Eulàlia va ser objecte d'una important restauració. El 1439, quan Galceran de Requesens dictà la sentència arbitral sobre l'ordenament municipal de Menorca, Alaior va obtenir Universitat particular, entesa com a institució de govern local, i, per tant, l'antecedent històric de l'actual Ajuntament. Per Reial decret de 20 de juliol de 1926 li fou concedit el títol de ciutat. Símbols del municipi Escut d ́Alaior El municipi d ́Alaior te com a representació heràldica l ́aprovada per el Reial Decret 1154/1977 de 3 maig de 1977, publicat al Butlletí Oficial de l ́Estat Núm. 127 de 28 de maig de 1977. Segons el dit Reial Decret i en traducció lliure, “Escut mig partit i tallat. Primer, de sinople, l'aspa d'or; segon d'or, els quatre pals, de gules. Tercer d'azur, el gall d'or. Bordura general, de plata, carregada amb la paraula Alayor, en lletres de sabre, dividida en dues parts «Ala» i «Yor», a la dreta i sinistra, respectivament, d'aquesta peça. Al timbre, corona reial tancada.”Mitjançant el Decret del Govern de les Illes Balears 26/1988, de 14 d ́abril, per el qual es publiquen es formes oficials dels topònims de les Illes Balears, s ́estableix que la denominació oficial d ́Alaior es només la versió catalana “Alaior”, i així es recull actualment a la seva representació heràldica dividida en dues parts “Ala” i “ior”. La representació heràldica del municipi, representa la creu de Santa Eulàlia, patrona del municipi, las barres d ́or de la Corona d ́Aragó. En el cas del Gall d ́or. En versions anteriors es representava únicament una ala d ́ocell d ́or, com es pot veure en el catàleg de segells de tinta de l ́arxiu històric nacional, en el que apareix com a representació heràldica de 1876, un escut tallat i mig partit, a l'inrevés de l ́actual, primer cinc pals, segon aspa, tercer, una ala. Probablement aquesta adopció heràldica es va fer per la similitud d ́aquesta combinació de paraules “Ala y or” amb el nom del municipi, si bé com s ́exposa a l ́apartat d ́etimologia d ́aquest article, el nom del municipi no provindria d ́aquesta combinació de paraules. L ́escut està representat en diverses ubicacions de les cases consistorials d ́Alaior, un edifici del segle XVII considerat Bé d ́Interès Cultural, i en particular a la seva façana on es representa tal i com s ́utilitza de forma habitual, es a dir, presentat sobre un pergamí. Bandera d ́Alaior o bandera d ́en Barçola La bandera d ́Alaior també anomenada bandera d ́en “Barçola”, va ser aprovada segons acord del Consell del Govern de les Illes Balears de data 8 d ́octubre de 1987, i es definia com una bandera quadrada formada per 8 franges horitzontals del mateix ample, alternant els colors groc amb el blau-verdós, i per sobre una aspa en color ocre-groc. Aquesta bandera ve a reproduir una bandera en possessió de l ́Ajuntament d ́Alaior des de 1944 que hauria estat enarborada l ́any 1644 per Miquel Barçola i Cardona, en uns fets anomenats "de s ́Òlla de ses Coves", en els que Miquel Barçola hauria defensant el municipi d ́un atac dels pirates barbarescs, morint en dies posteriors com a conseqüència de les ferides rebudes durant l ́assalt. Aquests fets que no tenen suport històric contemporani com senyala Miquel Àngel Limón Pons, han estat interpretats en sentits diversos en moltes ocasions, si bé la bandera resultant es d ́ús amplament popular al municipi. Com a conseqüència de la restauració de la bandera per part de l ́Ajuntament d ́Alaior l ́any 2010 es va concloure que els colors originals de la bandera no eren els colors aprovats per l ́acord del Consell de Govern, sino que aquests eren en realitat en el cas de les franges, groc intens i blau de prússia, i l ́aspa d ́un vermell terrós. Si bé no consta que s ́hagi modificat el símbol oficial del municipi. Geografia La vila, edificada al voltant de l'antic turó d'Ihalor, presenta una estampa panoràmica ben característica de gran impressió estètica. Per això, efectuar recorreguts per l'interior de l'estructura urbana esdevé una experiència alhora interessant i lúdica. A tall d'exemple, anotam alguns racons que cal no perdre's: la façana de Santa Eulàlia des de la costa de l'Església, a més de l'annexa placeta des Fossar; el pati de sa Lluna, antic claustre de franciscans; l'ermita de Sant Pere Nou i la seva placeta arbrada; es Pouet i la costa des Pous; s'Ull de Sol, i l'esplèndid mirador del Munt de l'Àngel. Amb caràcter general, és ben interessant el recorregut pels carrers i carrerons de la vila medieval: Sa Plaça, Menor, Ses Novies, Sa Muntanyeta, S'Arraval, Es Retxats, Sa Bolla, Es Regaló, etc. Política i govern Alcaldes i alcaldesses electes (1979-2023) Des de les primeres eleccions democràtiques de l'any 1979, sis persones han ocupat el càrrec d'alcalde o alcaldessa (cinc homes i una dona). Històric de resultats eleccions municipals (1979-2023) Membres corporacions municipals (1995-2023) Corporació municipal XII Legislatura (2023-2027) Corporació municipal XI Legislatura (2019-2023) Corporació municipal X Legislatura (2015-2019) Corporació municipal IX Legislatura (2011-2015) Corporació municipal VIII Legislatura (2007-2011) Corporació municipal VII Legislatura (2003-2007) Corporació municipal VI Legislatura (1999-2003) Corporació municipal V Legislatura (1995-1999) Corporació municipal IV Legislatura (1991-1995) Corporació municipal III Legislatura (1987-1991) Corporació municipal II Legislatura (1983-1987) Corporació municipal I Legislatura (1979-1983) Turisme Monuments Alaior posseeix una extraordinària riquesa arqueològica. Aquests són els principals jaciments: Torralba d'en Salort (amb la taula més magnífica de Menorca), Calescoves (necròpolis amb més d'un centenar de coves funeràries), el poblat talaiòtic de Sa Torre d'en Gaumés (el més extens de l'illa), So na Cassana i la basílica paleocristiana de Son Bou. Pel que fa als monuments urbans, en destacam: l'església de Santa Eulàlia (reedificada en el XVII, d'inspiració barroca), les Cases Consistorials (edifici civil del XVII), l'església de Sant Diego (amb el pati de sa Lluna), l'ermita de Sant Pere Nou (del XVIII), la capella de Gràcia, l'ermita rural de Sant Llorenç de Binixems (al nord del terme, reedificada a finals del XIX) i, com a expressió d'arquitectura civil representativa d'antigues famílies benestants, Can Salort, avui de propietat municipal. D'interès etnològic són també els molins que rodegen la població, el d'en Jon, el d'en Pujol, etc., o els colls de pou que encara es mantenen dins la trama urbana. Platges El terme municipal sols limita amb el mar pel sud, per la qual cosa l'expansió turística està situada en aquest litoral. Les platges principals són: Cala en Porter, Calescoves i Son Bou, aquest darrer és l'arenal més llarg de Menorca. L'economia turística ha donat lloc a l'aparició de diverses urbanitzacions en aquests paratges, d'entre les quals esmentam: Son Vitamina, Cala en Porter, Son Bou, Sant Jaume i Torre-solí. En aquestes urbanitzacions els visitants poden trobar tot tipus d'ofertes: hotels, restaurants, bars, discoteques i botigues. A prop de Son Bou hi ha un càmping. Cultura La xarxa cultural de la vila és formada per un bon grapat d'organismes i de moviments artístics ben remarcables. Cal destacar-hi l'arxiu històric, la biblioteca, el Centre Cultural (que inclou sala de teatre), el Fòrum Tercer Mil·lenni, sala d'exposicions de l'Ajuntament, el centre de cultura de Sant Diego, Joventuts Musicals i l'Espai Rotger d'ensenyament musical. Cal destacar LÔAC, Alaior Art Contemporani, que alberga una impressionant col·lecció d'obres d'art contemporani d'artistes tan reconeguts internacionalment com Joan Miró, Miquel Barceló, Marina Abramović, Jaume Plensa, Antonio Saura o Antoni Tàpies, entre molts altres. Es tracta de l'única exhibició pública d'una col·lecció privada d'aquestes característiques a l'illa de Menorca, destacant també per ser una de les més destacades de totes les Illes Balears. I en el terreny educatiu: dues escoles de primària, l'institut Josep Miquel Guàrdia, l'escola d'educació d'adults i l'extensió universitària a Menorca de la UIB (Universitat de les Illes Balears). El català és la llengua pròpia d'Alaior, com de la resta de Menorca, i constitueix un bé patrimonial de primer ordre. Tradicions Íntimament lligades a l'evolució econòmica de la vila i de Menorca, les tradicions d'Alaior intervenen decididament en les peculiaritats de la fesomia social de la població. Sabater artesà. Entre els principals sectors industrials del poble destaquen la fabricació de calçat (a Alaior es troben alguns dels fabricants de calçat més importants de l'illa), la de mobles i de frontisses, a més d'un petit sector de bijuteria. Arader fabricant barreres. Com a expressió de les més antigues activitats menorquines, a Alaior encara subsisteix qualque exemple de mestres araders. En el sector industrial-artesà esmentam els transformats làctics (curació de formatge artesanal i la cooperativa COINGA), la producció d'embotits, gelats i pastisseria, i l'elaboració de licors. Alaior també disposa d'un polígon industrial en què es troben la majoria d'empreses de la població. Les pedreres de marès produeixen una de les principals matèries primeres per a la construcció de les cases tradicionals menorquines. Productes típics: formatge (denominació d'origen Maó), carn-i-xulla, sobrassada i formatjades, rubiols i flaons. Pastissets menorquins, galetes i coques bamba. Fills Il·lustres i adoptius d ́Alaior Festes Festes de Sant Llorenç Una comunitat de fama festívola com l'alaiorenca expressa el seu esperit mitjançant dues fites cabdals. La primera són les festes populars de Sant Llorenç, que reprodueixen tota la tradició cavalleresca tan arrelada arreu de Menorca. I la segona, les festes de Carnaval, representades per la figura d'en Bernat Figuerola. La festa dedicada a sant Llorenç es va iniciar a l'ermita de Binixems just després del 1301 i va perviure gairebé invariable fins al 1832-1833, moment en què la celebració es trasllada a Alaior. Les festes de Sant Llorenç tenen lloc el cap de setmana del 9 i 10 d'agost o, en el cas que aquest últim no caigui en diumenge, el cap de setmana posterior a aquest dia, i tenen el cavall com a figura protagonista. Conferenciant convidat/da commemoració Diada de la Fundació d'Alaior (2008-2023). L ́any 2004 es celebrava a Alaior el 700 aniversari del document en el que el Rei Jaume II fundava la vila, i l ́any 2007 es va acordar instituir el 29 d'abril como a diada per celebrar l ́efemèride amb un acte institucional on cada any els partits polítics representats al Ple de l'Ajuntament, escullen un alcalde o personalitat destacada per tal que realitzi una conferència sobre el municipalisme. Esport Les principals instal·lacions esportives del municipi són: Pavelló Esportiu Municipal Camp de futbol Los Pinos Club Hípic Alaior Club de Tennis Alaior Altres entitats esportives destacables són: Club Ciclista 42x21 Alaior, Club Bàsquet Jovent, Club Bàdminton Alaior, Club Voleibol Alaior, Club Atletisme Alaior, Club Automodelisme, Centro Cultural Alaior, Club Gimnàstica Rítmica i Club Gimnàstica Alaior. Referències Vegeu també Torre de So na Caçana La Salle Alaior Poblat talaiòtic de Torrellisar Enllaços externs Ajuntament d'Alaior Informació de l'Institut d'Estadística de les Illes Balears L'Arqueologia de Menorca: La web més extensa i documentada que existeix sobre l'arqueologia de l'illa (en català, castellà i anglès) Guia turística d'Alaior


source: wikipedia

text: Símbol de l'actini Sigles dels anys abans de Crist (usualment escrit aC o a. de C.) Acetil Inicials del corrent altern, pel seu nom anglès El domini .ac Identificació dels vols d'Air Canada


text: Unitats de mesura: am és l'abreviació d'attòmetre, o 10-18 metres. am, abreviació del terme llatí ante meridiem (abans del migdia) usat en alguns països per definir les hores del dia. El terme oposat és pm. Química: Am, símbol químic de l'Americi. Enginyeria electrònica: AM, abreviació d'amplitud modulada. Vegeu també ràdio AM. Geografia: am, codi de país d'Armènia (ISO 3166 -1 alpha-2) Música: AM, el cinquè àlbum d'estudi dels Arctic Monkeys Informàtica: AM (Automated Mathematician), programari d'intel·ligència artificial creat per Doug Lenat Permís de conduir: AM és el nom del permís de conduir que habilita la conducció de ciclomotors Política: AM és l'abreviatura d'Acord Municipal


text: Alytes és un gènere d'amfibis anurs de la família dels discoglòssids. Inclou el tòtil, un petit gripau comú a Catalunya. Taxonomia El gènere Alytes conté les següents espècies: Alytes cisternasii (Boscá, 1879) - Península Ibèrica Alytes dickhilleni (Arntzen & García-París, 1995) - Península Ibèrica Alytes maurus (Pasteur & Bons, 1962) - Marroc Alytes muletensis (Sanchíz & Adrover, 1979) - Mallorca Alytes obstetricans (Laurenti, 1768) - Península Ibèrica Referències


text: En fitosociologia, l'Astragalo balearici-Teucrietum mari és una associació vegetal present a Menorca i Mallorca que pertany a l'aliança Hypericion balearici. És una comunitat d'eixorba-rates que es troba en els punts més elevats de les illes, a mercè del vent i del pendent. A Mallorca trobem una variant amb Teucrium marum subs. occidentale (eixorba-rates blanc) i a Menorca una altra amb Teucrium marum subs. marum (la frígola o farigola, mata no pulviniforme), que per altra banda, té el mateix nom comú que la frígola (Thymus vulgaris). L'altra espècie característica d'aquesta comunitat és Astragalus balearicus (eixorba-rates negre). Es troben dues variants d'aquesta associació a Menorca: Subas. Ampelodesmo-juniperetosum: Abundant a Mallorca, s'ha trobat al Toro. Pocs coixinets, i abunda el càrritx. No sembla una comunitat permanent natural (producte més aviat de la desforestació antròpica). Subas. launaetosum: Es troba a prop de la costa, dalt els penyals i just darrere el cinturó d'halòfits pulviniformes de Launaeetum cervicornis. És una comunitat permanent natural. Presenta les següents espècies diferencials: Launaea cervicornis Catapodium loliaceus Senecio rodriguezii Referències Enllaços externs Francisco Javier Tébar Garau, Lleonard Llorens García Aportación al conocimiento de la vegetación xeroacántica de Mallorca y Menorca (Islas Baleares) Lazaroa, ISSN 0210-9778, vol. 15, 1994, págs. 183-192 (descarregable) Associacions vegetals de les Illes Balears


text: En fitosociologia, associació que pertany a l'aliança Calicotomo-Cistion ladaniferi. És la brolla calcífuga de brucs i estepes amb càrritx de Menorca, l'única illa amb àrees silícies de les Balears. Predominen el brucs (Erica arborea i Erica scoparia), secundats per les estepes (Cistus salviifolius, Cistus monspeliensis, per l'arboç (Arbutus unedo), per la murta (Myrtus communis) i especialment el càrritx (Ampelodesma mauritanica). Altres plantes més rares que la caracteritzen són: Genista linifolia (als Països Catalans només es troba a Menorca, a la Selva i al Baix Empordà) Centaureum enclusense (endèmica de Menorca, trobada vora s'Enclusa) Asphodelus aestivus (espècie meridional que no es troba al Cistion continental) Representa una segona etapa de degradació de l'alzinar sobre substrats silicis. La primera correspondria a una màquia d'ericàcies (Erico-Arbutetum), però si l'acció humana és més intensa, l'arboç i les espècies del Quercion ilicis perden llur importància. Aleshores les estepes i el càrritx colonitzen els espais buits on la llum penetra fins a l'estrat inferior. Es poden distingir dues subassociacions: Subass. amb Erica scoparia: Correspon a sòls profunds i força humits. Prefereix exposicions més o menys ombrívoles i poca inclinació del terreny. Diferencials: Erica scoparia Carex flacca Centaureum enclusense Schoenus nigricans Pulicaria odora Subass. amb Cistus monspeliensis: On domina també molt sovint el bruc boal i el càrritx. Correspon a sòls més secs i pobres, sovint en vessant solell inclinat. Diferencials: Cistus monspeliensis Dorycnium pentaphyllum subsp. pentaphyllum Dorycnium hirsutum Olea europaea var silvestris Associacions vegetals de les Illes Balears


text: Nesiotites hidalgo és una musaranya gimnèsica extinta. Abans de l'arribada dels humans, a Mallorca i Menorca hi havia una musaranya autòctona. Fou descrita per Miss Dorothea Minola Bate l'any 1945 amb el nom de Nesiotites hidalgo. Era un insectívor (de la família Soricidae) de mida petita, amb llargària de cap i cos d'uns 6 cm i amb un pes aproximat de 20 g. Com a musaranya, però, era relativament grossa. Se n'han trobat fòssils a la Cova de Muleta, la Cova de Llenaire i la Cova de na Barxa, entre d'altres. Referències Bibliografia Eulipotifles extints Laurasiateris del Pliocè Laurasiateris del Plistocè Nectogalinis Mamífers endèmics de les Illes Balears extints


text: El ferreret (o ferreguet, forma que conviu amb la primera a Mallorca) és una espècie (Alytes muletensis) d'amfibi anur de la família Discoglossidae, endèmica de la serra de Tramuntana i de la Serra de Llevant, a Mallorca. En estat fòssil, el ferreret s'ha trobat a la resta de l'illa i també a Menorca. Fou descrit abans per paleontòlegs que per zoòlegs. Recentment (Martínez-Solano et al., 2004) va demostrar que la separació genètica entre A. muletensis i A. dickhilleni, el seu parent més proper, és d'entre 3,9 i 2,7 milions d'anys, la qual cosa vol dir que no va arribar a les Balears durant la crisi de salinitat del Messinià, com es pensava, sinó en algun episodi de colonització posterior per via marítima. Segurament amb l'arribada dels romans i els seus animals acompanyants (la mustela, la serp d'aigua i la granota verda) va perdre els seus hàbitats a la resta de Mallorca i a Menorca. Els primers exemplars vius van ser descrits a Mallorca l'any 1980, a uns quants torrents de muntanya. Té costums fissurícoles i escaladores, a diferència dels seus parents continentals, que tenen costums lapidícoles i excavadors. Com tots els tòtils, presenta la conducta de cura parental dels ous. Però en el cas del ferreret, les postes són més petites i els ous són més grossos que en el cas dels tòtils continentals. La seva etologia és, doncs, característica de les espècies evolucionades en condicions d'insularitat. Viuen en zones amb un clima temperat i amb aigua dolça. El nom del ferreret Es probable que l'ús del nom del ferreret fou posterior al , a partir de la conquesta de Mallorca per la Corona d'Aragó. En qualsevol cas, el nom de ferreret fa referència a un petit ferrer, atès que el so que emet durant el cant reproductor, tant el mascle com la femella, recorda a un ferrer fent feina amb el ferro calent sobre una enclusa. Ara bé, el nom de ferreret no sols era emprat per a desingar l'espècie d'amfibi, sinó també per a designar localitzacions i accidents geogràfics de Mallorca amb presència de l'espècie. Així, avui en dia encara es conserven els topònims com el torrent dels Ferrerets (Escorca), lloc on actualment hi trobam una petita població, la coma des Ferrericos (Fornalutx), lloc on existeixen unes petites poblacions de ferrerets, creades a partir dels plans de recuperació de l'espècie. Fins i tot existeixen gorgs denominats "gorgs dels ferrerets", que actualment no tenen cap població d'aquesta espècie. Aquest darrer és el cas del torrent d'Almadrà on, degut a la construcció de la presa per a crear l'embassament de Cúber es va extinguir una població de ferrerets existent. També existeixen topònims actuals amb referències al ferreret en llocs ben allunyats de la distribució actual de l'espècie con Son Ferreret (Palma) o Son Ferreret Vell (Marratxí), tot i que aquests darrers podrien fer referència a la professió de ferrer més que a la del ferreret. Distribució històrica Ocupava gran part de l'illa de Mallorca, tal com es pot inferir de la seva presència a jaciments paleontològics d'aquesta l'illa. L'arribada de l'home a l'illa va comportar la introducció d'un cert nombre d'espècies acompanyants, noves a l'illa, d'entre les quals destaquem la serp d'aigua (Natrix maura), que probablement va causar l'extinció d'una gran part de les poblacions de ferrerets existents, llevat d'aquelles zones de més difícil accés situades, encara avui, a la serra de Tramuntana. A l'illa de Menorca fou descrit Alytes talaioticus, però posteriorment ha estat considerat un sinònim d'Alytes muletensis. A Menorca va tenir lloc el mateix procés de rarefacció que a Mallorca, amb la diferència que no hi ha cap serra prominent amb barrancs càrstics, quasi verticals, per impedir que Natrix maura hi pogués arribar. Finalment, idò, els ferrerets es van extingir del tot en aquesta altra illa. Referències Enllaços externs Pàgina a Fauna Ibérica. Fotos del ferreret. Base de dades EUNIS de la Unió Europea Alytes Vertebrats endèmics de les Illes Balears


text: L'axioma de l'elecció (AE) és un axioma de la teoria de conjunts. El va formular Ernst Zermelo a 1904, i aleshores va provocar una certa controvèrsia. Estableix el següent: Sigui X una col·lecció de conjunts no buits. Llavors podem escollir un membre de cada conjunt de la col·lecció. Més formalment seria: Existeix una funció f definida en X tal que per a cada conjunt S en X, f(S) és un element de S. Una altra formulació de l'axioma d'elecció estableix que: Donat un conjunt de conjunts disjunts (sense interseccions) no buits, existeix almenys un conjunt que té exactament un element en comú amb cadascun dels conjunts no buits. En una sèrie de capses amb almenys un objecte a cadascuna, l'axioma estableix senzillament que es pot escollir un objecte de cada capsa. On hi ha la dificultat? Bé, vegem-ne alguns exemples: Sigui X una col·lecció finita de conjunts no buits. Aquí tot és senzill, i l'axioma d'elecció no és necessari, només cal seguir les regles de la lògica formal. Sigui X la col·lecció de tots els conjunts no buits dels nombres naturals {0, 1, 2, 3...}. Llavors f pot ser la funció que escull el menor element de cada conjunt. Novament, l'axioma d'elecció no és necessari, ja que tenim una regla per escollir. Sigui X la col·lecció de tots els sub-intervals de (0, 1) amb longitud superior a 0. Llavors f pot ser la funció que escull el punt mitjà de cada interval. Una altra vegada, l'axioma d'elecció no és necessari. Sigui X la col·lecció de tots els conjunts no buits dels nombres reals. Llavors tenim un problema. No existeix cap definició òbvia de f, ja que la resta d'axiomes de la teoria de conjunts ZF no ordenen adequadament els nombres reals. Aquí hi ha la clau de l'axioma. Només estableix que existeix alguna funció f que pot escollir un element de cada conjunt de la col·lecció. No dona cap indicació de com s'hauria de definir la funció, senzillament en manté l'existència. Els teoremes la prova dels quals inclou l'axioma d'elecció són sempre no constructius: postulen l'existència de quelcom sense indicar com obtenir-ho. S'ha demostrat que l'axioma d'elecció és independent de la resta d'axiomes de la teoria de conjunts; és a dir, no es pot demostrar ni refutar. Això és el resultat del treball de Kurt Gödel i Paul Cohen. Així, no hi ha contradiccions, tant si s'accepta com si no s'accepta; tanmateix, la majoria dels matemàtics l'accepten, o bé n'accepten una versió feble, ja que així se'ls simplifica la feina. Una de les raons per la qual a alguns matemàtics no els agrada particularment l'axioma d'elecció és que implica l'existència d'alguns objectes estranys no intuïtius. Un exemple d'això és la paradoxa de Banach-Tarski que conclou que és possible de "dividir" l'esfera tridimensional en un nombre de peces finit i, usant només rotació i translació, ajuntar les peces formant dues boles cadascuna amb el mateix volum que l'original. Cal notar que, com totes les proves que inclouen l'axioma d'elecció, no diu com cal fer-ho, només diu que es pot fer. Un dels aspectes més interessants de l'axioma d'elecció és els llocs curiosos de les matemàtiques on surt. Així, hi ha un nombre remarcable d'afirmacions que són equivalents a l'axioma d'elecció. Els més importants són el lema de Zorn i el principi de bon ordenament: cada conjunt pot ser ben ordenat. (De fet, Zermelo va introduir inicialment l'axioma d'elecció per formalitzar la seva prova del principi de bon ordenament). Jerry Bona va dir una vegada: "L'axioma d'elecció és òbviament cert, el principi de bon ordenament òbviament fals, i vés a saber si ho és el lema de Zorn?". Axiomes de la teoria de conjunts


text: Ladenina és una base nitrogenada que entre altres forma part com a grup funcional a l'ADN i l'ARN del grup de les purines que en el codi genètic es representa amb la lletra A majúscula. Sempre s'aparella amb la timina per mitjà dos ponts d'hidrogen, la qual cosa dona poca estabilitat a la cadena i en facilita la desnaturalització i la formació d'estructures com la caixa TATA. El seu nucleòsid s'anomena adenosina. Un cop fosforilada, l'adenosina forma els nucleòtids monofosfat d'adenosina (AMP), difosfat d'adenosina (ADP) i trifosfat d'adenosina (ATP), amb un, dos o tres grups fosfat, respectivament. Aquests nucleòtids són molt importants com a intercanviadors energètics, ja que permeten la transferència d'energia en les reaccions catabòliques i anabòliques del metabolisme, de tal manera que la fosforilació de l'ADP en ATP comporta l'emmagatzematge de l'energia alliberada en una reacció catabòlica en forma d'enllaç químic. La hidròlisi de l'adenina s'aprofita en les reaccions anabòliques per tal d'aconseguir la biosíntesi d'altres molècules que necessiten aquesta aportació energètica. Anys enrere la literatura sovint es referia a l'adenina com a vitamina B4, integrant del complex vitamínic B, però avui ja no se la considera una vertadera vitamina. Tanmateix, dues altres vitamines B, la niacina i la riboflavina, s'uneixen a l'adenina per formar cofactors essencials: la nicotinamida adenina dinucleòtid (NAD) i el dinucleòtid de flavina i adenina (FAD), respectivament. Hermann Emil Fischer fou un dels primers científics que estudià l'adenina i Albrecht Kossel l'esmentà el 1885, amb aquest nom, que prové del grec aden (pàncrees), perquè la mostra que Kossel feu servir provenia d'aquest òrgan. El 1959 el bioquímic català Joan Oró va sintetitzar artificialment l'adenina per primera vegada, a partir de la polimerització d'amoni amb cinc molècules d'àcid cianhídric (HCN) en dissolució aquosa. Aquesta troballa, al costat de la síntesi d'aminoàcids aconseguida el 1953 en l'experiment de Miller i Urey, van marcar el naixement d'una nova especialitat: la química prebiòtica, és a dir, la síntesi de compostos orgànics a partir dels inorgànics. Referències Bases nitrogenades


text: L' aquagym és una activitat física que consisteix en la pràctica d'exercicis aeròbics en el medi aquàtic, amb un suport musical. D'una banda, els objectius generals de l'aquagym són la millora de la condició cardiorespiratòria, el treball de la força i la resistència muscular, la millora de la flexibilitat i el treball de la coordinació motriu global, ritme i agilitat. D'altra banda, existeixen altres objectius específics com són la reeducació de la respiració, la millora de la postura i la relaxació. L'aquagym és una modalitat de fitness aquàtic amb nombrosos exercicis centrats en la tonificació muscular. L'aquagym adapta el medi aquàtic al treball físic que es realitza a terra, amb l'avantatge de la ingravidesa que aporta. Se sol dur a terme en piscines de poca profunditat (d'1,20 m a 1,50 m). La temperatura de l'aigua més adequada oscil·la entre els 28 °C i els 31 °C. Amb l'aquagym es millora la condició física general i permet una millor recuperació de les lesions, pel que està indicat per a persones en processos de rehabilitació. Es treballen diferents grups musculars de forma específica i s'alternen exercicis de la part superior, mitjana (oblics i abdominals) i inferior del cos. A l'aquaeròbic, amb la música es controlen les pulsacions fent que l'organisme s'activi o es relaxi. Gràcies als ritmes es facilita la realització dels exercicis adequant a la música als moviments i creant coreografies divertides. Modalitats Dins de la gimnàstica aquàtica ens trobem amb diverses disciplines derivades, el nexe en comú és l'exercitació en el medi aquàtic: Aquaeròbic. AquaCycle o aquaspinning: classe de spinning (o bicicleta estàtica) a l'aigua. Indicat per a gent amb problemes al genoll, ja que la resistència de l'aigua alenteix el pedal. Aquastep: submergint un step a l'aigua per a realitzar els exercicis. Es tonifica el tren inferior del cos i es treballa el sistema cardiovascular, amb l'avantatge de la major resistència de l'aigua i el baix impacte en les articulacions. Aqua-ritmes: exercicis amb passos de ball. Aquaboxing: combinació de moviments de boxa amb les arts marcials. Exercita el sistema cardiovascular i tonifica els músculs. Woga o aquaioga: En aquest tipus de classes es realitzen els moviments i respiracions del ioga, però amb la diferència de realitzar-ho en un mitjà inestable. Aqualates: exercita músculs de l'esquena i abdominals, millorant coordinació, mobilitat, estabilitat i equilibri. Aichi: Barreja dues arts marcials, el wushu i el tai-txi. Es tonifica el cos i disminueix l'estrès. Natació terapèutica. Indicacions Tot i que l'aquagym es va destinar al principi a persones amb lesions musculars, òssies o articulars, i també a gent d'avançada edat; s'ha estès a la resta de la població a causa dels seus magnífics beneficis per a l'organisme i el seu component dinàmic i molt divertit que fan que sigui un esport únic. Està indicat per a persones amb problemes de sobrepès, en procés de rehabilitació o recuperació, lesions traumatològiques, problemes d'esquena i problemes de mobilitat i estabilitat articular en genolls i turmells. Avantatges El principal avantatge de l'aquagym és el mitjà en el qual es desenvolupa, l'aigua, que contribueix a fer tots els moviments molt més fàcils sense que es noti el cansament. Molts exercicis realitzats en l'aigua serien impossibles d'executar en un gimnàs, ja que gràcies a ella "el cos aquesta" subjecte "i permet que suri donant-li major llibertat. La hipogravidesa disminueix l'impacte del cos amb el terra i la tensió sobre les articulacions. Aquesta permet realitzar exercicis més duradors i freqüents, i sense risc de lesions. També beneficia persones amb mobilitat reduïda a l'alliberar-se del pes aportat per la ingravidesa. A més la gimnàstica aquàtica dins el marc d'activitat lúdica reporten notables beneficis psicològics. Beneficis Entre els beneficis que proporciona podem citar que: Afavoreix la circulació sanguínia. Afavoreix la correcció postural. Afavoreix el desenvolupament de la musculatura. Afavoreix l'educació respiratòria. Afavoreix la relaxació. Millora de la flexibilitat i la resistència. Millora cardiovascular. Proporciona major resistència a l'estrès. Prevé el mal d'esquena. Estructura d'una sessió Una sessió d'Aquagym s'estructura en tres parts: Escalfament, en el qual s'aniran activant les articulacions per evitar lesions, prendre contacte amb l'aigua i anar pujant de pulsacions. Part principal, en la qual es desenvoluparà tot el contingut de la sessió, amb la intensitat màxima. Tornada a la calma, en la qual es faran exercicis de relaxació a l'aigua i d'estiraments per tornar a l'estat inicial. Referències Vegeu també Hidroteràpia Jacuzzi Termes romanes Esports aquàtics


text: L'alguerès o alguerés (pron. algueresa: [alɣaˈɾes]) és el dialecte del català que se parla a la ciutat de l'Alguer, al nord-oest de l'illa de Sardenya. Ha estat reconegut com a llengua minoritària per la República italiana i per la regió autònoma de Sardenya. Amb l'aprovació de la llei sarda 22/2018, es va institucionalitzar poder obtenir el certificat de català del professorat que havia d'ensenyar-lo, així com la possibilitat que les famílies l'escollissin com a matèria curricular i extraescolar. La llei també va regular el dret a poder-se adreçar a les administracions en català, i l'espai de presència als mitjans de comunicació públics. El 2023 més de 400 famílies van sol·licitar-ho per al curs 2023-24. Classificació Els colons catalans, als segles XIV, XV, XVI i XVII, procedents sobretot del camp de Tarragona però també del Camp del Penedès, de les Balears, de València, de Barcelona, van repoblar l'Alguer després d'expulsar-ne la població sarda el 1354. Lo català va ésser reemplaçat pel castellà com a llengua oficial després de la Guerra de Successió a la primeria del , i després per l'italià. A la dècada del 1990 vora 65% de la població de l'Alguer comprenia lo català alguerès, i 30% lo parlava. Prop de 50% de los habitants de l'Alguer també comprenen el sard, sobre tot los sous dialectes logudorès i sasserès (de transició entre el sard i el cors). L'alguerès es classifica generalment en el grup de dialectes catalans orientals, però de fet comporta una barreja d’elements orientals i occidentals, que fan difícil la inclusió del català de Sardenya en qualsevol dels dos blocs convencionals. Aquest fenomen de coexistència d’ambdós tipus d’elements ha estat observada per diversos autors, i ha donat lloc, en els últims anys, a diverses postures sobre l’adscripció del català de Sardenya a un grup o l'altre. Per a Jordi Carbonell pesen més les aportacions de procedència oriental: “La predominança d'immigrants procedents de les comarques de l'est del Principat determinarà que el català parlat i escrit a Sardenya tingui sobretot les característiques dialectals del català oriental, sense excloure, però, trets d’altres dialectes catalans i, naturalment, fortes interferències del sard”. En canvi, per Rafael Caria, en estudiar els documents algueresos dels segles i , assenyala que el lèxic, les formes verbals i la morfosintaxi són fonamentalment “de procedència occidental-valenciana, i si volem més aviat valenciana”, sense excloure el pes del català centre-oriental i baleàric. El mateix autor afirma que “l’alguerès modern al principi nasqué com a híbrid de les quatre grans varietats dialectals (català central, valencià, rossellonès i, baleàric) entre el final del i el principi del XVI; una mena d’estàndard resultat de la natural mútua influència entre les susdites varietats geolingüístiques catalanes [...] els quals passaren de la transliteració dels textos en grafia italiana a un alguerès «normatiu» gràcies a la benèfica influència cultural dels ambients de L’IEC, d’Òmnium Cultural de Catalunya i de lo Rat Penat de València (quan era lo Rat Penat de les «Normes de Castelló»)." Destaca les relacions comercials amb València, particularment en els segles i . Es pronuncia per una col·locació eclèctica o intermediària de l’alguerès dins el diasistema català, amb característiques que el configuren com un dialecte prou singular de la llengua catalana. Eduard Blasco Ferrer destaca la “prevalència de balearismes i valencianismes”, producte de la diversa procedència dels colonitzadors de Sardenya: “la fusió d’elements lingüístics diversos degué crear un anivellament de les particularitats més notables dels parlars d’origen, donant forma a un sistema lingüístic particularíssim.” En observar l'especial posició del català de Sardenya respecte dels dos diasistemes catalans (oriental i occidental), troba un gran paral·lelisme entre la situació de l’alguerès actual i la del baleàric: “també aquí naufraguen els intents d'incloure aqueixa àrea dins el domini oriental”, i posa com a exemple del tancament d’o àtona en u, que no afecta totes les localitats del diasistema. També proposa una nova classificació dels dialectes catalans, ja que “la distinció entre oriental i occidental recolza sobre criteris poc homologables i generalitzables”, i que cal basar-se en una tria de criteris, sobretot de caràcter morfosintàctic, més que fonètic: “a parer meu és dins la morfosintaxi on (sic) més s’identifica la tipologia lingüística d’un sistema”. Proposa la inclusió, tant del balear com del català de Sardenya, en una “àrea lateral o aïllada” i deixar de banda per aquests dos diasistemes la distinció oriental-occidental. Aquest dialecte ha rebut fortes i sempre creixents influències de l'italià, el sard i el castellà. També té bona cosa d'arcaismes, conseqüència del seu aïllament en el continuum lingüístic català. Fonètica i fonologia Com la major part del català oriental, neutralitza les "o" i "u" àtones en [u]: "portal">[pultal], "lo">[lu], "los">[lus]: "dolor">[duró]; Com tot el català oriental, neutralitza les "e" i "a" àtones (amb excepcions com a la preposició "de" que MAI se pronuncia */da/), però ho fa en [a] en comptes de [ə]: "persona">[paltsona], "estar">[astà], "alguerès">[algarés]; la E manté el seu so encara en un cert nombre de mots cultes i semicultes com: delació, delit (però també [dalit], denou, elegant, elecció, emfàtic, enorme, extensió, genial, legal, mesilla, negatiu, percussor, registro (sic), servil, terminal, veritat, etc. La [e] tònica derivada de la E llarga i la I breu llatines, sona tancada com en català occidental: plenu > ple [pré], frigidu > fred [frét], i no oberta com en oriental. Precisament Badia i Margarit considera aquest criteri més important que el del vocalisme àton per a destriar els parlars occidentals dels orientals. Preserva com a fonema diferenciat de , com a les Illes Balears, en tarragoní i una part País Valencià. Pronunciació africada de "g" ("gent", "girar") i "j" ("ajudar") com a /dʒ/, com en italià i en valencià no apitxat. El fonema fricatiu /ʒ/ existeix també en alguerès en poquíssimes paraules procedents del sard logudorès o del sasserès: "braja" (‘brasa’), "brager" (‘braser’), "brujar" (‘cremar’) (se troba també en paraules d'origen genovès ("ajajo" /a'ʒaʒu/ 'arjau', "ajerto" /a'ʒɛltu/ 'scomber scomber') i també catalana ("estreginar" /astriʒi'na/). No entra mai en oposició fonològica amb l’africat /dʒ/. Manté el so [ts] de la ç i el so [ts] de rs com en català antic després de consonant: Barcelona [baltsalona], persona [paltsona]. Manté la consonant etimològica de ont (llatí 'de ŭnde') i quand (com en valencià i balear) ('on' i 'quan'). Nombroses metàtesis, algunes comunes amb el balear. Quan no es transcriu aquest fenomen normativament no mencionarem la forma escrita amb metàtesi: "dintre" > [drinte], "a dintre" > [adrin'te] o [arrin'te], "buidar" > [buriá], "cabra" > [krába], "cogombre" > [kugrómba], "dormir" > [rrumí], "entendre" > [antrénda], "febrer" > [frabé], "forment" > froment [frumént] (froment apareix ja d'antic en català), "pebre" > [préba], "p(r)endre" > [prénda], "pobre" > [pròba], "processó" > [pulsasó], "tendre" > [trènda] (tenir= /trénda/ amb e tònica tancada, en oposició fonologica amb /trènda/ = tendre), "ufàbrica" > [ufrábika] (alfàbrega). Rotacisme (influència sarda): mutació de i intervocàliques a : ala [ára], "escola" [ascòra], "Barceloneta" (petita Barcelona): estàndard , alguerès , "amesclar" [amaskrá], "calentura" [karantúra], "català" [katará], "espilit" [aspirít], "flastomar" [frastumá], "iglésia" [igrézia], "pla" [prá], "ple" [pré], "pluja" [prúdʒa], "platja" [prádʒa], "plorar" [prurá], "taula" [táwra] (fins en sardismes: "flocar" [fruká], "molendu" [muréndu], trilibiqui [triribíki]); "mocador" [mukaró], "vistides" [vistíras], "afinestrada" [afinastrára], "m’agrada" [magrára], "bleda" ['bɾeɾa], "cada" [kára] ("cada" i "cara" són homòfons), "codony" [ku'ɾom], "roda" ['rɔɾa], "vida" [víra] (no existeix un mot 'vila' [vira] en alguerès, sinó l'italianisme "vil·la"), Nadal [narál], reda [réra]. Aquest fenomen també es produeix entre dos mots diferents: de l’Alguer [deralgé], a l’Alguer [aralgé], dona-me-la [donamara]. Hi ha el cas especial de la paraula cadira [karía] que ha tingut l'evolució següent: cadira > carira > cari(r)a > caria [karía]. També de a en grups oclusiva+liquida: "blanc" ['bɾaŋk], "plana" ['pɾana], "clau" [kɾau], "flor" ['fɾɔr], "maleït" [maraít], "meló" [maró], "plaça" ['pɾasa], "ungla" ['uŋgɾa], "plena" ['pɾena], ... Igualment, mutació de davant i en : "cisterna" ['sistelna], "barba" ['balba]. Tanmateix so [l] implosiu seguit de consonant, en les combinacions LC, LÇ, LP, LV, no esdevé pas [r]. Mutació de final de síl·laba a lateral (influència sarda): "aguardar" [agwaldá] (esperar), "barca" [bálka], "corda" ['kɔlda], "germà" [dʒalmá], "guardià" [gwaldiá], "juniverd" [dʒunivèlt] (juliverd), "parlar" [pa'l:a] (aquest darrer com en balear), "part" [palt], "persona" [pal'tsona], "port" [pɔlt], "portal" [pul'tal], "quart" [kwált], "sardu" [saldu], "Sardenya" [Sal'deɲa], "tarda" [tálda], "vergínia" [valdʒínja, valdʒíña] (albergínia). El possible grup consonàntic resultant +consonant encara se simplifica més fins a ; e.g. 'forn' : estàndard , alguerès ; carn > [kaln]> [kal]. Despalatalitza modernament i no totalment consonants laterals i nasals a final de síl·laba (influència sarda): lateral a , nasal a ; e.g "any": estàndard , alguerès , "enguany" [angwán], "dany" [dán], "juny" [dʒún]; "aquell" [akél], "cavall" [kavál], "corall" [kurál], "ell" [él], "fenoll" [fanól], "fill" [fil], "treball" [trabál], "ull" [úl], "vell" [vel] (per alguns mots és arcaisme, per la major part és un fenomen encara en evolució augmentat per la influència de l'italià. Els vells encara conserv(av)en palatals dient paraules com 'cavall', 'any'). El palatal es manté en fonètica sintàctica i en els derivats: "bell amic" [beʎa'mik], "cavaller" [kava'ʎer], amb manteniment de -r. Emmudeix la r final (llevat de la vibrant [r] en posició final absoluta en els mots següents: acer, ahir, clar, claror, cor, doctor, dur, favor, flor, lleuger, militar, millor, or, por, pur, temor, ver), en mots en -er tònic: carrer [karré], l’Alguer [lalgé], en els infinitius dels verbs (però no en aquells acabats en -er àton: ésser [éssar]) : anar [aná], cantar [cantá], dormir [rrumí], fer anar [fé], fugir [fugí], poguer [pugé], saber [sabé], sentir [sentí], volar [vurá]; en mots acabats en -dor: color [kuró], dolor [duró], olor [uró], sabor [sabó], pescador [paskaró]. En els plurals de mots com dolor [duró], servidor [salviró] per metàtesi es restitueix la vibrant en forma de l [duróls], [salviróls]).<ref> En lo infinitiu, parlant diem amà, diura (y no dir) -lus antichs dievan di-, conèixer, suplí, vent, patí. Cuant però encontra una vocal alhora pronunciem 'l r. No na vull saber arrés, amar a Déu, suplir una altra; y'l pòpul talvolta pronuncia suplí . Adverteixi que los infinitius plans, és a saber, que tenan l'accent sobre la penúltima síl·laba, tots sa pronuncian am la r: conèixer, parèixer, etc. Lus truncats sens r (amà, deixà, bruixà, cremà) encuntrant vocal sa pronuncia : cremar a foc ardent, bruixar a foc lentu; ma'l r és tan dolsa i rodonal! La i de vaig, bruix, pareix, deix, etc. Non sa fa més entendra, y és mester conèixer l'ortographia antiga per saber escriura tals paraulas. Los altrus, com veura, caura, rebra, treura (lo traure actual de vosaltras), los pronunciam com són escrits. http://diposit.ub.edu/dspace/bitstream/2445/41621/2/02.FBB_PART_I.pdf</ref> No emmudeix la t final precedida per l o n o bé r al plural: alt ([alt]), malalt ([maralt]), davant ([davant]), corrint ([currínt]), fugint ([fugínt]), font ([font]. padrí de font [parrí de font], un padrí de font qui no sabia... [un parrí de font qui no sabia...]), punt ([punt]. un punt més de tu [un punt més de tu]) ; parts ([pals/pars]), arts ([als/ars]), desperts ([despels] amb un s molt dura). Però si precedeix un adjectiu la t no es pronuncia, com a malalt mal/bo/desgraciat (prop. [maral mal], [maral bo], [maral desgraciat]). davant es pronuncia [davant] (davant a mi) però, si és seguit per una paraula que comença per consonant, perd la t a la pronúncia: davant meu ([davant meu]). Els gerundis mantenen la t final (córrer dóna corrint [currínt], fugir dóna [fugínt]), però aquesta no es pronuncia si van seguits d'un mot començat per una consonant, en el context d'una frase: ell era corrint de pressa ([currín]), fugint a mi ([fugint a mi]) però fugint l'ocasió ([fugín l'ucasió]). Els mots resolt, mòlt (de moldre), empelt són inconeguts en alguerès. Elideix de e i a àtones inicials després de la preposició de: "d'anar" [de nà]; "d'escola" [de scòra]; Muda a [i] d'algunes e àtones en contacte amb palatals o seguides de /i/ tònica, com en altres dialectes: "estiu" [istiu], "vestir" [vistí], "llegir" [lligí] (cosa que passa almenys en tot el català oriental). Grup consonàntic "tl" com en balear i valencià: "ametla", "motlo". Tendència forta a assimilar el grup [dr] com a [rr] : "a drinte" (a dintre) [adrin'ta] o [arrin'ta], "(a)quirdar" [(a)ki'rrá] o [(a)kir'dá] (cridar, també emprat), "dromir" (dormir) [rrumí], "dret" [rret], "fadrí" [farrí], "lladre" [llárra], "padrí" [parrí], "pedra" [pérra]. Pronunciació creixent del diftong en "cuit" ['kwit] o en '"vuit" ['vwit]. Quasi tots els mots que comencen per his-, im, in- es pronuncien amb el so de a inicial: "història" [astòria], "interessant" [antarasánt], "important" [ampultánt]. moment es pronuncia [ma'mentu]. Manteniment de la t dels gerundis: beient [baient] (bevent), menjant [manjant]; fins i tot quan han esdevingut adjectius i noms: benestant, "viatjant". Morfologia i sintaxi Articles Forma clàssica de l'article determinat masculí: lo/los (pron. lu/lus) i femení la/les (pron. la/las), ara bé després de vocal pot passar a [-l-], [-ls], [-s]) "enviarà’ls hòmens"). S'empra "lo" com a article neutre: "lo que me dius" com a la resta del català, així com per a ho: "Lo veig". Formació del plural: alguns antics proparoxítons recuperen la nasal subjacent: un home > dos hòmens, mes un jove > dos joves Plural femení de 'dos' diferenciat: "dues". Demostratius Reducció dels tres graus de demostratiu del català medieval a només dos: proximitat (aquest/aqueix intercanviables) i llunyania (aquell, plur. aquellos). "esta" només s'utilitza precedint el mot 'nit'. Per al neutre, les formes això i allò, respectivament. Ús de hi per li (cf. occità). El plural del pronom datiu de 3a persona "li" és "lis" (no és un castellanisme en alguerès, ans un plural analògic, no usat en el llenguatge literari modern, que té un ús dialectal en algunes comarques valencianes i a Menorca). La forma "lis" s'ha aglutinat amb "hi", donant lloc a la forma "lishi". Possessius Manté les formes antigues" (la) tua" i "(la) mia" i la innovació "(lo) tou", "(lo) sou"; a més de "(lo) nostro" i "(lo) vostro" serva "nòstron" i "vòstron" (formats a partir de 'nostro' i 'vostro' amb la -n presa per analogia dels possessius 'mon, ton, son'), com en balear de la gent gran del començ del i també atestat en rossellonès del . Com en sard, la plaça normal dels adjectius possessius és després del substantiu: "aquell és lo germà meu", "lo país nostro és un bell país", però també és possible de trobar l'ordre general en català: "lo meu germà", "lo nostro país". Desaparició dels possessius "llur" i "llurs", substituïts per "d’ellos", "d'elles". Altres elements Ús repartit de hi és i hi ha. Per als noms amb l'article lo/la (determinants) s'empra hi és/hi són: Mira que hi és l’amic tou, Hi és lo pa de ahir, No hi era la gent de l’altra volta, No hi són los companyons meus. Si els noms tenen l'article un/una (indeterminat) o no tenen article, s'usa la forma (dita impersonal) hi ha (també al plural): No hi ha problemes, Hi ha un problema, No hi havia gent, Hi ha quatre gates. Així la mateixa frase es pot dir de dues maneres, segons que es faci servir la construcció amb l'article o sense: No hi és lo menester o No hi ha menester. Diminutius -utxo/a (ampollutxa, llitutxo, cambutxa, petitutxo/a) i, a vegades, del logudorès, -eddu/a [edu/a] (porqueddu, micaredda). Ús del quantitatiu assai per "molt, força; gaire (en frases negatives o interrogatives); quant" (probablement vingut de l'italià o potser del napolità o de la Campània) i del calc ''massa'' : 'Li agradava assai', 'Per cosa era un home massa graciós, el babo'', 'Estàs bé? –No assai...' 'Antoni no s'allargava assai' ; 'Assai ne tens?' (= Quant en tens?), ''Pruna assai tens a Santa Anna? (amb una valor semàntica i un ordre sintàctic calcat del sard). 'Mos divertiva massa'. També s'empra el quantitatiu tant sense intenció comparativa, en el significat de ‘molt, en gran quantitat’, així com ocorre amb l’italià 'tanto'. Quantificadors tant, tanta, quant, quanta i poc, poca invariables en nombre, independentment de la categoria gramatical (equivalent a I'adv. tan + adj. especialment usat com a determinant de substantius en pl.) : 'Tanta coses', 'Quanta anys', 'poca sentit', 'poca bolets', etc.. Pot venir d'una analogia amb 'assai' ('molt') i "massa" ('molt'), o bé de la influència de les formes sardes 'tantu', 'tanti', 'cantu', igualment invariables. Tan + adj. o adv. ha estat substituït per així: ''era així bella'' per calc sintàctic, a voltes convivint amb l'invariable tanta, o per l'italianisme ''pròpio'' (pron. pròpiw) : 'Una cosa pròpio impossible'. Manteniment de "qual" i "quala" per "quin" i "quina" Ús de la preposició per ([pe/pel/per] segons el mot següent). S'empra per a amb mi i tu (Per a mi tens raó; “L’he fet per a tu, però per amb els altres pronoms: per ell/ella, per mosaltros, per vosaltros, per ellos/elles (Per vosaltros és fàcil, Per ellos ja va bé). Ús de la preposició 'de' per 'per'. Ús de la preposició 'a' per al complement directe de persona: "jo coneix (sic) a ton pare"; "veig a mon germà", com en sard i en castellà. Ús repartit de l'adverbi com i com a. S'usa com a amb tots els pronoms personals: Com a mi, com a tu, com a ell, com a nosaltros, etc., És gran com a tu, Parlen com a mosaltros, Són com a ellos, Tot això amb l’auspici que altros facin com a mi. com a s'empra també abans del verb a l’infinitiu: És com a diure que, a viure és un poc com a morir (viure és un poc com morir). En el comparatiu de superioritat o inferioritat el segon terme de la comparació s'introdueix amb la conjunció 'de' i no pas 'que' : És més gran de tu (aquest tret coincident amb l'italià ja existia en català antic). Ús de la preposició 'contra' amb “de” o sense: "jo vaig contra de tu". Formes plenes des pronoms a l'imperatiu (com en rossellonès, septentrional de transició i balear) : ferma-te (para't o ferma't), atura-te (atura't), acosta-te (acosta't), ambara-te (atura't), segui-se o se segui (cf. balear i central del nord-est) (segui's). En les combinacions binàries en què entra el reflexiu se, aquest es col·loca en segon lloc: me se, te se, mos se, vos se; en canvi: se li. Plurals antics conservats com cruns, hòmens, juns, i la forma analògica nuns Són femenins l'ària, l'auto, la corrent, la dolor, la fel, la front, l'origen, la sabor, la tigre; color i olor canvien de gènere segons l'adjectiu. Els pronoms personals del plural també fan distinció. El plural masculí dalegre és alegrs; el de nas és nasos. L'adjectiu cada s'usa seguit d'un nom en plural per a designar tots els objectes, sense excepció, expressats pel dit nom: Minestra combinada ama hortalicias de cada maneras DCVB. Construcció interrogativa alterada 'participi + auxiliar', p. ex. Fet l'has ('l'has fet') que és un calc de la freqüent posposició construcció sarda corresponent (el sard posposa els auxiliars o altres formes verbals en frases, fins i tot en exclamatives). Formes verbals i conjugacions Desinència zero a la primera persona del present de l'indicatiu. "Jo parl" (jo parlo-parle-parli). 1era persona del present de l-indicatiu irregular: (jo) 'sep' o no (jo) 'sé'. Afegiment de l'icrement velar -c als verbs en en -iar i -ouar a la primera persona (assetiar, batiar, canviar, confiar, copiar, criar (per crear), enrabiar, enviar, estudiar, somiar, triar; pouar) : ex. "envic" (envio), "confic" (confio). Afegiment de l'infix -eig/etj- als verbs en -ar (1era conjugació) a la rel de les persones 1, 2, 3 et 6 del present de l'indicatiu i del subjuntiu (són sardismes, del sassarès, manlleus moderns a l’italià o verbs autèntics catalans molt poc usats: afiliar, aliar, ampliar, animar, anoiar-se, anunciar, apreciar, apropiar, arruiar, atuar, augurar, avariar, calumniar, considerar continuar, contrariar, criticar, darriar, desmaiar-se, dimenticar, distanciar, divorciar, domiciliar, educar, eliminar, elogiar, encipriar, endimoniar, engabiar, enguiriar, enunciar, envidiar, esfuriar, esmaiar, esperdiciar, espiar, esquirriar, estipendiar,, estroniar, esvariar, evacuar, evidenciar, exiliar, expatriar, expiar, expropiar, extasiar, fotocopiar, fusilar, gloriar, gonfiar, habituar, humiliar, industriar, iniciar, insinuar, limitar, llicenciar, nadar, obligar, ocupar, odiar, oliar, premiar, preocupar, privilegiar, pronunciar, propiciar, reconciliar, remediar, rengraciar, restaurar, sentenciar, senyalar, tatuar, telefonar, testimoniar, variar... I els poc usats: agueiar, aixiriar, ajamboliar, amnistiar, arriar, auxiliar, contagiar, denunciar (denunçar), despropiar, encomiar, enfuriar-se, enjoiar, espoliar, foliar, incendiar (cremar, posar foc), insidiar, inventariar, negociar, obsequiar, parodiar, pronunciar (pronunçar), radiar, situar; I els poc usats: adauar, ansinuar, atenuar, avaluar, (en)creuar, desnuar, efectuar, enalguar, escuar, exceptuar, graduar, individuar, perpetuar, puntuar) : ex. (jo) "envidieig", (tu) "esvarieges" [asvarietjas], (ell) obreja [ubretja], (elles) ocupegen [ukupetjan], (jo) "triureig" (bato), (jo) "llaureig" (llauro), (jo) "odieig" (odio). Certs verbs poden rebre l'un o l'altre increment, o -c o -eig/etj- : ajuar, atrofiar, enjuriar, judiciar. Aquest fenomen és present també en sasserès i en gal·lurès. ufri(n) per ofereix(en). Manteniment de la forma etimològica del català antic en la primera persona del present d'indicatiu dels verbs creure i veure : (jo) creu (jo crec), (jo) veu (jo veig). Terminacions –eim i –eis (com en balear) a les persones 4 i 5 des present d'indicatiu dels verbs caure, creure, dir, fer, riure, seure, treure, veure i dur. Així: queim i queis, deim i deis, feim i feis, reim i reis, seim i seis, treim i treis, veim i veis, duim i duis, en lloc de caiem i caieu, diem i dieu, fem i feu, riem i rieu, seiem i seieu, treiem i treieu, veiem i veieu, duem i dueu. Els verbs "anar", "estar" i "fer" afegeixen la flexió àtona -en- redundant a la tercera persona del plural de l'indicatiu. vanen (van), estanen (estan), fanen (fan). Conjugació pura (no incoativa) com en balear i parcialment en valencià dels verbs com LLEGIR, FREGIR, VESTIR, TEIXIR, TENYIR, ENGOLIR, (R)ESTRENYIR... : llegir : (jo) llig, (tu) lligis, (ell) lligi, (ells) lligin com en valencià (llig, lliges, llig, lligen) i balear: (llig (o llegesc), lliges (llegeixes), llig, lligen. Emperò BATRE dona com en balear i valencià bateix (bato), FONDRE fundeix (fonc), SENTIR senteix (sento). El verb síguir (?) o siguir és 'seguir'. Ús de l’auxiliar "ésser" en els temps composts dels verbs intransitius i a vegades en la conjugació pronominal: sem tornats, se són continuats (però també m'he comprat). També serveix "hi ha": "ésser-hi" per a "haver-hi": hi és una torre gran (hi ha una torre gran), hi eren quatre minyons (hi havia quatre nois). Tant el perfet simple com el perifràstic han estat substituïts pel perfet compost, amb l’auxiliar 'haver' (He mirat) o 'ésser' (Só anat). El perfet perifràstic conservava les formes antigues primitives (o també es pot admetre que aquest perfet perifràstic alguerès era l'antic present perifràstic que havia adquirit el sentit de perfet: vaig/vara, vas/vares, va/vara, anam/vàrem (en present d'indicatiu és 'anem'), anau/vàreu (en present d'indicatiu és 'anau'), van/varen + infinitiu. El passat imperfet conserva, com en català antic, la -V- etimològica en totes les conjugacions, fet reforçat per l'italià: 1a -ava, 2a -iva, 3a -iva (ex. voliva, 'volia', del llatí Volebat) en comptes de les formes modernes que solament conserven la -V- a la 1a conjugació: 1a -ava, 2a -ia, 3a -ia) (aquesta característica arcaica la comparteix el Ribagorçà). Però: tenia o teniva. En el subjuntiu, adopta per al present les formes en -i- pròpies del català oriental: miri, miris, miri, mirin; cregui, creguis..., així com per a l’imperfet: miressi, miressis, miressi, miressin. ubri per obri. Quant als verbs incoatius, l’alguerès ha conservat les antigues formes velars en -esc, -esca, per unes altres de palatals, a l’igual del català central: la 1a pers. sing. pres. indicatiu de patir ha esdevingut pateix, igual que la 3a; el present de subjuntiu conté les formes pateixi, pateixis, pateixi, pateixin. Alguns verbs presenten una forma velaritzada (-g(u)-) per al futur i per al condicional: "anigaré, anigarà, etc." (al costat de: "aniré, aniràs, etc."), "cogueré" (couré), "digueré (diré), "dongueré" (al costat de "donaré"), "estigueré" (al costat de "estaré"), "pogueré" (podré), "sigueré" (seré), "tengueré" (tindré), "vengueré" (al costat de "vendré), "volgueré" (voldré)); "dongueri(v)a" (donaria), "pogueri(v)a" (podria), "sigueri(v)a" (seria), etc. Verbs de 2a conjugació es conjuguen com si eren de la 3a: córrer, créixer, escriure, fotre, rompre, témer, tondre, vèncer, etc. han esdevingut corrir, crixir, escrivir, futir, rumpir, timir, tundir, vincir, etc., respectivament, molts dels quals es conjuguen en forma pura. També afecta el gerundi: concurrint (de concórrer). Aquest fenomen, que es produeix en l'actualitat en diverses zones del domini lingüístic, s'ha originat en verbs de la 2a conjugació com els acabats en -metre (admetre, permetre, ometre...) i altres com batre, interrompre, recórrer, etc., que adopten en el llenguatge col·loquial un infinitiu en -ir per influència dels verbs castellans corresponents (admitir, permitir, omitir, batir, interrumpir, recurrir, etc.), i es conjuguen com si eren de la 3a conjugació, prenent en aquest cas la forma incoativa, més freqüent que la pura. No obstant això, a l'alguerès el canvi no ha pogut òbviament arribar del castellà; sí que és possible que hi ha una influència del sasserès, on aquests verbs són tots del tercer grup: ammitì, palhmitì, umitì, ischudì, interrumpi, ricurrì, etc. El gerundi de "prendre" és "prenint" com en balear i rossellonès. La forma femenina del participi passat de 'beneir' és beneïta i no beneïda, de 'créixer' és creixut (creixit) [kɾi'ʃit], de 'conèixer' és coneixut, de 'viure' és vivit, vivida, de 'riure' és rist (com en valencià, en comptes de rigut)... L'imperatiu de segona persona del verb diure (dir) és diu (cf. Vides de sants rosselloneses;) i no 'digues', el de dividir fa (tu) dividi, i els d'''estar són les formes clàssiques està (estigues), estau (estigueu). El verb téndre ('tenir') i els seus derivats s'escriuen amb e: tendre, contendre, mantendre, obtendre, sostendre (però s'usa 'tenir' en les locucions tenir cap, recordar, i tenir a ment, parar ment, prestar atenció) Lèxic El lèxic alguerès és molt original i difereix notòriament del d'altres dialectes catalans, especialment per l'abundància de manlleus del sard i de l'italià. A banda de diversos mots compartits amb altres dialectes ('abraç', 'arena', 'calcigar'), en té diversos que canvien de significat ('assajar' és "tastar", 'barallar' és "renyar") i també molts arcaismes ('almanco', 'bòria', 'debaix'). L'alguerès presenta també nombroses creacions o usos propis: 'allargar' per "eixamplar", 'bassa' per "comuna, claveguera", 'escopina' per "saliva", 'vermell' per "pèlroig", 'xapar' per "cavar", etc. Entre els nombrosos manlleus del sard que presenta l'alguerès ('alboni' per "camp", 'babarrotu' per "papu", 'coddu' per "espatlla"), n'hi ha que són comuns al logudorès, campidanès i sasserès ('abatir', 'finsamenta', 'mandronia'), d'altres que són propis només del logudorès ('ambisua', 'corroga') o del sasserès ('bratzitu', 'pivirinu'). Un sardisme alguerès ha arribat a la llengua general catalana: llumí, que és 'luminu' en logudorès i sassarès, de procedència itàlica meridional. L'alguerès ha adoptat també manlleus del genovès o lígur ('ajerto', 'xunco'). L'arribada d'immigrants procedents de Ligúria a l'Alguer començà després de la pesta del 1582. Es tractava sobretot de comerciants que ja coneixien la importància estratègica de la ciutat. A la segona meitat del s. XVII (després de la pesta del 1652) el nucli català era minoritari numèricament (7% de la població) mes mantenia el poder polític i econòmic, cada cop més en competició amb els habitants originaris de la Ligúria (que era el 20% de la població, del tot naturalitzada i parlava en català): els majors contribuents el 1665 eren dues famílies d'estirp genovesa, els Cavana i els Lavana (A Budruni, obra cit. vol.II, pag.110). Com passava per als sards, també els lígurs per a poder gaudir dels vantatges que l'Alguer podia oferir s'havia de naturalitzar casant-se amb algueresos i parlant 'en pla', en la llengua de la ciutat. Hi ha també manlleus d'altres parlars itàlics, especialment el napolità, així com de l'italià estàndard ('auguris', 'diventar'). Els mots que l'alguerès ha manllevat del napolità són el resultat de successives onades de pescadors de Campània (la major part no venia de Nàpols ans de Torre del Grec, Ponça i Torre Annunziata), sobretot durant el . Pel que fa als castellanismes, per raons de la distància física amb la península ibèrica l'alguerès no en presenta tants com la majoria de les altres variants catalanes, tot i que en són més del que molts lingüistes havien suposat, segons afirma Francesc Manunta. I segons Blasco Ferrer alguns han entrat a través del sard, entre els quals 'legu', 'pusentu' o 'feu'. «Si avui es diu preguntà [preguntar] a l'Alguer no és pas perquè hi vagi ser portat per pobladors barcelonins del sinó pres del castellà, que fou la llengua oficial de Sardenya en el i començament del ». Una afirmació que pot aplicar-se a altres hispanismes algueresos, com el tractament de vostè. Finalment, hi ha diversos mots algueresos que han estat incorporats a la llengua estàndard, entre ells el ja vist 'llumí' (misto), 'fedal' (nat el mateix any, de la mateixa edat) i 'botàriga' (butàriga en sard). Els dies de la setmana Els noms del dies en alguerès en la seva forma escrita són iguals a aquells en català estàndard. Els mesos de l'any Els noms del mesos en alguerés es corresponen generalment amb els noms en català estàndard, hi ha però també quatre noms tipics del alguerès que venen directament del sard. D'aquests quatre, el nom de cavidani, setembre, és el que es troba en una fase de desús més avançada, mentre que santandria, novembre, i sobretot nadal', desembre, encara són molt vius i usuals en la llengua. Les estacions En alguerés existeix el nom verano per a la primavera, del sard beranu, i en canvi de tardor s'usa autunjo, també del sard atongiu. Les figues de l'Alguer figa de Sant Joan (figaflor) figa d'agost figa botafa figa bufal figa cuiro de porc o figa cul de porc figa negra llonga o figa llonga o figa negra de Sant Joan figa negra (albacor) figa pedrenjana (pron. parranjana) (roja) (> sard logudorès higo berenjenal) figa pedrenjana genovesa (notada juvinesa per Alcover, genovesa > ginovesa > junivesa) (color de vi) figa blanca (cucarella) figa businca (blanca) figa canistruna figa d'ull de perdiu figa rodona (martinenca, n'hi ha de negres i de blanques) figa rodona blanca figa de coll de dama figa rojal (vermell) figa botanda (cf. Mall. botando: figa tardana, mig verda quan les altres ja són madures) figa negra figa primerenca Cultura popular Paremiologia Fonts: «A l'arbre caigut, cada u fa feix» L'infeliç és maltractat per tots. «Amor de senyor, aigua en cistella» Vol dir que l'afecte d'un ric és efímer; això és, passa llest com l'aigua que es posa a dins d'una cistella. «Amor nova ne catxa la vella» Els antics amors no s'esborren (El contrari seria: l'amor d'una nova dona esborra el record de la precedent). Sin: Allà on hi ha hagut sempre hi queda. Catxar: fer fora. «Ària neta no té por de trons» Qui té la consciència neta no tem càstig. Ària: aire «Cada cutxo mal encàpita bon os» Es diu, per exemple, de la dona mala que troba un marit bo. Sin: Totes les putes tenen sort. Cutxo mal: gos dolent; encapitar: escaure, succeir, trobar «Cada hortolà vanta lo sou rave» Tothom valora molt les seves coses. «Cada u que tiri al carro d'ell» Que tothom s'adobi com pot. Sin: Cadascú procura per a ell i Déu per a tots. «Cercar lo pèl a l'ou» Voler trobar faltes on no n'hi ha. Sin: Trobar pèls, dificultats, pegues; tenir ganes d'emprenyar. «De Nadal a Sant Esteve poc hi vol» Es diu d'una cosa que té poca durada. Sin: Durar de Nadal a Sant Esteve. «Del bé que te vull, te'n trec un ull» Es diu de qui es professa amic d'algú i al mateix temps li fa mal. També vol dir que l'excés de passió i d'amor pot provocar danys. «Demés dels corros, sense ous» Es diu de qui ha tengut les befes i la pèrdua de tot. Sin: Ésser cornut i pagar el beure, cornut i fustigat (l'Alguer). Corros: banyes, corns «Dos ulls veuen bé, ma quatre veuen millor» En totes les coses, les precaucions no són mai massa. Sin: Hi veuen més quatre ulls que dos. «Enrere de un dit no se pot amagar una mà» S'ha de ser moderat en les exageracions perquè no es notin. «Enrere del rei se fan les figues» Comentari que es fa a qui diu mal d'algú, no sent-hi aquest present. Sin: Les coses s'han de dir a la cara. «Entre marit i muller, qui hi posa un dit hi perd una mà» No convé ficar-se en els fets de marit i muller, perquè s'hi perd sempre. «Entre sogres i cunyades, una filla és mal casada» Gran veritat. (també "La nora mala no dona cóc a sogra": a propòsit de les males relacions entre la jove i la sogra). «És més lo so que lo tro» Es diu quan la veu que corre és superior als fets; això és, per exemple, com dir que és molt ric algú que té pocs diners més del normal. Sin: No n'hi ha per a tant, no és tant com sembla. «Fer un fos a l'aigua» Fer una cosa inútilment. Sin: Perdre el temps, picar ferro fred. Fos: fes, tall, forat. «Feu bé, que tenguereu mal» Moltes persones són desagraïdes. Sin: Fes favors a rucs i te'ls pagaran a coces, Dona la confitura al molendo: te pegarà coces (l'Alguer). Molendo: ase «Gitar cinc i aganxar deu» Es diu de qui és lladre. Sin: Gitar cinc i prendre deu (l'Alguer). Ex: Aquell gita cinc i pren deu. «L'home no se mesura a pams» La sapiència d'un home no es mesura per les seves mides físiques (es diu “no se mesura”). Sin: Es pot ser alt i gros i terrandòs. «La cera ve al foc» Tot té fi. Sin: Tot ve que s'acaba. «La padella no va sense lo mànec» Vol dir que les coses han de ser raonables, adequades i lògiques, cosa que no és una paella sense mànec. Es diu per les coses exagerades. «La processó, de ont ixi torna» Vol dir que el mal cau a damunt de qui l'augura; no cal desitjar mal a ningú. Sin: Les burles fan com les processons que tornen d'allà on surten (Convé no fer burla dels mals dels altres perquè acaba perjudicat el burler; Girona). Ex: A –Només teniu 6 punts?, què feu? (jugant a cartes, ho diu el contrari) B –No te'n fotis, mira que les burles fan com les processons, que tornen d'allà on surten (vol dir que encara que estigui guanyant per molt pot acabar perdent; Girona). «La verga (vèrtiga) s'endreça de petita.» Els defectes morals s'han de corregir amb temps, ja des de petits. Sin: Els vicis no s'han de deixar créixer. «Lo bé se'n va i lo molendo resta (arresta) en casa» Es diu especialment de les joves que es casen amb un vell ric. Vol dir que els diners s'acabaran i aleshores la dona es quedarà amb un home inútil. Molendo: ase (sardisme) «Lo cutxo de l'hortolà ni menja ni deixa menjar (o El ca...)» Es diu d'aquell que no fa res de bo i no en deixa fer als altres. Sin: Aquest no fa ni deixa fer, ésser com el cutxo de l'hortolà (l'Alguer). Cutxo: ca, gos «Lo lleó la sang d'altri s'ha menjat, la d'ell mai» Es pot maltractar un foraster, però no un propi parent! «Lo menester treu la vella a corrir» En les necessitats l'home fa actes d'abnegació. Sin: La necessitat fa fer moltes coses. «Lo que s'usa no se excusa» Si seguim el costum general no ens poden blasmar. Sin: Qui fa el que fan els altres no és ni boig ni savi (Girona). «Aqueix té lo bogamarí en butxaca» És a dir, té l'eriçó de mar a la butxaca: és garrepa. Text d'exemple Ús de l'alguerès Segons una enquesta d'usos lingüístics a l'Alguer, realitzada per la Generalitat de Catalunya el 2004, el coneixement de l'alguerès és el següent: L'entén: 90,1% El llegeix: 46,5% El parla: 61,3% L'escriu: 13,6% El 22,4% dels algueresos té l'alguerès com a primera llengua, però en l'ús social i sobretot en el camp escolar predomina l'italià. La percepció que té la població és que l'alguerès es parla més que fa cinc anys, ara bé també es creu que es parlarà menys d'aquí a cinc anys. Respecte al sentiment de pertinença a la comunitat lingüística catalana, un 77,7% es manifesta entre molt i bastant identificat. L'Alguer té una població de 43.831 habitants (2009). La població de la ciutat va ser substituïda per colons catalans de les comarques del Penedès i el Camp de Tarragona després d'un aixecament popular contra el rei Pere el Cerimoniós. A final de 1354, la població queda molt reduïda per la fam, després de mig any de setge, i els resistents algueresos són expulsats o esclavitzats. És per això que fins fa relativament poc la llengua majoritària de la ciutat era el català, en la seua varietat algueresa. Des de la fi de la Segona Guerra Mundial, però, la immigració de gent de parla sarda, l'escola, la televisió i els diaris de parla italiana han fet que menys famílies l'hagin transmès als fills. El 2004 els usos lingüístics de la població de l'Alguer eren els següents: Fins fa relativament poc, la majoria dels habitants de la zona parlaven alguerès, una varietat dialectal del català-amb influències del sard i l'italià. El català va ser reemplaçat pel castellà com a llengua oficial durant el , i, al , per l'italià. El 1990 un 60% de la població local encara entenia l'alguerès parlat, des de fa un temps, poques famílies l'han transmès als fills. Tanmateix, la majoria dels algueresos de més de 30 anys el saben parlar i diferents entitats promouen la llengua i la cultura, com ara Òmnium Cultural, el Centre Maria Montessori i l'Obra Cultural de l'Alguer. Les últimes dades sociolingüístiques de la Generalitat de Catalunya (2004) reflecteixen que pel 80,7% de la població de l'Alguer la llengua vernacla és l'italià, sent la primera llengua del 59,8% de la població i l'habitual del 83,1%. El català és la primera llengua per al 22,4% de la població però és menys d'un 15% que la té com a llengua habitual o la considera pròpia. La tercera llengua, el sard, mostra un ús més baix. Des de 1997 la llengua catalana compta amb reconeixement i legislació lingüística específica atorgada pel Consell Regional de Sardenya en la llei de Promozione e valorizzazione della cultura e della lingua della Sardegna . A més, diferents entitats, com ara Òmnium Cultural, el Centre de Recursos Pedagògics Maria Montessori i l'Obra Cultural de l'Alguer, promouen la llengua i cultura pròpies. Recentment, el municipi de l'Alguer ha organitzat cursos intensius als seus empleats. Gràcies a això, ara tots els ciutadans poden adreçar-se en alguerès a l'administració de la ciutat. També s'estan organitzant cursos de llengua per a nens i adults amb el suport de la Generalitat de Catalunya. El nucli antic de l'Alguer mostra molts trets urbanístics i arquitectònics comuns a les ciutats medievals d'altres zones dels Països Catalans. Les muralles i torres, allà on s'han conservat, són molt característiques de la ciutat. Els algueresos diuen a la seva ciutat «la Barceloneta» (pronunciat ), a causa de la seva ascendència barcelonina i de la germanor amb aquesta ciutat. Entre Barcelona i l'Alguer s'organitzen viatges xàrter, generalment durant l'estiu. Des del 5 de febrer de 2004 existeix un servei de vols regulars entre Girona i l'Alguer. Entre les seves tradicions vives destaca el Cant de la Sibil·la, que segons la tradició es canta la nit de Nadal a l'Alguer, de la mateixa manera que a altres regions de cultura catalana com Mallorca o la ciutat valenciana de Xeraco. En els últims anys hi ha hagut un ressorgiment de la música cantada en la llengua local. Entre els més famosos protagonistes d'aquesta nova onada destaquen artistes com la cantant Franca Masu. Algueresos destacats Escriptors Rafael Catardi i Arca Antoni Bal·lero de Càndia Joan De Giorgio i Vitelli Antoni Cao Antoni Canu Músics Franca Masu Pino Piras Claudio Gabriel Sanna Estudiosos de l'alguerès Pier Enea Guarnerio Rafael Caria Referències Bibliografia Bosch, Andreu & Armangué, Joan, Una traducció en català de la “Grammatica algherese. Fonologia” de Joan De Giorgio Vitelli, a Boletín de la Sociedad Castellonense de Cultura, 71, p. 501-531, 1995. Bosch, Andreu, El català de l’Alguer, Publicacions de l’Abadia de Montserrat, Barcelona, 2002. Josep Sanna Diccionari català de l'Alguer. 1988; . Kuen, Heinrich El dialecto de Alguer y su posición en la historia de la lengua catalana, in Anuari de l’Oficina Romànica de Lingüística i Literatura, V, p. 121-177, 1932. Pais, Joan, Gramàtica algueresa, editorial Barcino, Barcelona, 1970. Palomba, Giovanni, Grammatica del dialetto algherese odierno, Obra Cultural de l’Alguer, Alguer, 1906. http://www.ub.edu/lexdialgram/index.jsp?item=obres&idx=3# Scala Luca Català de l'Alguer. Criteris de llengua escrita''. Publicacions de l'Abadia de Montserrat 2003 Corbera Pou Jaume ''Les relacions de Mn. Alcover amb l’Alguer i la col·laboració algueresa al Diccionari Català-Valencià-Balear" (Versió simplificada de la comunicació al Congrés de l’Assoziazione Italiana di Studi Catalani celebrat a Nàpols els 22 a 24 de maig de 2000). Enllaços externs Diccionari de Alguerés amb equivalents en estàndard i en italià (més de 5000 mots en aquests camps: animals, dites, jocs i joguets, noms geogràfics i propis, nombres, ocells, peixos i plantes) Lèxic alguerès The Dialect of Alghero: continuity and change, Maria Pilar Perea Vídeo de la situació del català a l'Alguer El català a Sardenya a través de la documentació dels comtes d'Oliva (segles XVI-XVII) (2a part), JS i Molió, 2013 Català oriental Cultura de l'Alguer Llengües d'Itàlia Llengües amenaçades d'Europa


text: Amaterasu (kanji: 天照, katakana: アマテラス) o Amateratsu és la dea del Sol en el xintoisme i la mítica avantpassada de la família reial del Japó i fundadora de l'Imperi nipó. El seu nom complet és Amaterasu ōmikami (天照大神) i significa 'deessa gloriosa que brilla en el cel'. En la religió del xintoisme és representada com a l'epítom de la perfecció i és exemple de les qualitats d'intel·ligència, bellesa, fertilitat i puresa. Ameratsu, juntament amb Tsuki-yomi (déu de la Lluna) i Susano (déu de les tempestes), els principals déus del panteó xintoista, n'és la principal. Nasqué del riu on Izanagi es rentà la brutícia de la seva incursió a l'infern japonès, per tal de cercar la seva esposa Izanami morta, la qual no va poder rescatar. Al santuari del Tse, és on se li ret veneració de manera especial. Protagonitza el cicle mític Takama no Hara o «Planúria de la Part Alta», on s'enfada amb el seu germà Susano perquè havia deixat de ser benigne i perquè volia tornar amb sa mare a l'inframon. S'oculta dins una cova, i queda el món sumit en l'obscuritat. Aconsegueixen que isca amb l'estratagema de fer una festa fora de la cova divertint-se alhora que deixen un espill i una joia penjats d'una branca d'un arbre. Segons el mite, envià el seu fill Ninigi a governar el Japó com a reacció al caos. Actualment, Amaterasu, suprema divinitat solar del xintoisme japonès, és la dea protectora de la nació japonesa; contrasta amb l'aclaparadora majoria de les religions politeistes del món en les quals la divinitat solar era un home. La mitologia al voltant d'aquesta deessa, segons la historiadora Mallary A. Silva-Grondin, creà un Japó matriarcal on el clan dels Yamato va aparèixer i es dictava un comportament de respecte cap a les dones fins al . Va néixer de l'ull esquerre del seu pare. Referències Bibliografia Déus de la mitologia japonesa Déus del Sol


text: Els acceleradors de partícules són aparells que utilitzen camps electromagnètics per a accelerar partícules subatòmiques amb càrrega elèctrica fins a velocitats molt properes a la de la llum. Funcionament dels acceleradors Només les partícules que tenen una càrrega elèctrica neta poden ser accelerades. El mètode d'acceleració es basa en l'atracció i la repulsió entre les partícules i una llarga sèrie d'elèctrodes en què s'apliquen camps electromagnètics alterns (també s'utilitzen electroimants). Una partícula neutra, com per exemple el neutró, no es veu afectada per aquests camps i per tant no pot ser accelerada. Les partícules accelerades són protons, antiprotons, electrons, positrons, ions... Les partícules no s'acceleren de manera individual, sinó en feixos de bilions. Segons quina sigui la seva càrrega, les partícules es veuen atretes cap a les plaques de certa polaritat i repel·lides per les que tenen polaritat inversa. La polaritat de les plaques canvia diverses vegades per segon. Gràcies a l'atracció i la repulsió, cada placa augmenta una mica la velocitat i, per tant, també l'energia de les partícules. Després d'uns quants segons, les partícules ja han aconseguit una velocitat molt pròxima a la de la llum, per la qual cosa s'han de tenir en compte efectes relativistes, com ara l'augment de massa de les partícules segons l'equació E=mc2. L'energia de les partícules accelerades es mesura en electró-volts (eV), però les energies requerides per a estudiar en detall les partícules subatòmiques són tan grans que, sovint, s'utilitzen els múltiples d'aquesta unitat: 1 milió (1 MeV = 106 eV) o mil milions (1 GeV = 109 eV). Els acceleradors actuals més potents arriben a energies de milers de GeV (1 TeV = 1000 GeV = 1012 eV). De fet, com més petites siguin les partícules que volem estudiar, més altes són les energies necessàries per fer-ho. En la taula següent es dona la relació entre la mida de les partícules i les energies corresponents: Classificació Hi ha diferents tipus d'acceleradors de partícules. Segons la forma en què acceleren les partícules, es divideixen en: Acceleradors lineals Acceleradors circulars Ciclotrons Sincrociclotrons Sincrotrons Aplicacions Les seves aplicacions també són molt diverses. Els més grans, també dits d'alta energia, s'utilitzen per a la recerca científica en física de partícules. En aquest cas, les partícules accelerades es fan col·lidir contra un blanc immòbil o contra altres partícules accelerades. Uns detectors col·locats al voltant de la zona de col·lisió permeten als científics estudiar les propietats de les partícules subatòmiques conegudes i, en alguns casos, descobrir-ne de noves. Exemples d'acceleradors col·lisionadors utilitzats per a la investigació en física de partícules són: GCH del CERN LEP també del CERN (que ja no existeix) Tevatró del Fermilab RHIC de Brookhaven HERA de DESY. SLAC a la Universitat de Stanford Els acceleradors de talla mitjana (i de més baixa energia que els anteriors) s'utilitzen també en la investigació científica, sobretot en bioquímica i ciència de materials. Aquests acceleradors produeixen el que es coneix com a llum de sincrotró, que s'utilitza per a espectroscòpia per a estudiar proteïnes o les propietats dels nous materials. Altres acceleradors també tenen aplicacions industrials i mèdiques. Finalment, també es poden considerar acceleradors, encara que siguin molt petits, els tubs de raigs catòdics i els generadors de raigs X. El funcionament d'aquests acceleradors requereix energies relativament baixes que s'aconsegueixen mitjançant un sol parell d'elèctrodes i una diferència de potencial de només uns quants milers de volts o menys. Vegeu també Acceleradors de partícules a la cultura popular


text: Laire és una mescla de gasos constitutiva de les capes baixes de l'atmosfera terrestre. L'aire no és una combinació química dels gasos que el constitueixen. És incolor. A causa de l'oxigen, que en forma part, és un bon comburent. En els gasos, les forces de cohesió entre les seves molècules són molt petites, de manera que aquestes poden desplaçar-se unes respecte de les altres. A causa d'això, adopten la forma del recipient que les conté. Així doncs, encara que la seva presència ens passi desapercebuda, l'aire és una substància material i tangible. Al nivell del mar, l'atmosfera exerceix una pressió d'aproximadament 1 kg per centímetre quadrat sobre qualsevol superfície, sòlida o líquida. La pressió exercida sobre un centímetre quadrat de superfície representa el pes d'una columna d'aire, que té aquesta secció, i que s'estén verticalment fins al límit exterior de l'atmosfera. L'aparell que mesura aquest pes de l'aire que cau en vertical sobre una superfície, és el baròmetre. Aquests aparells mesuren la pressió en mil·límetres de mercuri o en mil·libars. La pressió normal al nivell del mar equival a 760 mm Hg o 101 300 Pa. El pes d'un litre d'aire, al nivell del mar, a 0 °C, és d'1,293 g. La seva densitat respecte a l'hidrogen és de 14,44. Filosofia L'aire és un dels quatre elements clàssics, juntament amb l'aigua, la terra i el foc. Els grecs distingien entre l'aire atmosfèric i l'èter, l'espai exterior o diví. Anaxímenes va creure que era l'arque o origen de tot el que existeix. Per a molts pobles antics l'ànima era una mena d'aire (pneuma), per això a l'Antic Testament Yahvé insufla la vida bufant, recollint una tradició egípcia on l'ànima s'escapava pel nas en morir amb l'últim alè. Per això el símbol alquímic de l'aire és el triangle de la divinitat, però amb una línia creuada. Medicina En el galenisme, l'aire i l'ambient formaven la primera parella de les coses no naturals, les que constituïen l'entorn físic i biològic de l'ésser humà, en íntima interacció, normal o patològica, amb ell. Es considerava essencial mantenir o cercar la puresa de l'aire (el “bon aire”), que calia assegurar, si calia, amb perfums, fumigacions, etc. L'aire impur o corrupte (el “mal aire”) era causa segura de patologies, sobretot de caràcter epidèmic o infecciós (com ara la malària, terme originat en l'expressió italiana mal'aria, “mal aire”). La corrupció de l'aire es considerava causada per diferents agents, inclosos els de caràcter astronòmic i astrològic. Aquesta racionalització de la patologia sorgeix a l'Antiguitat, amb les obres d'Hipòcrates i Galè, es reintrodueix des del món àrab a l'Occident europeu a partir de finals del , nodreix el món universitari occidental des del i hi continua vigent fins a la introducció de la medicina de laboratori, en el . La terminologia tècnica que li era pròpia, començant pel mateix concepte d'aire, va tenir una gran difusió a la societat europea de tots aquests segles i, a partir del , s'ha mantingut en el llenguatge popular. Tot i que actualment se sap que no és l'aire l'agent causant de la malària, en epidemiologia es continua tenint en compte l'aire com un dels vectors que poden provocar malalties sobretot aquelles degudes a contaminació atmosfèrica. Propietats de l'aire Segons l'altitud, la temperatura i la composició de l'aire, l'atmosfera terrestre es divideix en quatre capes: troposfera, estratosfera, mesosfera i termosfera. A major altitud disminueixen la pressió i el pes de l'aire. Les porcions més importants per a anàlisi de la contaminació atmosfèrica són les dues capes properes a la Terra: la troposfera i l'estratosfera. L'aire de la troposfera intervé en la respiració. Per volum està compost, aproximadament, per 78,08 % de nitrogen (N 2), 20,94 % d'oxigen (O2), 0,035 % de diòxid de carboni (CO2) i 0,93 % de gasos inerts, com argó i neó. En aquesta capa, de 7 km d'altura en els pols i 16 km en els tròpics, hi ha els núvols i gairebé tot el vapor d'aigua. En ella es generen tots els fenòmens atmosfèrics que originen el clima. Més amunt, aproximadament a 25 km d'altura, a l'estratosfera, hi ha la capa d'ozó, que protegeix la Terra dels raigs ultraviolats (). En relació amb això val la pena recordar que, en termes generals, un contaminant és una substància que està «fora de lloc», i que un bon exemple pot ser el cas de l'ozó (O3). Quan aquest gas es troba en l'aire que es respira, és a dir sota els 25 quilòmetres d'altura habituals, és contaminant i constitueix un poderós antisèptic que exerceix un efecte nociu per a la salut, per la qual cosa en aquestes circumstàncies se'l coneix com a ozó troposfèric o ozó dolent . No obstant això, el mateix gas, quan està en l'estratosfera, forma la capa que protegeix dels raigs ultraviolats del Sol a tots els éssers vivents (vida) de la Terra, per la qual cosa se l'identifica com ozó bo . Propietats físiques Expansió: augment de volum d'una massa d'aire per reducció de la pressió exercida per una força o a causa de la incorporació de calor. Contracció: reducció de volum de l'aire en ser pressionat per una força, però el volum arriba a un límit i l'aire tendeix a expandir més enllà aquest límit. Fluïdesa (física): flux d'aire d'un lloc de major concentració a un altre de menor concentració, sense despesa d'energia. Pressió atmosfèrica: força que fa l'aire a tots els cossos. Volum: espai que ocupa l'aire. Massa Densitat: 1,18 kg/m3 (a 25 °C) Viscositat: 0,018 cP (a 20 °C) Propietats de la barreja Psicrometria Composició de l'aire L'aire està compost principalment per nitrogen, oxigen i argó. La resta dels components, entre els quals hi ha els gasos amb efecte d'hivernacle, són vapor d'aigua, diòxid de carboni, metà, òxid de dinitrogen, ozó, entre d'altres. En petites quantitats poden existir substàncies d'un altre tipus: Pols, pol·len, espores i cendra volcànica. També són detectables gasos abocats a l'atmosfera en qualitat de contaminants, com clor i els seus compostos, fluor, mercuri i compostos de sofre. Vegeu també Aire enrarit Referències


text: Habitant de l'Atlàntida Atlant (arquitectura), columna amb forma d'home també anomenada telamó. Atlant (tità)


text: Ama-no-Uzume (アメノウズメ en japonès) és la deessa (kami) japonesa de la felicitat, de la fertilitat i de la dansa. Va ser, en gran part, la responsable de la sortida d'Amaterasu a fora de la seva caverna. Déus de la mitologia japonesa