text: Lalfabet àrab, altrament dit alifat (d'àlif, la seva primera lletra), té característiques semblants a l'alfabet hebreu, i també és un abjad. Això vol dir que les vocals curtes no s'escriuen, sinó que s'han de deduir del context. Aquesta situació es veu alleujada amb el fet que les llengües semítiques posen la major part del significat a les consonants i vocals llargues, que sí que s'escriuen. L'escriptura àrab és una escriptura lligada i cursiva, més que una successió de caràcters individuals. Això vol dir que la forma de la lletra està influïda pel seu context. Les consonants dobles s'indiquen amb un taixdid o xadda (un símbol semblant a la «w») damunt de la lletra en qüestió. L'Alcorà està escrit utilitzant l'alfabet àrab. Hi ha moltes llengües que el fan servir, entre les quals hi ha l'urdú, el persa i el turc (fins a la reforma de Kemal Atatürk). Els mossàrabs, que parlaven romanç, també van escriure les seves obres, principalment religioses, amb lletres àrabs; d'aquests texts se'n diu aljamiats. La cal·ligrafia àrab es considera un art per dret propi. Com que l'islam sunnita prohibeix la representació de figures animades, les mesquites solen estar decorades amb versos de l'Alcorà delicadament escrits. Un exemple és el palau de l'Alhambra de Granada. El SATTS (Standard Arabic Technical Transliteration System, ‘Sistema de transliteració tècnica de l'àrab estàndard’) és un estàndard que utilitza l'exèrcit dels EUA per transcriure l'alfabet àrab amb els signes de l'alfabet llatí. Història L'alfabet àrab va sorgir cap al d'una evolució de l'alfabet nabateu, que prové de la variant siríaca de l'alfabet arameu, i aquesta variant deriva de l'alfabet fenici. El text més antic conegut de l'alfabet àrab és una inscripció de finals del segle IV trobada a la muntanya de Jabal Ramm (a 50 km a l'est d'Àqaba, Jordània), però el primer que l'utilitza plenament és un document trilingüe (grec, siríac i àrab) de l'any 512 trobat a Zebed (Síria). D'abans de l'arribada de l'islam es conserven pocs textos en alfabet àrab; només es conserven cinc inscripcions de les quals no hi ha cap dubte (tot i que algun altre text podria ser preislàmic). Al es van afegir punts al damunt i a sota de les lletres per diferenciar-les, la llengua aramea tenia menys fonemes que l'àrab i les 15 lletres aramees havien de servir per als 28 sons de l'àrab, amb les consegüents ambigüitats. El document més antic conservat que utilitza aquests punts és també el papir àrab més antic, denominat PERF 558, i datat a l'abril del 643. Però aquest sistema per diferenciar els sons no va ser obligatori fins molt més tard. A la segona meitat del es va introduir la hamza, precedint la invenció de l'alfabet siríac i la vocalització tiberienca de l'hebreu. Cap al es va alterar l'ordre de les lletres, que van ajuntar-se per afinitat de forma. També es van afegir signes vocàlics i diacrítics per facilitar la lectura i eliminar parcialment les ambigüitats, inicialment utilitzant un sistema de punts vermells. Segons algunes fonts la seva utilització es va expandir a instàncies del governador omeia de l'Iraq, al-Hajjaj ibn Yússuf. Un punt damunt de la consonant volia dir una a; un punt sota la consonant una i, un punt damunt de la línia una u i punts dobles volien dir la nunació. Tanmateix, aquest sistema també provocava certa confusió amb els punts de les lletres i uns 100 anys més tard s'adoptaria l'actual sistema de diacrítics (fatha ([a]), kasra ([i]), damma ([u]), sukun (absència de vocal) i el tanwín per a la nunació o geminació). Quan l'alfabet àrab es va expandir per països que tenien altres llengües amb sons no presents a l'àrab es van inventar noves lletres per representar aquests sons. Una de les alteracions més habituals va ser la utilització de tres punts a sobre o a sota. Per exemple per al so [p] i per al so [tʃ] presents a l'urdú, persa i kurd o per a representar el so [ɡ] del persa i el kurd. Lletres Alfabet bàsic 1: Les lletres àrabs canvien de forma en contacte amb altres lletres. En les columnes «Inicial», «Medial» i «Final» es mostren aquests canvis depenent si la lletra va precedida i/o seguida d'una altra lletra (en la mateixa paraula). També s'hi mostren els traços ascendents i descendents respecte a la línia base d'escriptura. 2: Les lletres mostrades en vermell a les formes inicial i medial no s'uneixen a la lletra següent, per tant la lletra següent anirà en la seva forma inicial, encara que sigui enmig de la paraula. 3: Vegeu «Lletres especials». 4: Vegeu «Lletres solars i lunars». Lletres especials Les següents són lletres que no solen ser incloses en l'alfabet bàsic, o que tenen funcions addicionals, a més del seu valor consonàntic: Làlif. Per ell mateix no té valor fonètic. Té altres funcions, com ara: Fer de suport al diacrític que indica vocalització en paraules que comencin per «vocal». Fer de suport a la hamza. La hamza (hamza al-qat o ‘hamza de separació’) (). Representa una parada glotal amb un valor consonàntic. Originalment aquesta funció la feia làlif. No s'uneix a les lletres anteriors ni posteriors (és a dir, sempre es troba en la seva forma «aïllada»). Pot escriure's sobre la línia base d'escriptura, o sobre una lletra que li faci de suport (àlif: , waw: o ya ). En el cas de la ya aquesta perd els dos punts, però cal no confondre-la amb làlif maqsura. En el cas de làlif també pot anar a sota: . La hamza al-wasla (‘hamza d'unió’) només apareix a principi de paraula i sobre àlif: ; indica l'elisió de làlif (és a dir, que esdevé muda i no es pronuncia). Indicar un allargament del diacrític fatha. Làlif maqsura (). Té la forma d'una ya sense els dos punts, però realment és un àlif. Només va al final de la paraula. La ta marbuta (). Va sempre (unida o aïllada) a final de paraula. S'escriu com una ha amb dos punts a sobre (els de la ta). Normalment s'usa per a indicar la terminació del femení. Quan es vocalitza es pronuncia com la ta i quan no es vocalitza (cosa que sol passar amb les consonants que tanquen una frase) es pronuncia com la ha. Lligadures El lam-àlif () no és una lletra, és la forma que adopten la lam i làlif quan van units en aquest ordre. Hi ha altres parelles de lletres que formen «dígrafs» o lligadures en ajuntar-se, però és l'únic obligatori. Les altres lligadures són sempre opcionals i tenen una funció estètica. (aïllada) lam + àlif (lā [laː]): (final o medial) lam + àlif (lā [laː]): A la taula següent es mostren alguns exemples de lligadures: Geminació La geminació consisteix a l'allargament d'un so amb dos moments successius de tensió separats per una distensió intermèdia. En àrab es fa servir un signe diacrític especial per a marcar la presència d'una geminació, aquest signe, denominat xadda, és similar a la lletra grega i es posa sobre la consonant afectada per la geminació. Per exemple ([hirra], ‘gat’). Vocals En l'escriptura àrab només s'escriuen les vocals llargues, el lector ha d'estar familiaritzat amb la llengua per entendre les vocals omeses. Tanmateix, a les edicions de l'Alcorà i a texts didàctics (per a nens i persones que aprenen a llegir) s'utilitzen una sèrie de diacrítics per marcar les diferents vocals curtes i l'absència de vocal. Vocals curtes Per a indicar l'«obertura» de les lletres en ser pronunciades, hom hi posa una sèrie de signes diacrítics: La fatha (, a l'exemple es mostra sobre la ba) indica una vocalització oberta . La kasra () és l'única que va sota la lletra en qüestió, i indica una vocalització més aviat tancada i frontal . La damma () indica una vocalització més aviat tancada i posterior . El sukun () indica que la consonant s'emet sense cap so vocàlic. Els tanwín de fatha (), kasra () o damma (). Són els mateixos diacrítics duplicats. Indiquen indeterminació en un substantiu i només van a final de paraula. En ser pronunciats, a la vocalització corresponent se l'hi afegeix el so . Vocals llargues Quan es vol indicar una vocalització llarga, hom usa les següents consonants (en aquest cas que deixen de ser emprades com a tals): Per a allargar la fatha s'hi afegeix un àlif: () . Per a allargar la kasra, una ya: () . Per a allargar la damma, una waw: () . Lletres «solars» i «lunars» A la meitat de les 28 lletres de l'alfabet bàsic (marcades amb groc en la taula superior), hom les ha batejat com a «solars» i a l'altra meitat com a «lunars». Aquesta distinció no respon a cap raó astronòmica o astrològica, sinó a les paraules que es fan servir com a model de comportament. Les lletres solars, reben el seu nom perquè la paraula-exemple d'aquest grup és (‘sol’). Quan es determina amb l'article (), la primera consonant de la paraula, , en entrar en contacte amb la de , l'assimila. Llavors, en comptes d' hom pronuncia . Per marcar aquesta geminació de la , aquesta agafa una (vegeu més amunt, a «Vocalització», apartat de la xadda). Així, . Les lletres lunars són les que no tenen aquest comportament: no hi ha assimilació de la (es pronuncia) i per tant tampoc no hi ha geminació. En aquest cas la paraula-exemple és (‘lluna’). Així, Numerals àrabs Hi ha dos tipus de numerals a l'escriptura àrab; numerals àrabs estàndard i numerals orientals àrabs utilitzats a l'escriptura àrab de l'Iran, el Pakistan i l'Índia. Els numerals, al contrari que les lletres, s'escriuen i llegeixen d'esquerra a dreta. Llengües escrites amb l'alfabet àrab L'alfabet àrab ha estat adoptat per una sèrie d'altres llengües com a sistema d'escriptura, entre d'altres el persa, el kurd, el malai o l'urdú que no són semítiques. Aquesta adaptació ha comportat l'alteració d'alguns caràcters i la introducció d'altres de nous per tal de representar fonemes que no són presents a la fonologia aràbiga. Per exemple, l'àrab no té el so oclusiu bilabial sord (la [p]), per això les llengües que el tenen van haver d'afegir la representació d'aquest so, que difereix en funció de la llengua. Les modificacions tendeixen a agrupar-se: les llengües de l'Índia i les turqueses escrites amb l'alfabet àrab tendeixen a utilitzar l'alfabet persa mentre que les llengües d'Indonèsia tendeixen a seguir l'alfabet jawi. En el cas del kurd, el caixmiri i l'uigur, a més de l'adopció de representacions de sons propis, és obligatòria l'escriptura de totes les vocals, l'abjad esdevé un abugida. La utilització de l'escriptura aràbiga a les llengües de l'Àfrica Occidental, en especial a les del Sahel africà, es va desenvolupar amb la penetració de l'islam. Però també s'han introduït diferents diacrítics per representar els sons absents en l'àrab. Fins a un cert punt es tendeix a utilitzar l'estil del Magrib, com per exemple la posició dels punts a la lletra que representa el so [p]. Llengües que fan servir l'alfabet àrab Avui dia Pakistan, Iran, Afganistan, l'Índia i la Xina són els estats més importants on es fa servir l'alfabet àrab per escriure una o més llengües oficials: persa, dari, panjabi, paixtu, urdú, caixmiri, sindhi i uigur. Orient Pròxim i Àsia Central Kurd, al nord de l'Iraq, al nord-oest de l'Iran i al nord-est de Síria (a Turquia es fa servir l'alfabet llatí) Persa, àzeri, kurd i balutxi, a l'Iran Dari, paixtu i uzbek, a l'Afganistan Tadjik, que és la forma de la llengua persa oficial a Tadjikistan, habitualment utilitza l'alfabet ciríl·lic, però hi ha un cert ús de l'alfabet persa Uigur, que va adoptar l'alfabet llatí el 1969 però el 1983 va retornar a l'àrab, tot i que simplificat i totalment vocalitzat Kazakh (Kazakhstan) i kirguís (Kirguizstan), habitualment utilitzen l'alfabet ciríl·lic però a la Xina (Xinjiang) i d'altres països s'utilitza l'àrab Garxuni, utilitzat per algunes comunitats cristianes siríaques Àsia del sud i de l'est Urdú i altres llengües regionals com el panjabi, el sindhi, el caixmiri i el balutxi, al Pakistan. Urdú, caixmiri (aquest darrer també utilitza l'alfabet sharada), el malaiàlam, a l'Índia Arwi, un dialecte del tàmil, utilitza l'alfabet àrab per a propòsits religiosos a Tamil Nadu (Índia) i Sri Lanka Divehi, a les Maldives, en una versió derivada anomenada alfabet taana Malai, escrit amb l'alfabet jawi àrab, cooficial al sultanat de Brunei; emprat amb propòsits religiosos a Malàisia, Indonèsia, sud de Tailàndia, Singapur i algunes àrees de les Filipines Àfrica Beja, al nord-est del Sudan Comorès, a les illes Comores, on també es fa servir l'alfabet llatí (cap n'és oficial) Haussa, en algunes zones es fa servir l'alfabet àrab, però pot variar el valor de les lletres Wòlof Ful Mandinga, l'alfabet àrab encara té un cert ús tradicional, però l'oficial és el llatí Amazic, encara utilitza l'alfabet àrab, però avui dia el tifinag l'està substituint Llengües que havien utilitzat l'alfabet àrab Els parlants de llengües no escrites van adoptar l'alfabet àrab per proximitat o per la influència de la religió islàmica. A més durant moltes èpoques l'única educació possible era la religiosa, i això va portar els musulmans a utilitzar l'alfabet àrab per escriure qualsevol llengua, amb el resultat que durant l'edat mitjana aquest alfabet era el més àmpliament utilitzat. Al l'alfabet llatí va reemplaçar l'àrab als Balcans, a parts de l'Àfrica subsahariana i a l'Àsia Sud-oriental, mentre a la Unió Soviètica, després d'un petit període de llatinització, es va imposar la utilització de l'alfabet ciríl·lic. A Turquia, la revolució d'Atatürk va imposar l'alfabet llatí el 1928. Després del col·lapse de l'URSS del 1991 moltes repúbliques amb llengües turqueses han tendit a seguir l'alfabet llatinitzat turc. Tanmateix, hi ha casos com el del Tadjikistan, amb una llengua propera al persa, on s'ha renovat la utilització de l'alfabet persa. La majoria de les llengües iràniques continuen utilitzant l'alfabet aràbic, el mateix passa amb les Llengües indoàries del Pakistan i les poblacions musulmanes de l'Índia, però el bengalí de Bangladesh (un país musulmà) s'escriu amb l'alfabet bengalí. Africa Amazic, en particular al Marroc, on és oficial l'alfabet tifinag Harari d'Etiòpia, avui utilitza l'alfabet amhàric i el llatí Hausa, ful, mandinga i wòlof, utilitzen l'alfabet llatí per a l'educació i la literatura Malgaix, utilitza l'alfabet llatí des del 1823 Nubià Suahili, utilitza l'alfabet llatí des del Somali, utilitza l'alfabet llatí des del 1972 Songhai Ioruba Europa Albanès Bosnià Tàtar Bielorús Mossàrab, castellà, portuguès Àsia Turc Àzeri, a l'Azerbaidjan, avui escrit amb els alfabets ciríl·lic i llatí Baixkir, txetxè, kazakh, kirguís, tàtar, turcman Uzbek Malai Kurd Vegeu també Alfabet de xat àrab Cal·ligrafia àrab Referències Enllaços externs Cal·ligrafia àrab


source: wikipedia

text: L'antropologia és la disciplina que estudia l'ésser humà de manera holística. Combina en una sola disciplina els enfocaments de les ciències naturals i de les ciències socials i humanes, així com amb la filosofia. Estudia l'origen i desenvolupament de tota la gamma de la variabilitat humana i els comportaments socials al llarg del temps i l'espai, és a dir, del procés biosocial de l'existència de l'espècie humana. L'antropologia té com a objecte d'estudi tots els éssers humans i totes les dimensions de la humanitat. Altres disciplines associades a l'antropologia són la lingüística i l'arqueologia. La paraula prové del grec άνθρωπος, ánthropos, 'ésser humà', i el sufix -logia derivat de λόγος, lógos, 'doctrina, coneixement'. Hi ha dues grans branques d'esta ciència. La primera és l'antropologia cultural o social, que estudia els humans com a éssers culturals. Té per objecte d'estudi els éssers humans com a col·lectiu que viuen en societat i per tant són productors de cultura i, alhora, productes d'esta, que es definix com la capacitat de concebre el món de manera simbòlica, d'aprendre i de transmetre símbols o conceptes a altres humans, i de transformar el món i els humans mateixos, utilitzant estos símbols. Concretament, l'antropologia cultural s'encavalca amb l'etnologia, la diferència amb la qual deriva, en bona part, de l'epistemologia anglosaxona; mentre que l'antropologia social ve a ser una branca de la sociologia. La segona gran branca és l'antropologia física o biològica, que estudia l'ésser humà en tant que ésser biològic, així com la variabilitat dels grups humans al llarg de la història, independentment de la cultura. Una tercera branca, l'antropologia criminal, hui es considera una pseudociència cancel·lada. Significat i definicions històriques Etimologia No contrastant que Aristòtil crea l'adjectiu anthropologos, ho va fer en un sentit molt genèric, amb què no pretenia generar un coneixement positiu. El terme antropologia pareix haver estat emprat per primera volta, en un sentit proper a l'etimològic, pel filòsof, metge i teòleg Magnus Hundt (1449-1519) en Antropologium de hominis dignitate, natura et proprietatibus, de elementis, partibus et membris humani corporis (Leipzig, 1501). Els termes antropologia i etnologia adquirixen sentit al i històricament els dos mots han estat designats com a conceptes diferents, però vinculats. L'antropologia era una ciència de la natura i l'etnologia era una classificació cultural que finix per designar "l'anàlisi comparada de les mentalitats i les institucions de les societats tradicionals". Segons Marcel Mauss, es pot distingir dins l'ofici d'antropòleg una fase etnogràfica, que observa i recull els fets, una fase etnològica, que els analitza i una fase antropològica, que compara, sintetitza i teoritza. Però per alguns antropòlegs contemporanis, este esquema no s'adiu perquè "l'etnografia és tota sola etnologia, l'observació va plena d'interpretacions". L'antropologia com a disciplina apareix per primer cop en lHistoire Naturelle de Buffon (1749) i combina molt aviat dues genealogies diferents: Una de primerenca, de base naturalista, relacionada amb el problema de la diversitat física de l'espècie humana (anatomia comparada) i com a fruit d'un projecte comparatiu de descripció de la diversitat dels pobles. Este últim havia estat abordat des de la baixa edat mitjana, en relació amb els problemes que plantejava el treball dels missioners, les necessitats de descriure pobles situats als marges de l'Europa de l'alta edat mitjana, i més tard el projecte colonial. Posteriorment, s'hi afegiria la història comparada de la cultura dels pobles que donaria lloc, a Europa, al folklore. La definició actual l'etnologia seguix sent associada de manera implícita a l'estudi d'un poble determinat així com al treball de camp, mentre que l'antropologia estudia fets humans, és a dir, propis de l'ésser humà. I, de fet, estes són les definicions que prevalen. Històricament s'ha associat l'antropologia a l'estudi de comunitats aborígens tractades com a "primitives", passades i fora d'època, i s'ha volgut crear una disciplina diferent per estudiar les societats industrialitzades: la sociologia. Però esta forma de procedir és pròpiament occidental, ja que en altres àrees del planeta l'antropologia estudia igualment les societats industrialitzades en un conjunt antropològic contemporani. Perspectiva històrica Durant el l'anomenada llavors antropologia general incloïa un espectre d'interessos molt ampli, que abastava des de la paleontologia del Quaternari al folklore europeu, passant per l'estudi comparat dels pobles aborígens. Per això formava part de les ciències naturals i el pensament filosòfic alemany. Després de l'aparició dels models evolucionistes i el desenvolupament del mètode científic en les ciències naturals, molts autors van pensar que els fenòmens històrics també seguirien pautes deduïbles per observació. El desenvolupament inicial de l'antropologia com a disciplina més o menys autònoma del conjunt de les ciències naturals coincideix amb l'apogeu del pensament il·lustrat, i posteriorment del positivista, que elevava la raó a una capacitat distintiva dels éssers humans. El seu desenvolupament es va poder vincular molt prompte als interessos del colonialisme europeu derivat de la Revolució industrial. Nota: l'estudi de l'ésser humà és ben antic. Heròdot (484-425 ane) en les seves Històries explica les diferències entre els diversos habitants del món conegut (Líbia, Egipte, Grècia, Àsia Menor...) i parla ja de diferències de crani entre egipcis i perses, fet que és del tot erroni i esbiaixat, però ens indica ja una primera aproximació a altres cultures. Hipòcrates (460-377 ane) llançà la teoria segons la qual el medi influencia els caràcters o trets físics de l'ésser humà i per això cridava l'atenció sobre les diferències de qui habita en climes variats. Aristòtil (384-322 ane) estudia l'ésser humà perquè el considerava complex i, per tant, procedix a mesurar cranis, etc. Per raons que tenen a veure amb el projecte de la Nova República nord-americana, la qual introduïx una ideologia que exclou la població indígena, originària de les terres, l'antropologia de camp començà a tenir bases professionals als Estats Units a l'últim terç del a partir de les activitats del Bureau of American Ethnology i de la Smithsonian Institution. L'antropòleg alemany Franz Boas, vinculat a aquest tipus de tasca, institucionalitzà acadèmicament i professionalment l'antropologia als Estats Units. A la Gran Bretanya victoriana, Tylor i posteriorment autors com Rivers i més tard Malinowski i Radcliffe-Brown desenvoluparen un model professionalitzat d'antropologia acadèmica. La mateixa cosa va succeir a Alemanya abans del 1918. En la majoria de potències colonials de principis de segle hi ha esbossos de professionalització de l'antropologia que no acabaren de quallar fins passada la Segona Guerra mundial. En tots els estats occidentals s'incorporà el model professional d'antropologia anglosaxona. Per este motiu, la major part de la producció de l'antropologia social o cultural abans de 1960 -que es coneix com a model antropològic clàssic- es basa en etnografies produïdes a Amèrica, Àsia, Oceania i Àfrica, però amb un pes molt inferior a Europa. La raó n'és que al continent europeu va prevaler una etnografia positivista, destinada a apuntalar un discurs sobre la identitat nacional, tant als estats germànics, com als escandinaus i eslaus. El model antropològic clàssic de l'antropologia social fou abandonat durant la segona meitat del . Actualment els antropòlegs treballen pràcticament tots els àmbits de la cultura i la societat. L'objecte d'estudi Aquesta ciència postula que res de l'ésser humà, llevat de la biologia, no és inherent a la seua natura. Per això, l'objecte de l'anàlisi antropològica no pot ser entés com una cosa donada. La definició del problema a investigar passa per la reflexió teòrica i empírica del fenomen. Després del desenvolupament de diferents tradicions teòriques, i en diversos països, es va produir un debat sobre quin era l'aspecte de la vida humana que l'antropologia havia d'estudiar. En eixa època, els lingüistes i arqueòlegs culturals ja havien definit els seus camps d'acció. James George Frazer havia proposat que este objecte era la cultura, entesa com un "tot complex" que inclou creences, costums, tecnologia i tot allò que produïxen les societats humanes. Esta proposta és present en tots els corrents de l'antropologia, bé es declaren a favor o en contra seua. Tanmateix, a partir d'esta confrontació, hi ha un fenomen d'una constant atomització dins la disciplina que, per citar l'exemple més conegut, comporta que molts autors consideren que l'estudi de la cultura seria el camp de l'antropologia cultural i el de les estructures socials el de l'antropologia social pròpiament dita. Radcliffe-Brown, antropòleg social, considerava com una disciplina diferent la que realitzaven Franz Boas i els seus alumnes, antropòlegs culturals. Segons Clifford Geertz, l'objecte de l'antropologia és l'estudi de la diversitat cultural. Siga quin siga el cas que es presente, l'antropologia general es preocupa per: poder i política parentiu i societat religió i simbologia Cadascun d'estos punts són estudiats per l'antropologia cultural. L'ésser humà és estudiat des del vessant humanístic. La llista de preocupacions s'allarga amb un punt de vista sociològic, incloent-hi l'estudi del gènere, del treball, etc. Estudiar l'ésser humà científicament, d'altra banda, és estudiar-lo biològicament i, ací, les preocupacions són diametralment distintes. Tot amb tot, l'objecte d'estudi de l'antropologia és l'ésser humà i, com a ciència social, el seu punt de partença és l'anàlisi sociocultural del seu comportament. En tant que ciència, estudia la seua biologia, el seu parlar i el seu estat actual i passat. Branques de l'antropologia Històricament parlant, el projecte d'antropologia general es componia de quatre branques: la lingüística, l'arqueologia, l'antropologia biològica, l'antropologia social i antropologia cultural. És a dir, a l'hora de definir l'antropologia, existixen dues perspectives d'estudi: científica humanística Segons si fem servir el mètode científic o humanístic, tindrem dues branques diferenciades de l'antropologia general. La branca científica es dedica a l'estudi de l'ésser humà biològic mentre que l'humanística es dedica a estudiar-lo des d'un vessant sociocultural. D'esta diferència en trobem les quatre branques clàssiques, que són la sociologia, la lingüística i la cultural per la banda humanística, i la física i arqueològica per la banda científica. Així doncs, les branques de l'antropologia es poden comptar en quatre: Antropologia biològica o antropologia física; esta branca analitza la diversitat del cos humà en el passat i el present. Inclou, per tant, l'evolució de l'anatomia humana, així com les diferències i relacions entre els pobles actuals i les seues adaptacions a l'ambient. De vegades, inclou l'evolució dels primats. En el passat era anomenada antropologia física, encara que amb una lleugera disparitat de conceptes. Antropologia social; es tracta d'estudiar l'ésser humà social en un entorn industrial i per això es pot parlar directament de sociologia en lloc d'antropologia social. Ha de permetre entendre la realitat d'una societat estructurada en estats industrials. Estudia no sols l'estructura de la societat, sinó també les seues mentalitats, les desviacions de la norma, la producció material derivada d'este tipus de vida en comú. Comporta l'estudi del gènere, les desigualtats, el treball, el consum o la identitat. Partix ben sovint d'una anàlisi microsocial per aconseguir una perspectiva general. Antropologia cultural; es tracta de l'estudi comparatiu de les maneres variades en què les persones donen sentit al món que les envolta. Està força associada a la filosofia, la literatura i les arts perquè distingix la cultura objectiva i subjectiva. L'objectiva és precisament la que es relaciona àmpliament amb totes aquestes àrees. Es mira d'entendre les societats mitjançant els seus símbols i els seus valors culturals. S'hi estudia, doncs, la cultura material, la tecnologia, les infraestructures, les relacions de gènere, l'ètnia, la criança i la socialització, a més de la religió, el mite, els símbols, els valors, l'etiqueta, la visió del món o representacions mentals, els esports, la música, la nutrició, els jocs o els festivals. El mètode pot fer servir la comparació entre cultures. Arqueologia. Estudia la humanitat pretèrita. Permet conéixer la vida en el passat de pobles extints. Els arqueòlegs depenen de les restes materials de pobles antics per inferir-ne els estils de vida. Això es realitza mitjançant l'anàlisi estratigràfica dels objectes obtinguts en les excavacions. Lingüística; l'antropologia lingüística cerca entendre els processos comunicatius humans, verbals i no verbals, així com la varietat del llenguatge en el temps i l'espai. Mira de saber-ne més sobre els usos socials del llenguatge i la relació entre el llenguatge i la cultura. És una branca que incidix en els mètodes lingüístics sobre problemes antropològics. Vincula l'anàlisi de formes i processos lingüístics a la interpretació dels processos socioculturals. Els antropòlegs lingüístics es basen tot sovint en camps que es relacionen, i això inclou la sociolingüística, la pragmàtica, la lingüística cognitiva, la semiòtica, l'anàlisi del discurs i l'anàlisi de la narrativa. Subbranques Al seu torn, cadascuna d'estes quatre branques principals se subdividixen en innombrables subbranques que moltes voltes interactuen entre si. De l'antropologia social, coneguda antigament com a antropologia sociocultural, es desprenen: Antropologia del parentiu: aquesta branca s'enfoca en les relacions de parentiu, enteses com un fenomen social, i no com a mer derivat de les relacions biològiques que s'establixen entre un individu, els seus genitors i consanguinis; es tracta d'una de les especialitats més antigues de l'antropologia i, de fet, està relacionada amb el tarannà dels primers antropòlegs evolucionistes del . Ciberantropologia: és una branca de l'antropologia sociocultural que estudia sistemes cibernètics i la relació entre humans i tecnologies. Antropologia de la religió: estudia els sistemes religiosos i de creences. Antropologia filosòfica: és una branca de la filosofia alemanya i no de l'antropologia científica que, principalment, s'ocupa de les incerteses d'índole ontològica. Centra l'atenció en l'ésser humà; pren en compte una gran varietat d'aspectes de l'existència humana, passada i present, i combina estos materials diversos en un abordatge íntegre del problema de l'existència. A més a més, es pregunta per la naturalesa fonamental del seu ésser, es pregunta allò que diferencia l'humà de tots els altres éssers, com es definix tot sol amb la seua existència històrica, etc. Estos interrogants fonamentals de l'antropologia filosòfica poden ser condensats en una pregunta radical: "Què és l'ésser humà?". A més de l'antropologia econòmica, antropologia política, aplicada, rural, urbana, visual, totes les que han d'entendre's com a enfocaments o punts de partida diversos per analitzar els fenòmens socials. De l'antropologia física, coneguda també com a antropologia biològica, es desprenen: Antropologia forense: s'encarrega de la identificació de restes humanes esqueletitzades, donada la seua àmplia relació amb la biologia i variabilitat de l'esquelet humà. També pot determinar, en el cas que hagen deixat marques sobre els ossos, les causes de la mort, per tractar de reconstruir la mecànica de fets i la de lesions, conjuntament amb l'arqueòleg forense, el criminalista de camp i metge forense, així com aportar, de ser-ne possible, elements sobre la conducta del victimari per mitjà d'indicis deixats al lloc dels fets i el tractament peri-mortem i post-mortem donat a la víctima. Paleoantropologia: s'ocupa de l'estudi de l'evolució humana i els seus avantpassats fòssils o homínids antics. A vegades, també pot ser coneguda com a paleontologia humana. Antropologia genètica: es definix com l'aplicació de tècniques moleculars per poder entendre l'evolució homínida, en particular la humana, relacionant-les amb altres criatures no humanes. De larqueologia es desprenen: Arqueoastronomia: és l'estudi de jaciments arqueològics relacionats amb l'estudi de l'astronomia per cultures antigues. També estudia el grau de coneixements astronòmics dels diferents pobles antics. Un dels aspectes d'esta disciplina és l'estudi del registre històric de coneixements astronòmics anterior al desenvolupament de la moderna astronomia. Arqueologia subaquàtica: seguix els preceptes de l'arqueologia terrestre, però es dedica, amb tècniques de busseig, a desentranyar antigues cultures les restes materials de les quals, per alguna raó o altra, es troben actualment sota l'aigua. Cadascuna de les branques ha tingut un desenvolupament propi en una mesura més o menys dimensionada. La diversificació de les disciplines no impedix, d'altra banda, que es troben en interacció permanent les unes amb les altres. Els edificis teòrics de les disciplines antropològiques compartixen com a base el seu interés per l'estudi de la humanitat. Això no obstant, metonímicament en l'actualitat, quan es parla d'antropologia, per antonomàsia es fa referència a l'antropologia social. Temàtiques i terminologia recurrent Cultura Endoculturació Transculturació Aculturació Interculturalitat Gènere Comportament Tabú Mite Etnografia Hominización Etnocentrisme Excavació Societat Matriarcat Ceràmica Síndrome cultural Etnoarqueologia Ecologia cultural Educació intercultural Comunicació intercultural Bruixeria Identitat cultural Exotisme Màgia Netnografia Assimilació cultural Neuroantropologia Diversitat cultural Parentiu Etnomusicologia Genocidi Ètnia Races humanes Família Costums Etnolingüística Alteritat Xamanisme Ritual Canibalisme Sexualitat Etnobotànica Cosmovisió Institució Modernitat Proxèmica Ritus Postmodernitat Xoc cultural Capacitat intercultural Drogues ancestrals Globalització Mètode d'investigació Treball de camp Mètode de l'antropologia cultural El mètode d'obtenció de coneixement de l'antropologia és força fàcil d'exposar però ben difícil d'aplicar. Comporta que l'antropòleg siga capaç abandonar els seus prejudicis i estiga disposat a aprendre dels altres. La primera fase del mètode antropològic és el treball de camp, que consistix en una immersió en la comunitat que es vulga analitzar. Això vol dir que si, per exemple, l'antropòleg vol conéixer una comunitat indígena d'Austràlia, haurà d'anar a viure un temps amb aquesta comunitat, adaptar-se a les seues creences, menjar allò que mengen, comportar-se com es comporten, adoptar el seu estil de vida, etc. S'anomena esta fase d'observació i això acosta l'antropologia a l'empirisme, perquè aquest adopta justament l'observació de la realitat en moviment per traure conclusions. És a dir, posa a prova les seues hipòtesis observant com es comporten els humans de manera natural. Fet això, l'antropòleg ha de posar per escrit tot allò que ha aprés sobre la societat que ha analitzat. És la fase d'etnografia. Això comporta una exposició estructurada i comprensible per a una altra cultura que no s'ha immergit mai en la cultura estudiada. L'antropòleg ha de ser objectiu, no faltar a la veritat, aportar informació qualitativa i quantitativa, saber ser imparcial, etc. L'estudi es publica per tal que altres antropòlegs puguen anar-ho a verificar. És després d'una tercera fase de verificació del treball amb un nou treball de camp i un nou procés d'etnografia que l'estudi aconseguix ser acceptat i avalat per tota la comunitat científica. L'estudi, però, no es deixa dins un calaix d'armari de l'arxiu nacional, sinó que ha de fer un objecte d'actualització de la informació. Això vol dir que l'antropòleg es dedica en una quarta fase: a fer un seguiment de la societat estudiada per tal de comprendre les seues evolucions, els nous raonaments, els canvis, etc. Per tal de poder dur a terme tot aquest mètode, l'antropòleg ha de ser capaç d'abandonar el monoculte, és a dir, saber la llengua de l'altre, aprendre a practicar la seua religió, si en té alguna, etc. Les societats monolingües són de monoculte perquè rere l'única llengua que parlen, hi una única cultura i això restringix els punts de vista amb què la societat mira el món que l'envolta. L'antropòleg ha de tenir, doncs, una ment força oberta i això comporta abandonar tota mena de monocultes i, per tant, el monolingüisme. Convé, fins i tot, aprendre llengües minoritàries, i fins i tot llengües minoritzades. Vet ací alguns elements del seu mètode: Investigació qualitativa Etnografia Investigació quantitativa Metodologia arqueològica Treball de camp Holisme Diari de camp Mètode de l'antropologia social Mètode de l'antropologia arqueològica Mètode de l'antropologia física Ètica, política i antropologia Alguns problemes ètics sorgixen de la simple raó que els antropòlegs tenen més poder que els pobles que estudien. S'ha argumentat que la disciplina és una forma de colonialisme en la qual els antropòlegs obtenen poder a costa dels subjectes. Segons això, els antropòlegs adquirixen poder explotant el coneixement i els artefactes dels pobles que investiguen. Estos, per la seua banda, no obtenen res a canvi i, al capdavall, perden en la transacció. De fet, l'anomenada escola britànica va ser lligada explícitament, al principi, a l'administració colonial. El 2002, Kevin B. McDonald criticà l'antropologia boasiana com a part de l'estratègia jueva per accelerar la immigració massiva i destruir Occident. Mentre la genètica ha avançat com a ciència, alguns antropòlegs com Lucca Cavalli-Sforza han actualitzat el concepte dètnia d'acord amb els nous descobriments, tals com el traç de les migracions antigues per mitjà de l'ADN del mitocondri i del cromosoma Y. Finalment, l'antropologia té una història d'associacions amb les agències governamentals d'intel·ligència i la política antibel·licista. Boas rebutjà públicament la participació dels Estats Units en la Primera Guerra Mundial, el mateix que la col·laboració d'alguns antropòlegs amb la intel·ligència dels Estats Units. En contrast, molts antropòlegs contemporanis a Boas foren actius participants en esta guerra de múltiples formes. D'entre tots hi ha dotzenes que van servir per l'Oficina de Serveis Estratègics i l'Oficina d'Informació de Guerra. Com a exemple, es té Ruth Benedict, autora dEl crisantem i l'espasa, que és un informe sobre la cultura japonesa realitzat a comanda de l'exèrcit dels Estats Units. El 1950 l'Associació Antropològica Nord-americana (AAA) va proveir a la CIA informació especialitzada dels seus membres i molts antropòlegs van participar en l'Operació Camelot durant la Guerra de Vietnam. D'altra banda, molts altres antropòlegs van ser summament actius en el moviment pacifista i van fer pública la seua oposició en l'''American Anthropological Association, condemnant la participació del gremi en operacions militars encobertes. També s'han manifestat en contra de la invasió a l'Irac, encara que sobre aquest tema no hi ha hagut un consens professional als Estats Units. Els col·legis professionals d'antropòlegs censuren el servei estatal de l'antropologia i les seues deontologies poden impedir als antropòlegs donar conferències secretes. L'Associació Britànica d'Antropologia Social ha qualificat certes beques d'èticament perilloses. Per exemple, ha condemnat el programa de la CIA Pat Roberts Intelligence Scholars Program, que patrocina estudiants d'antropologia a les universitats dels Estats Units en preparació per a tasques d'espionatge per al govern. La Declaració de Responsabilitat Professional de lAmerican Anthropological Association afirma clarament que «en relació amb el govern propi o amfitrió (...) no han d'acceptar-se acords d'investigacions secretes, informes secrets ni de cap tipus». Ciència dura, ciència tova L'antropologia, com gairebé totes les ciències socials, patix de no ser considerada sempre una ciència al mateix nivell que la física o la química. Això és així perquè no totes les ciències humanes poden utilitzar l'empirisme com a mètode per obtenir coneixement. Es qüestiona, doncs, per què no es posa cap hipòtesi en pràctica per verificar que és o no fals, descartable o validable. No obstant això, l'antropologia procedix per observació i això constituïx un punt a favor de la disciplina. No deixa de ser cert que qui observa és susceptible d'estar influenciat pel marc mental en què ha crescut i nascut. L'antropologia, però, mira justament de depassar este aspecte proposant una immersió real, com ara aprendre a viure i, de fet, viure al si d'una comunitat indígena. Els posicionaments marxistes consideren que, així i tot, l'antropologia com la sociologia es limiten a posar per escrit allò que observem, però els nostres sentits poden enganyar-nos. Estem, doncs, posant per escrits observacions probablement esbiaixades del que és realment el nostre entorn ja que, al capdavall, allò que veiem ho passem pel nostre cervell i este no reflectix allò que veu, fa una reproducció del que ha vist. Tot i este debat, no deixa de ser cert que, a diferència de les ciències humanes, l'antropologia considera dins el seu mètode la incorporació de treball de camp. L'observació mira de ser objectiva i tot treball és revisable. També hi ha sempre un procés d'immersió. Això vol significar que el mètode dels antropòlegs no és purament cartesià, sinó que, malgrat les seues limitacions, incorpora l'experiència. Història de l'antropologia Segle L'origen de la pregunta antropològica La pregunta antropològica és abans de res una pregunta per l'altre. I en termes estrictes, està present en tot individu i en tot grup humà, en la mesura en què cap de les dues entitats pot existir aïllada, sinó en relació amb un altre. Este altre és el referent per a la construcció de la identitat, ja que esta es construïx per «oposició a» i no «a favor de». La preocupació per allò que genera les variacions socials és l'interés fundador de l'antropologia moderna. D'esta manera, per a Krotz, la sorpresa és el pilar de l'interés pel «un altre» (alter), i són les «alteritats» les que marquen tal contrast binari entre les persones. Malgrat que tots els pobles comparteixen esta inquietud, és a Occident on, per condicions històriques i socials particulars, adquirix una importància superior. És innegable que ja Hesíode, Heròdot i altres clàssics indagaven en estes diferències. No obstant això, quan Europa es troba enfront de pobles desconeguts i que resultaven extraordinaris, interpreta estes exòtiques formes de vida ora fascinada, ora esglaiada. La conquesta d'Amèrica constitueix una gran fita de la pregunta antropològica moderna. Els escrits de Cristòfor Colom i altres navegants revelen el xoc cultural en què es va veure immersa la vella Europa. Especial importància tenen els treballs dels missioners indians a Mèxic, Perú, Colòmbia i Argentina en els primers acostaments a les cultures aborígens. D'entre ells destaca Bernardino de Sahagún, que empra en les seues recerques un mètode summament rigorós, i llega una obra amb una separació ben clara entre la seua opinió eclesiàstica i les dades dels seus «informants» sobre la seua pròpia cultura. Esta obra és Història de les coses de la Nova Espanya. Amb els nous descobriments geogràfics es desenvolupa l'interés cap a les societats que trobaven els exploradors. Al l'assagista francés Montaigne es preocupa pels contrastos entre els costums de diferents pobles. El 1724 el missioner jesuïta Lafitau publica un llibre en què compara els costums dels autòctons americans amb els del món antic. El 1760 Charles de Brosses descriu el paral·lelisme entre la religió africana i la de l'antic Egipte. El 1748 Montesquieu publica L'esperit de les lleis basant-se en lectures sobre costums de diferents pobles. Al , va ser comuna la presència de relators històrics, els quals, a manera de crònica, descrivien les seues experiències en viatges de gran durada pel món. En este cas es pot citar Estanislau de la Falç. El va veure el començament de viatges empresos amb la finalitat d'observar altres societats humanes. Alguns viatgers famosos d'este segle foren Bastian (1826-1905) i Ratzel (1844-1904). Ratzel fou el pare de la teoria del difusionisme, que considerava que tots els invents s'havien estés pel món per mitjà de migracions; esta teoria fou portada a l'absurd pel seu deixeble Frobenius (1873-1938), que pensava que tots els invents bàsics es feren en un sol lloc: Egipte. Charles Darwin i alguns fets històrics com la Revolució industrial contribuirien al desenvolupament de l'antropologia com una disciplina científica. El naixement de la disciplina A l'erudit persa al-Biruní, de l'edat d'or de l'islam se'l considera el primer antropòleg, però es considera que el naixement de l'antropologia com a disciplina va tenir lloc durant el segle de les Llums, quan a Europa es van realitzar els primers intents sistemàtics d'estudiar el comportament humà. Les ciències socials que inclouen, entre altres, la jurisprudència, la història, la filologia, la sociologia i, per descomptat, l'antropologia, van començar a desenvolupar-se en esta època. D'altra banda, la reacció romàntica contra el moviment il·lustrat que va tenir el centre a Alemanya fou el context en què filòsofs com Herder i, posteriorment, Wilhelm Dilthey, van escriure les seues obres. S'hi pot rastrejar l'origen de diversos conceptes centrals en el desenvolupament posterior de l'antropologia. Estos moviments intel·lectuals en part van bregar amb una de les majors paradoxes de la modernitat: tot i que el món sempetitia i s'integrava cada vegada més, l'experiència de la gent del món resultava més atomitzada i dispersa. Com Karl Marx i Friedrich Engels van observar en la dècada de 1840: Irònicament, esta interdependència universal, en comptes de portar a una major solidaritat en la humanitat, coincidí amb l'augment de divisions ètniques, religioses i de classe, i algunes expressions culturals confuses i pertorbadores. Estes són les condicions de vida que la gent en l'actualitat enfronta quotidianament, però no són noves: tenen l'origen en processos que van començar al i es van accelerar al . Institucionalment, l'antropologia emergí de la història natural (exposada per autors com Buffon), definida com un estudi dels éssers humans, generalment europeus, vivint en societats poc conegudes en el context del colonialisme. Esta anàlisi del llenguatge, cultura, fisiologia i artefactes dels pobles primitius, com se'ls anomenava en esta època, era equivalent a l'estudi de la flora i fauna d'estos llocs. És per això que podem comprendre que Lewis Henry Morgan escrivís tant una monografia sobre La lliga dels iroquesos, com un text sobre El castor americà i les seues construccions. Un fet important en el naixement de l'antropologia com a disciplina institucionalitzada és que la major part dels seus primers autors eren biòlegs (com Herbert Spencer), o bé juristes de formació (com Bachofen, Morgan, McLennan). Estes vocacions acadèmiques van influir en la construcció de l'objecte antropològic de l'època i en la definició de dos temes crucials per a l'antropologia al llarg de la seua història, a saber: la naturalesa del canvi social en el temps i del dret (analitzat sota la forma del parentiu) i els mecanismes d'herència. Atés que els primers acostaments de l'antropologia institucional tendien a estendre els conceptes europeus per comprendre l'enorme diversitat cultural d'altres latituds no europees, es va incórrer en l'excés de classificar els pobles per un suposat grau de major o menor progrés. Per això, en eixos primers temps d'indagació etnogràfica, alguns productes de la cultura material de nacions «civilitzades» com la República Popular Xina van ser exhibits en els museus dedicats a l'art, al costat d'obres europees; mentre que els seus semblants d'Àfrica o de les cultures nadiues d'Amèrica es mostraven als museus d'història natural, al costat dels ossos de dinosaure o els diorames de paisatges (costum que roman en alguns llocs fins als nostres dies). Dit això, la pràctica curatorial ha canviat dramàticament en anys recents, i seria incorrecte veure l'antropologia com a fenomen del règim colonial i del xovinisme europeu, perquè la seua relació amb l'imperialisme era i és complexa. L'antropologia continuà refinant-se a partir de la història natural i, a la fi del , la disciplina començava a cristal·litzar el 1935, per exemple, T. K. Penniman escrigué la història de la disciplina titulada 100 anys d'antropologia. En eixa època dominava el «mètode comparatiu», que assumia un procés evolutiu universal des del primitivisme fins a la modernitat; això qualificava societats no europees com a «vestigis» de l'evolució que reflectien el passat europeu. Els erudits van escriure històries de migracions prehistòriques, algunes de les quals eren valuoses i altres molt fantàstiques. Va ser durant este període quan els europeus van poder, per primera vegada, rastrejar les migracions polinèsiques per l'oceà Pacífic. Finalment, van discutir la validesa de la "ètnia" com a criteri de classificació, car decantava els éssers humans atenent caràcters genètics, i coincidí amb l'auge del racisme. En el , les disciplines acadèmiques van començar a organitzar-se al voltant de tres principals dominis: ciència, humanisme i ciències socials. Les ciències expliquen fenòmens naturals amb lleis seguint un mètode experimental. Les humanitats projectaven l'estudi de diverses tradicions nacionals, a partir de la història i les arts. Les ciències socials intenten explicar el fenomen social usant mètodes científics, buscant bases universals per al coneixement social. L'antropologia no es restringeix a cap d'estes categories. Tant basant-se en els mètodes de les ciències naturals, com també creant noves tècniques que involucraven no sols entrevistes estructurades sinó la coneguda «observació participant» desestructurada, i basada en la nova teoria de l'evolució per selecció natural, van proposar l'estudi científic de la humanitat concebuda com un tot. És crucial per a este estudi el concepte de cultura. La cultura ha estat definida en l'antropologia de les formes més variades, encara que és possible que hi haja acord en la seua conceptualització com una capacitat social per aprendre, pensar i actuar. La cultura és producte de l'evolució humana i element distintiu dHomo sapiens i, potser, de totes les espècies del gènere Homo, d'altres espècies, i com una adaptació particular a les condicions locals que prenen la forma de credos i pràctiques altament variables. Per això, la «cultura» no sols transcendeix l'oposició entre la natura i la consolidació; transcendeix i absorbeix peculiarment les distincions entre política, religió, parentiu i economia europeus com a dominis autònoms. L'antropologia per això supera les divisions entre les ciències naturals, socials i humanes en explorar les dimensions biològiques, lingüístiques, materials i simbòliques de la humanitat en totes les seues formes. Segle XX En este apartat es considera la consolidació de l'antropologia com una disciplina per dret propi. No obstant això, no és, ni de lluny, un edifici monolític. Com tots els corrents de pensament, es relaciona directament amb el context social en què es produïx. D'esta manera es pot entendre la divergència entre les diverses escoles nacionals d'antropologia, que es van consolidant durant els últims anys del i a meitat del . El desenvolupament de la sociologia i l'etnologia francesa L'antropologia francesa té una genealogia menys clara que les tradicions anglesa o nord-americana. Molts comentaristes consideren falsament Marcel Mauss com a fundador de la tradició antropològica francesa. Mauss era un membre del grup de lAnnee Sociologique, la revista dirigida pel seu oncle Émile Durkheim i mentre aquest estudiava la situació de les societats modernes, Mauss i els seus col·laboradors (com Henri Hubert i robert Hertz) van recórrer a l'etnografia i filologia per analitzar les societats que no estaven tan diferenciades com les nacions estat europees. En particular, en Assaig sobre els dons es provaria de rellevància permanent en els estudis antropològics la redistribució dels béns i la reciprocitat. En el període d'entreguerres, l'interés a França per l'antropologia concorria amb moviments culturals més amplis com el surrealisme i el primitivisme, que recorrien a l'etnografia com a font d'inspiració. Marcel Griaule i Michel Leiris són exemples de persones que van barrejar l'antropologia i l'avantguarda francesa. En este període la major part del que es coneix com a etnologia es restringia als museus, i l'antropologia va tenir una estreta relació amb les investigacions del folklore. No obstant això, fou sobretot Claude Lévi-Strauss qui ajudà a institucionalitzar esta ciència a França. A més de la transcendència de l'estructuralisme, Lévi-Strauss establí vincles amb antropòlegs nord-americans i anglesos. Al mateix temps va establir centres i laboratoris per tota França per proveir d'un context institucional l'antropologia mentre entrenava estudiants influents com Maurice Godelier o Françoise Héritier, que es tornaria molt influent en la seua escola. Moltes particularitats de l'antropologia francesa actual són conseqüència que s'investigue en laboratoris privats més que en universitats. El culturalisme nord-americà El corrent culturalista fou anomenat d'esta manera per l'especial interés que va posar en l'anàlisi de la cultura, a diferència de l'antropologia social britànica (interessada en el funcionament de les estructures socials), i l'etnologia francesa desenvolupada per Émile Durkheim i Marcel Mauss. Els pioners de l'antropologia nord-americana eren membres del staff del Bureau of Indian Affairs (Agència d'Afers Indis) i del Smithsonian Institution's Bureau of American Ethnology (Agència d'Etnologia Nord-americana de l'Institut Smithsonià), com John Wesley Powell i Frank Hamilton Cushing. L'antropologia acadèmica dels Estats Units l'establí Franz Boas, que va aprofitar el seu lloc a la Universitat de Colúmbia i al Museu Americà d'Història Natural per entrenar i desenvolupar múltiples generacions d'estudiants. L'antropologia de Boas era políticament activa i sospitava de les investigacions del govern o els mecenes. També era rigorosament empírica i escèptica en generalitzacions i intents d'establir lleis naturals. Boas estudià fills d'immigrants per demostrar que les ètnies biològiques no eren immutables i que la conducta i el comportament de cada grup humà eren resultat de la seua pròpia història i de les relacions que s'hagueren establert al llarg del temps amb el seu entorn social i natural, i no de l'origen ètnic dels grups o lleis naturals. Per a Franz Boas ètnia, llengua i cultura eren variables independents que no podien explicar-se'n en relació amb les altres. Partint de la filosofia alemanya, Boas (que era austríac) sostenia la diversitat de cultures l'evolució de les quals no podia ser mesurada respecte a la civilització europea. Boas proposà com a premissa bàsica que cada cultura havia de ser estudiada en la seua particularitat; i que no era possible generalitzar sobre cultures diferents, tal com s'havia fet en la naixent antropologia per imitació de les ciències naturals (Boas, 1964: Cap. III). La primera generació d'estudiants de Boas incloïa Alfred Kroeber, Robert Lowie i Edward Sapir. Ells van produir estudis molt detallats que foren els primers a descriure els nadius d'Amèrica del Nord. En fer això, van donar a conéixer una gran quantitat de detalls que foren usats per a atacar la teoria del procés evolutiu únic. El seu èmfasi en els idiomes indígenes contribuí al desenvolupament de la lingüística moderna (començada per Ferdinand de Saussure) com una veritable ciència general. La publicació del llibre Anthropology (Antropologia), escrit per Alfred Kroeber, marcà un punt clau en l'antropologia nord-americana. Després de dècades de recopilació van créixer les ganes de generalitzar. Això va ser més evident en els estudis sobre cultura i personalitat duts a terme per boasians com Margaret Mead (1967), Ralph Linton (1972) i Ruth Benedict (1964). Influenciats per Sigmund Freud i Carl Jung, estos autors van analitzar com les forces socioculturals forgen la personalitat individual. El funcionalisme britànic Tesis centrals del funcionalisme El funcionalisme s'inspirà en l'obra d'Émile Durkheim. Apel·lava al paral·lelisme estricte entre les societats humanes i els organismes vius (Radcliffe-Brown, cap. 8; Durkheim, 2000: cap. V), pel que fa a la forma d'evolució i conservació. Tant en les estructures socials com en els organismes biològics, l'harmonia depén de la interdependència funcional de les parts. Les funcions, a la llum d'este enfocament, s'analitzen com a obligacions (comportaments necessaris) en les relacions socials. La funció sustenta l'estructura social, i permet la cohesió fonamental, dins d'un sistema de relacions socials. Una mirada històrica sobre el funcionalisme britànic Mentre que l'antropòleg particularista Franz Boas insistia a parar esment en els detalls, a Gran Bretanya l'antropologia moderna es formà pel rebuig de reconstrucció històrica en nom d'una ciència de la societat que es concentrava a analitzar com es mantenien les societats en el present. Les dues persones més importants en esta tradició foren Alfred Reginald Radcliffe-Brown i Bronislaw Malinowski, que van publicar les seues obres seminals el 1922. Les recerques inicials de Radcliffe-Brown a les Illes Andaman es feu a l'estil antic, però després de llegir Émile Durkheim publicà la seua recerca (The Andaman Islanders), que estava molt influenciada pel sociòleg francés. En passar el temps, va ser desenvolupant un enfocament conegut com a funcionalisme estructuralista, que es concentrava en com les institucions de les societats buscaven balancejar o crear un equilibri en el sistema social perquè seguís funcionant harmoniosament. Malinowski, en canvi, defensava un funcionalisme que examinava la forma en què la societat funcionava per satisfer les necessitats individuals. No obstant això, Malinowski no és conegut per esta teoria, sinó per la seua etnografia detallada i els seus avanços en metodologia. El seu clàssic Els argonautas del Pacífic Occidental defensava la idea que cal obtenir "el punt de vista del nadiu" i un enfocament que buscava que els investigadors feren el seu treball en la societat corresponent, i això esdevingué l'estendard en esta disciplina (Malinowski 1973: Introducció). Tant Malinowski com Radcliffe-Brown van tenir èxit gràcies al fet que, com Boas, van entrenar activament els seus estudiants i desenvoluparen institucions que ajudaren a les seues ambicions programàtiques, especialment en el cas de Radcliffe-Brown, que difongué els seus plans per a l'antropologia social ensenyant en universitats al llarg de tota la Mancomunitat Britànica de Nacions. Des de finals dels anys 1930 fins al període de postguerra s'edità una sèrie de monografies i volums que van establir el paradigma de l'antropologia social britànica. Les etnografies més famoses inclouen Els Nuer, d'Edward Evan Evans-Pritchard, i The Dynamics of Clanship Among the Tallensi per Meyer Fortes, mentre que els volums més coneguts en foren Sistemes africans de parentiu i matrimoni i Sistemes polítics africans. El funcionalisme i altres enfocaments La teoria funcionalista veia la cultura com un element per satisfer les necessitats de l'individu en la societat. La teoria funcionalista estructuralista va accentuar la contribució que fan les diferents parts del sistema social per al manteniment de la societat total. L'antropologia cognoscitiva interpreta la cultura com un programa per a la conducta, més que la conducta en si mateixa; l'antropologia simbòlica emfasitza la cultura com un sistema compartit de símbols i significats. Els ecòlegs culturals estan primàriament interessats en la cultura o els sistemes socioculturals, entenent-los com un sistema de conducta transmés socialment i que serveix per a connectar les comunitats amb els seus assentaments naturals. Antropologia i etnografia soviètica Durant les set dècades que va durar l'experiència socialista en l'extinta URSS, s'hi desenvolupà un particular mètode d'etnografia que analitzava l'impacte de l'experiència socialista en la cultura, així com l'estudi de la diversitat cultural en l'URSS. Un dels seus exponents més importants és Pavel Ivanov Kouchner. L'antropologia a l'Amèrica Llatina L'antropologia llatinoamericana arrela en l'escola culturalista nord-americana de Boas. Un dels seus alumnes, Manuel Gamio, fundà la tradició antropològica mexicana, i el mateix Boas va fer classes en este país. El seu desenvolupament com a disciplina científica en gairebé tots els estats del subcontinent està lligada a l'activitat institucional. De fet, en el període comprés aproximadament entre els anys 1930 i 1970, en molts estats d'Amèrica Llatina es van fundar institucions antropològiques paraestatals que planificaven i desenvolupaven programes dirigits a la integració dels indígenes en la societat estatal. Posteriorment, durant la dècada de 1960 i fins a 1980 aproximadament, l'antropologia iberoamericana va rebre una forta influència del marxisme, que esdevingué el corrent dominant en moltes institucions formadores dels antropòlegs sud-americans. L'avanç de la teoria marxista en l'antropologia de la zona posà l'èmfasi de la recerca social en qüestions relacionades amb el subdesenvolupament, les comunitats camperoles, la qüestió indígena i la seua exclusió pel que fa a la resta de la societat. Al mateix temps, els antropòlegs van tornar la mirada a la ciutat, interessats en el fenomen de la ràpida urbanització que es vivia en estats com l'Argentina, el Brasil, Mèxic i el Perú, procés que anava acompanyat d'una deterioració en les condicions de vida de les famílies citades de primera generació. L'antropologia en l'actualitat Abans de la Segona Guerra mundial l'antropologia social britànica i l'antropologia cultural nord-americana mantenien postures diferents sobre el seu mètode i concepció de l'antropologia. Després de la guerra, s'aproparien fins a crear una antropologia sociocultural. En els anys 1950 i la meitat de la dècada següent l'antropologia tendia a modelar-se seguint la ciència natural. Alguns, com Lloyd Fallers o Clifford Geertz, es van concentrar en els processos de modernització pels quals es desenvoluparien els nous estats independents. Altres, com Julian Steward o Leslie White van estudiar la forma en què les societats evolucionen sobre el seu ambient ecològic, una idea popularitzada per Marvin Harris. L'antropologia econòmica, influenciada per Karl Polanyi i desenvolupada per Marshall Sahlins i George Dalton, ressaltà les febleses conceptuals de l'economia tradicional per abordar els mecanismes d'explotació i distribució dels béns en les societats precapitalistes. Acusaven que les teories ortodoxes ignoraven els factors culturals i socials en estos aspectes de l'esfera econòmica social, i que, per tant, els seus preceptes no eren universals. A Anglaterra, el paradigma de la Societat Britànica d'Antropologia s'escindí quan Max Gluckman i Peter Worsley es van inclinar cap al marxisme. El mateix va ocórrer en el moment en què Rodney Needham i Edmund Leach van incorporar l'estructuralisme de Lévi-Strauss a la seua anàlisi antropològica (per exemple, en l'obra Cultura i comunicació... del primer autor). L'estructuralisme també influí en certes investigacions en els anys seixanta i setanta, inclosa l'antropologia cognitiva i l'anàlisi de components. Alguns autors com David Schneider, Clifford Geertz i Marshall Sahlins van elaborar un concepte més lax de cultura com a xarxa de símbols i significats, que es va tornar molt popular dins i fora de la disciplina. Adaptant-se al seu temps, certs grups d'antropòlegs es van fer més actius en política, sobretot després de la Guerra d'Independència algeriana i la seua oposició a la Guerra de Vietnam. En este context, el marxisme fou un dels enfocaments més difosos en la disciplina. En la dècada dels anys 1980 la qüestió del poder analitzada per Eric Wolf en Europa i els pobles sense història fou central en la disciplina. Llibres com Anthropology and the Colonial Encounter van considerar els vincles entre l'antropologia i la iniquitat colonial, al mateix temps que l'àmplia popularitat de teòrics com Antonio Gramsci i Michel Foucault van cridar l'atenció cap als temes del poder i l'hegemonia. El gènere i la sexualitat esdevingueren temes centrals. El mateix va ocórrer amb la relació entre història i antropologia, analitzada per Marshall Sahlins, que dugué Lévi-Strauss i Fernand Braudel a examinar la relació entre estructura social i agent individual. A la fi dels vuitanta, autors com George Marcus i Clifford Geertz van qüestionar l'autoritat etnogràfica, particularment en com i per què és possible el coneixement i l'autoritat de l'antropologia. La crítica d'estos autors se centra en la suposada «neutralitat» dels etnògrafs. Forma part de la tendència postmoderna contemporània. En els últims anys (1990-2006) els antropòlegs han prestat més atenció a la medicina i biotecnologia, la globalització, els drets indígenes i l'antropologia urbana. És important assenyalar que, especialment, els dos últims temes (drets indígenes i antropologia urbana) es trobaven presents en la discussió antropològica dels estats llatinoamericans. Com a exemple tenim l'anàlisi de la cultura de la pobresa, duta per Oscar Lewis a la ciutat de Mèxic en la dècada dels cinquanta, i els treballs del corrent indigenista llatinoamericà sorgit a partir de la dècada de 1930 i que conclou amb el Mèxic profund de Guillermo Bonfil. Des de la dècada del 1990 s'anà desenvolupant un corrent teòric i metodològic anomenat antropologia ontològica. Esta escola de pensament es consolidà el 2010. Suposa una manera d'entendre les cultures tractant de determinar quin és el món al qual es refereixen. Este moviment, tanmateix, es divideix en dos corrents: el representat per Philippe Descola i el representat per Eduardo Viveiros de Castro. Història de l'antropologia catalana L'antropologia a les terres de parla catalana té quatre grans etapes: Segle : el folklorisme i el naturalisme Durant els anys del vuit-cents hi hagué dos models d'iniciatives antropològiques, ambdós amb metodologies i conclusions encara molt imprecises. L'un era el model folklorista, que es preocupava de registrar detalladament les mostres dels costums populars tradicionals catalans. Estava influenciat pels corrents contemporanis del Romanticisme europeu i les renaixences de la cultura pròpia que es vivien a les Illes Balears, al País Valencià i a Catalunya. Li devem les ingents recopilacions de la literatura oral elaborada al llarg dels segles i que traslluïa les essències del poble català, segons els folkloristes. Molt vinculat a este model hi va haver el fenomen de l'excursionisme, de tendència positivista, que va permetre precisament als folkloristes de recórrer tots els pobles del país per elaborar-ne la tasca investigadora. Dels dos, este fou el model més potent, beneficiat pel context de reviscolament polític de la societat catalana. El 1885 es funda la primera organització folklorista: Folklore Català. EL segon model fou el que s'ha qualificat de naturalista, que treballava a partir de les ciències biològiques, la medicina i la sociologia. Estava influenciat per les teories del positivisme i l'evolucionisme. Alguns metges higienistes, juristes i altres professionals intentaren fer una anàlisi de la realitat socioeconòmica del país des de l'empirisme positivista. Primer terç del Entre el tombant de segle i el final de la Guerra Civil es va viure un cert modernisme antropològic que volia modernitzar i sistematitzar l'antropologia, per la qual cosa sorgiren diverses institucions per fer-ho. El 1904 es funda la Secció de Folklore del Centre Excursionista de Catalunya per iniciativa de Rossend Serra i Pagès; i el 1915 Tomàs Carreras i Batista i Roca crearen l'Arxiu d'Etnografia i Folklore de Catalunya, una entitat que va elaborar una important tasca de recerca i organització. Però fou en la universitat on es va procedir amb més èmfasi en esta tasca institucionalitzadora: per exemple, el 1920 es crea la càtedra d'antropologia (física) de la UB, el primer catedràtic de la qual fou Telesforo de Aranzadi. D'esta època cal destacar els treballs de Bosch i Gimpera que se centren en un nou focus d'atenció que feu néixer un tercer model: l'interés pels humans i les seues cultures. Les tres branques antropològiques aparegudes fins llavors van quedar sota el paraigua de l'Associació Catalana d'Antropologia, Etnologia i Prehistòria, quan va nàixer el 1922. Un altre intent d'institucionalitzar l'antropologia fou la creació de la càtedra d'etnologia de la Universitat Autònoma de Barcelona. Paral·lelament la societat civil no es quedava quieta: gràcies al mecenatge administrat per Rafael Patxot, veieren la llum importants iniciatives com ara l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya, entitat dedicada a la recopilació de les tonades tradicionals dels Països Catalans, o la Fundació Estudi de la Masia Catalana. Precarietat durant el franquisme Durant la llarga dictadura franquista l'avanç de l'antropologia quedà molt limitat, en consonància amb la situació política, malgrat els notables esforços individuals de diversos professionals. Gent com Tomàs Carreras, Duran i Sanpere o Joan Amades van continuar treballant; i noves figures començaren a destacar, com ara Santiago Alcobé o Ramon Violant, per la qual cosa es van poder continuar les línies de treball etnogràfiques i bioantropològiques. Molt marcada per l'historicisme, l'etnologia va viure un cert moment d'auge amb la creació de museus etnològics a Barcelona: el d'Arts, Indústries i Tradicions Populars el 1942 i l'Etnològic de Barcelona el 1949, els quals es fusionarien el 1962. De fet, el 1952 August Panyella comença les primeres classes acadèmiques d'etnologia. Anys 70 i 80: represa de la institucionalització de l'antropologia A partir d'esta dècada van créixer els recursos i els estudiosos destinats a la bioantropologia; i l'etnologia prengué un impuls renovat gràcies a l'arribada a Barcelona de l'antropòleg català Claudi Esteva i Fabregat, crescut i format a l'exili. L'antropologia va viure una efervescència sense precedents que obrí la disciplina a noves metodologies i temàtiques. Es crea el Departament d'Antropologia Cultural de la UB; noves entitats com ara el Centre d'Etnologia Peninsular, l'Institut Català d'Antropologia, l'Institut d'Antropologia de Barcelona...; i noves publicacions com ara Ethnica, Quaderns de l'ICA, Anthropològica, Arxiu d'Etnografia de Tarragona, Anthropologies... El 1977 tingué lloc el Primer Congrés Espanyol d'Antropologia. En paral·lel l'interés per la cultura tradicional no havia disminuït, ja que en sorgiren noves iniciatives des de la societat civil. El 1982 tingué lloc el Primer Congrés de la Cultura Popular i Tradicional. Es fundaren noves institucions com ara el Centre per a la Documentació i Recerca de la Cultura Tradicional el 1983 i el Centre per a la documentació de la cultura popular "Carrutxa" el 1980. L'any 1990 es va celebrar l'Any Amades. Escoles i gran períodes de l'antropologia La història de l'antropologia pot dividir-se en quatre grans èpoques que marquen les concepcions principals d'esta disciplina. De 1850 al 1920, el racialisme cataloga els tipus d'humans i els grups socials (n'ateny els límits i s'abandona vers el 1890), i l'evolucionisme s'interessa en el suposat desenvolupament d'un estat "salvatge" que camina cap a la "civilització". L'adjectiu "primitiu" s'utilitza, doncs, als anys 1860 fins als 1950, per finalment donar compte de la diversitat de totes les societats humanes. Lewis Henry Morgan (1818-1881), Edward Tylor (1832-1917) i James George Frazer (1854-1941) són antropòlegs evolucionistes coneguts. De 1880 a 1940, el difusionisme s'orienta cap a l'evolució de les diverses civilitzacions i la manera en com s'han expandit pel món, des d'un punt de vista cultural. El culturalisme, originari dels Estats Units, s'oposa al racionalisme i a l'evolucionisme. Mira d'adoptar una actitud objectiva en l'estudi directe de les cultures vives. Franz Boas (1858-1942) n'és un dels representants més destacats. De 1920 a 1950, el funcionalisme estudia la humanitat a partir del conjunt, és a dir, mira de preocupar-se per les "necessitats universals de les societats humanes i les maneres diferents de satisfer-les". Entre 1950 i 1980, l'estructuralisme, corrent europeu desenvolupat pel francés Claude Lévi-Strauss, i el neoevolucionisme, corrent estatunidenc força proper al materialisme i a les teories de l'evolució darwinianes, acaben unint-se sota l'empenta decisiva de Lévis-Strauss i George Balandier. Materialisme i materialisme històric Julien Offray de La Mettrie (1709-1751) Karl Marx (1818-1883) Leslie White (1900-1975) Marvin Harris (1927-2001) Neonominalisme o antropologia dogmàtica Louis-Gabriel de Bonald (1745-1840) Joseph-Marie de Gérando (1772-1842) (estén la llengua de signes a tots els signes) Pierre Legendre (1930-) Difusionisme: William H. R. Rivers (1864-1922) Grafton Elliot Smith (1871-1937) Culturalisme Franz Boas (1858-1942) Margaret Mead (1901-1978) Christopher Alexander (1936-) Escola sociològica francesa Émile Durkheim (1858-1917) Marcel Mauss (1872-1950) Col·legi de sociologia de França (1937-1939) Escola sociològica alemanya Max Weber (1864-1920) Arnold Ziest (1871-1917) Escola britànica Meyer Fortes (1904-1983) Ashley Montagu (1905-1999) Funcionalisme Arnold van Gennep (1873-1957) Alfred Reginald Radcliffe-Brown (1881-1955) Bronisław Malinowski (1884-1942) Edward Evan Evans-Pritchard (1902-1973) Estructuralisme Claude Lévi-Strauss (1908-2009) Pierre Bourdieu, (1930-2002), pour Le Sens pratique. Françoise Héritier (1933-2017) Philippe Descola (1949), pour Par delà nature et culture. Antropologia post-culturalista Clifford Geertz (1926-2006) Teoria de la mediació Jean Gagnepain (1923-2006) Antropologia filosòfica alemanya Max Scheler (1874-1928) Ernst Cassirer (1874-1945) Helmuth Plessner (1892-1985) Arnold Gehlen (1904-1976) Antropologia existencial Michael Jackson (antropòleg) (1940-) Albert Piette (1960-) Antropologia de la complexitat Edgar Morin (1921-) Escola de Rio de Janeiro Moacir Palmeira (1942-) Otávio Velho (1942-) Lygia Sigaud (1945-2009) Eduardo Viveiros de Castro (1951-) Antropologia dinàmica, desenvolupada a la Universitat de Manchester (Regne Unit) i a La Sorbonne, França, a partir dels 1950. Correspon a l'estudi del canvi en les societats modernes (sobretot quant a la influència del colonialisme): Melville Herskovits (1895-1963) Roger Bastide (1898-1974) Max Gluckman (1911-1975) Victor Turner (1920-1983) Georges Balandier (1920-2016) Francis Affergan (1945-) Erwan Dianteill (1967-) Efecte Flynn, que estudia l'evolució de la intel·ligència huamana, essencialment al si de l'època contemporània: Arthur Jensen (1923- 2012) Ulric Neisser (1928-2012) Gérard Althabe (1932-2004) James R. Flynn (1934-) William Dickens Marc Augé (1935-) Antropòlegs més destacats Lewis Henry Morgan Herbert Spencer Edward Burnett Tylor Edward Sapir Johann Jakob Bachofen Alfred Kroeber Marcel Mauss James George Frazer Alfred Reginald Radcliffe-Brown Ralph Linton Bronisław Malinowski Franz Boas Edward Evan Evans-Pritchard Clark Wissler Ruth Benedict Karl Polanyi Manuel Gamio Margaret Mead Melville Herskovits Louis Leakey Leslie White Julian Steward Marvin Harris Clifford Geertz Claude Lévi-Strauss Federico Kauffmann Doig Marshall Sahlins Pierre Clastres Georges Balandier Maurice Godelier Renato Rosaldo Philippe Descola Daniel Miller Sherry Ortner Helen Fisher Centres de recerca i estudi L'antropologia contemporània és una branca científica institucionalitzada amb els seus propis departaments acadèmics, molts dels quals en universitats i centres d'investigació. La primera organització oberta en el món fou l'Associació d'Antropologia Americana, fundada el 1903. Els seus membres són antropòlegs d'arreu del món. L'any 1989 un grup d'europeus i estatunidencs antropòlegs inauguren l'Associació Europea d'Antropologia Social, que esdevé una de les més grans i professionals organitzacions d'antropologia amb seu a Europa. Mira d'incrementar les cerques en l'àmbit de l'antropologia i donar-li visibilitat a Europa. Existixen un centenar més d'associacions i subcamps de l'antropologia, a voltes dividits per regió o estat, així com els mateixos antropòlegs es deixen ajudar per altres disciplines, com ara la geologia, la física, la zoologia, la paleontologia, l'anatomia, la teoria musical, la història de l'art o la mateixa sociologia.Netti, Bruno (2005). The Study of Ethnomusicology. Ch. 1. University of Illinois Press. Centres d'Estudi a Amèrica: American Anthropological Association American Ethnological Society Asociación de Antropólogos Iberoamericanos en Red, AIBR Moving Anthropology Student Network Anthropological Society of London Center for World Indigenous Studies Ethnological Society of London Institute of Anthropology and Ethnography Max Planck Institute for Evolutionary Anthropology Network of Concerned Anthropologists N.N. Miklukho-Maklai Institute of Ethnology and Anthropology Royal Anthropological Institute of Great Britain and Ireland Society for anthropological sciences Society for Applied Anthropology USC Center for Visual AnthropologyAlguns centres de recerca a Europa: Laboratoire d'Anthropologie des Mondes contemporains (LAMC) de l'université libre de Bruxelles Laboratoire d'Anthropologie prospective de l'université catholique de Louvain Laboratoire d'Anthropologie culturelle et sociale (LACS) de l'université de Liège Institut Européen d'Études Anthropologiques Centre d'anthropologie culturelle (Canthel) — université Paris Descartes Sorbonne Centre de recherche sur l'imaginaire (CRI) — université de Grenoble Laboratoire d'Anthropologie des Enjeux Contemporains (LADEC) — université Lyon 2 Institut interdisciplinaire en anthropologie du contemporain (IIAC) — EHESS Institut de recherche interdisciplinaire sur les enjeux sociaux (IRIS) — EHESS Laboratoire d'anthropologie sociale (LAS) — Collège de France Laboratoire d'ethnologie et de sociologie comparative (LESC) — CNRS et université Paris Ouest Nanterre La Défense Institut d'ethnologie méditerranéenne, européenne et comparative (IDEMEC) — CNRS et université d'Aix-Marseille Laboratoire d'ethnoécologie et d'éco-anthropologie - CNRS et MNHNAlguns centres d'investigació a l'Àfrica:' Centre de recherche en anthropologie sociale et culturelle (CRASC) - Oran; Algèria Centre national de recherches préhistoriques, anthropologiques et historiques (CNRPAH); Algèria Referències Bibliografia B, Ruth (1964): El hombre y la cultura. Sudamericana. Buenos Aires. — (1976): El crisantemo y la espada. Alianza Editorial. Barcelona. B, Franz (1964): Cuestiones fundamentales de antropología cultural. Solar/Hachette. Buenos Aires. C, Luis (1978): El hombre: noción científica. Pirámide. Madrid. D, Émile (1964): Las reglas del método sociológico. Colofón. México. F, Johnatan (2003): «Marxismo, estructuralismo y materialismo vulgar». En Revista bRiCoLaGe. No. 3, 49-68. Tr. José Luis Lezama N. Universidad Autónoma Metropolitana — Unidad Iztapalapa. México, G C, José Ángel (2001): Antropología filosófica, Eunsa, Pamplona. H, Marvin (1996): Vacas, cerdos, guerras y brujas. Alianza Editorial. Barcelona. K, Esteban: La otredad cultural entre utopía y ciencia. Fondo de Cultura Económica, México. L, Ralph (1972): El estudio del hombre. Fondo de Cultura Económica, México. M, Bronislaw (1973): Los argonautas del pacífico occidental: un estudio sobre comercio y aventura entre los indígenas de los archipiélagos de la Nueva Guinea Melanésica. Península. Barcelona. M, Margaret (1967): Educación y cultura. Paidós. Buenos Aires. W, Eric: Europa y los pueblos sin historia''. Fondo de Cultura Económica, Mèxic. Vegeu també Competència intercultural.


text: Accident geogràfic (Accident n. m. 3.geogràfic: element geogràfic que juntament amb un altre o uns altres dona forma al relleu d'un terreny. Geogràfic-a adj.: de la Geografia o relacionat amb aquesta ciència). És una unitat o forma de relleu geomorfològica, generada i subjecta als processos endògens i exògens de la geodinàmica. Accident geogràfic, també es pot definir com cadascun dels elements que formen el relleu d'una zona geogràfica. Un accident geogràfic és el resultat d'un o més processos geomòrfics successius en evolució constant i que en general es defineixen per la seva forma, superfície i ubicació sobre l'escorça terrestre i en la d'altres objectes astronòmics incloent planetes, llunes i asteroides. Així, molts dels termes o mots d'accidents geogràfics aplicats a la Terra, també poden ser usats per a descriure característiques de la superfície d'objectes semblants en l'Univers. Com a part del terreny, són també elements topogràfics. És a dir, que es poden mesurar, descriure en detall i representar en mapes i models cartogràfics. Classificació Els oceans i continents són els accidents geogràfics d'ordre màxim o grans unitats. Els elements genèrics són aquelles parts homogènies de menor dimensió de la superfície de la Terra, que es poden observar a diverses escales, com les fosses i els canyons marins, els rius i els llacs, les serralades, les planes i també la resta de formes del relleu de menor dimensió, delimitades per la discontinuïtat del relleu, que són observables a una escala més gran o de detall. Es classifiquen per característiques com l'elevació, el pendent, l'orientació, l'estratificació, l'exposició de la roca o el tipus de sòl i es poden agrupar en orogràfics, hidrogràfics: marins, marítim-terrestres, fluvials i lacustres, i de l'univers (altres planetes, llunes i asteroides). Factors i processos geomòrfics Diversos factors, des de la tectònica de plaques a l'erosió i la sedimentació, poden generar i alterar els accidents geogràfics. Els accidents geogràfics estan subjectes a les formes i canvis estructurals (litosfera), dinàmics (modelat), climàtics (clima) i biològics (éssers vius incloent l'espècie humana), com és el cas de la vegetació en la formació i el desenvolupament de les dunes i els salobrars o els coralls i algues en la formació d'esculls. Els efectes antròpics es manifesten en els impactes directes o indirectes sobre els processos geomòrfics naturals, que poden ser accelerats o també retardats, en el modelat involuntari de les formes i en la creació, conscient més o menys planificada, de noves formes antropogèniques. Llista dels principals accidents geogràfics Accidents orogràfics muntanya - serra - serralada - altiplà - massís - depressió - vall - plana - coma - cova - cingle - barranc - duna Accidents hidrogràfics Els accidents geogràfics marítims mar - oceà - Fossa marina - canyó submarí Els accidents geogràfics marítimo-terrestres costa - golf - badia - cap - illa - arxipèlag - península - platja - atol - illot - maresma - penyasegat - llacuna Els accidents geogràfics fluvials riu - torrent - estuari - delta - illa fluvial - illa marítimo-fluvial - congost - rambla - riera - meandre - aiguamoll Els accidents geogràfics lacustres mar interior - llac - estany - illa lacustre Accidents geogràfics de planetes, llunes i asteròides Flexus - Vastitas - Tholus - Astrum - Farrum - Vallis - Facula - Fluctus - Labyrinthus Referències Bibliografia


text: Arcturus (Alfa del Bover / α Boötis) és el quart estel més brillant del cel nocturn, amb una magnitud visual de -0,04, després de Sírius (α Canis Majoris), Canopus (α Carinae) i Alpha Centauri (α Centauri). És l'estel més brillant de l'hemisferi celeste nord. Es troba a la constel·lació del Bover, al Núvol Interestel·lar Local. Juntament amb Spica i Denebola (o Regulus, segons la font), forma part de l'asterisme del Triangle de Primavera i, per extensió, del Gran diamant juntament amb Cor Caroli. És un estel relativament proper, situat a 36,7 anys-llum del Sol. Etimologia i història El nom d'Arcturus prové del grec antic Ἀρκτοῦρος (Arktouros), «el guardià de l'ossa», relacionat amb la seva proximitat a les constel·lacions de l'Ossa Major i l'Ossa Menor. En àrab rep el nom dAs-Simak ar-Ramih (السماك الرامح), traduït com «la cama del que duu la llança» o «el noble que duu la llança»; aquest nom, romanitzat en el passat, ha donat lloc als noms d'Aramec i Azimech, avui en dia obsolets. Un altre nom àrab és Al-Harith as-Sama (الحارس السماء), «aquell qui guarda els cels». A l'antic Egipte sembla que era conegut com a Smat, «aquell que regna» o «aquell que governa», i també com a Bau, «aquell que ve». Un calendari astronòmic egipci del associa Arcturus amb Antares (α Scorpii) en una immensa figura celestial anomenada Menat. Per alguns autors era un dels astres de culte en els temples del Nil i en el temple de Venus d'Ancona (Itàlia). En astronomia hindú correspon a la nakshatra —una de les mansions en les quals es divideix el cel— de Svātī; allà també se l'anomenava Nishṭya, «fora», possiblement per la seva localització boreal lluny del zodíac. Finalment, a la Xina era coneguda com a Ta Kiō, «la gran banya», mentre que els quatre petits estels propers eren Kang Che, «el llac de la sequera». Característiques físiques Arcturus és un gegant taronja de tipus espectral K1.5III. Es troba a una distància de 36,7 anys llum del sistema solar; es tracta de la segona estrella gegant més pròxima a aquest després de Pòl·lux (β Geminorum). Amb una temperatura superficial de 4.290 K, és visualment 113 vegades més lluminós que el Sol; tanmateix, si es considera la radiació que emet a l'infraroig, la seva lluminositat és gairebé el doble: 215 vegades més gran que la solar. El seu radi, obtingut a partir de la mesura del seu diàmetre angular (0,0210 segons d'arc), és 25,7 vegades més gran que el radi solar. La massa és aproximadament un 50% més gran que la del Sol i es creu que el seu nucli intern ja ha començat la fusió nuclear d'heli a carboni. Emet raigs X dèbils, cosa que suggereix que posseeix activitat magnètica (podria tenir una «corona oculta»), cosa inusual en un estel d'aquestes característiques. Se sospita que pot tractar-se d'un estel variable; ha rebut la denominació de NSV 6603. La velocitat relativa d'Arcturus respecte el Sol, més gran que la d'altres estels brillants, així com la seva baixa metal·licitat –aproximadament un 28% de la solar–, suggereixen que podria ser un estel vell de Població II i un membre del disc gruixut galàctic. Forma part d'un grup de 53 estels que es mouen conjuntament a través de la Via Làctia i que rep el nom de «Grupo d'Arcturus». Una teoria interessant defensa que Arcturus, així com la resta d'estels que formen el seu grup, s'han format més enllà dels confins de la Via Làctia; l'edat d'alguns dels membres podria ser de fins a 10.000 - 12.000 milions d'anys, cosa que implicaria que provindrien d'una galàxia satèl·lit absorbida en el passat per la Via Làctia. En la cultura popular A l'antiga Roma, se suposava que l'activitat celestial de l'estrella presagiava un temps tempestuós, i una personificació de l'estrella actua com a narradora del pròleg de la comèdia Rudens de Plaute (vers l'any 211 aC). El sutra Karandavyuha, compilat a finals del segle IV o principis del segle V, anomena una de les absorcions meditatives d'Avalokiteśvara com "La cara d'Arcturus". Una de les possibles etimologies que s'ofereixen per al nom " Artús " suposa que es deriva d'"Arcturus" i que la figura de finals del segle V a principis del segle VI en què es basa el mite del rei Artús va rebre el nom originalment de l'estrella. A l'Edat Mitjana, Arcturus era considerat una estrella fixa beheniana i s'atribuïa a la pedra Jaspi i a l'herba del gènere plantago. Cornelius Agrippa va enumerar el seu signe cabalístic sota el nom alternatiu Alchameth. La llum d'Arcturus es va utilitzar en el mecanisme utilitzat per obrir l'Exposició Universal de Chicago de 1933. L'estrella va ser escollida perquè es pensava que la llum d'Arcturus havia començat el seu viatge aproximadament en el moment de l'anterior Exposició Universal de Chicago el 1893 (a 36,7 anys llum de distància, la llum va començar el 1896). En el punt àlgid de la Guerra Civil Americana, el president Abraham Lincoln va observar Arcturus a través d'un telescopi refractor de 9,6 polzades quan va visitar l'Observatori Naval de Washington, DC, l'agost de 1863. Referències Sistemes planetaris hipotètics Estrelles Bover Estels gegants lluminosos


text: LAtomium és un monument construït a Brussel·les per a l'Expo 58. Dissenyat per l'enginyer André Waterkeyn i els arquitectes André i Jean Polak, fa 102 metres d'altura. Està format per nou esferes d'acer de 18 metres de diàmetre cadascuna, connectades entre si per representar un cristall de ferro ampliat 165 mil milions de vegades. Uns tubs connecten les esferes. A l'interior hi ha escales mecàniques i un ascensor que permeten accedir a les cinc esferes visitables, que contenen sales d'exposició i altres espais públics. L'esfera superior ofereix una vista panoràmica de Brussel·les. La CNN el va anomenar l'edifici més estrany d'Europa. Restauració La restauració de l'Atomium començà el març del 2004; va ser tancat al públic al mes d'octubre, i va romandre tancat fins al 18 de febrer del 2006. Les reformes havien substituït les làmines d'alumini de les esferes per acer inoxidable. Per ajudar en el pagament de les reformes, l'alumini vell es venia al públic transformat en souvenirs. Una peça triangular d'uns dos metres de llargada es va vendre per mil euros. Tres de les quatre esferes superiors no tenen prou suports verticals i no estan obertes al públic per raons de seguretat, tot i que l'esfera superior sí que és visitable. El disseny original no presentava suports; l'estructura simplement es recolzava a les esferes. Unes proves en un túnel de vent demostraren que l'estructura s'hauria esfondrat amb vents superiors als 80 km/h. Van ser afegides columnes de suport per evitar que l'estructura bolqués. Referències Vegeu també Llibertat de panorama Enllaços externs Cultura de Brussel·les Monuments d'Europa Laeken


text: L’acústica és una branca de la física que s’ocupa de l'estudi de les ones mecàniques dels gasos, líquids i sòlids, inclosos temes com la vibració, el so, els ultrasons i els infrasons, que es propaguen a través de la matèria (tant sòlida com líquida o gasosa) (no es propaguen en el buit) per mitjà de models físics i matemàtics.. Un científic que treballa en el camp de l'acústica és un acústic teòric, mentre que algú que treballa en el camp de la tecnologia acústica es pot anomenar enginyer acústic. L'enginyeria acústica és la branca de l'enginyeria que tracta de les aplicacions tecnològiques de l'acústica. L’aplicació de l’acústica és present en gairebé tots els aspectes de la societat moderna, essent el més evident la indústria del control de l’àudio i el soroll. A efectes pràctics, l'acústica estudia la producció, transmissió, emmagatzematge, percepció o reproducció del so. L’audició és un dels mitjans de supervivència més crucials al món animal i la parla és una de les característiques més distintives del desenvolupament i la cultura humana. En conseqüència, la ciència de l’acústica s’estén per moltes facetes de la societat humana: música, medicina, arquitectura, producció industrial, guerra i molt més. De la mateixa manera, les espècies animals com els ocells cantadors i les granotes utilitzen el so i l’oïda com a element clau dels rituals d’aparellament o del marcatge de territoris. L’art, l’ofici, la ciència i la tecnologia s’han provocat mútuament per avançar en el conjunt, com en molts altres camps del coneixement. La "Roda de l'acústica" de Robert Bruce Lindsay és una visió general ben acceptada dels diversos camps de l'acústica. Història Etimologia La paraula "acústica" deriva de la paraula grega ἀκουστικός (akoustikos), que significa "o per escoltar, a punt per escoltar" i la de ἀκουστός (akoustos), "escoltat, audible", que al seu torn deriva del verb ἀκούω (akouo), "escolto". El sinònim llatí és "sonic", després del qual el terme sonic era un sinònim d'acústica i més tard una branca de l'acústica. Les freqüències superiors i inferiors a l'interval audible es denominen " ultrasons " i " infrasònics ", respectivament. Primers treballs L'acústica té el seu origen en l'antiga Grècia i Roma, entre els segles VI aC i I dC Va començar amb la música, que es practicava com a art des de feia milers d'anys, però no havia estat estudiada de manera científica fins que Pitàgores es va interessar per la naturalesa dels intervals musicals. Volia saber per què alguns intervals sonaven més bells que altres, i va arribar a respostes en forma de proporcions numèriques. Aristòtil (384-322 aC) va entendre que el so consistia en compressions i rarefaccions d'aire que "cau sobre i colpeja l'aire que hi ha al costat..", una molt bona expressió de la naturalesa de l'ona moviment. On Things Heard, generalment atribuït a Strato de Lampsacus, afirma que el to està relacionat amb la freqüència de vibracions de l'aire i amb la velocitat del so.Cap al 20 aC, l'arquitecte i enginyer romà Vitruvi va escriure un tractat sobre les propietats acústiques dels teatres que incloïa debats sobre interferències, ecos i reverberació, els inicis de l'acústica arquitectònica. Al llibre V del seu De architectura (Els deu llibres d’arquitectura) Vitruvi descriu el so com una ona comparable a una ona d’aigua estesa a tres dimensions, que, en ser interrompuda per obstruccions, fluiria cap enrere i es trencaria després de les ones. Va descriure els seients ascendents dels teatres antics com a dissenyats per evitar aquest deteriorament del so i també va recomanar que es col·loquessin vasos de bronze de mides adequades als teatres per ressonar amb el quart, el cinquè i així successivament, fins a la doble octava, per tal de ressonar amb les notes més desitjables i harmonioses. Durant l’ època daurada islàmica, es creu que Abū Rayhān al-Bīrūnī (973-1048) postula que la velocitat del so era molt més lenta que la velocitat de la llum. La comprensió física dels processos acústics va avançar ràpidament durant i després de la Revolució Científica. Principalment Galileo Galilei (1564–1642), però també Marin Mersenne (1588–1648), van descobrir independentment les lleis completes de les cordes vibrants (completant allò que Pitàgores i Pitagòrics havien començat 2000 anys abans). Galileu va escriure "Les ones són produïdes per les vibracions d'un cos sonor, que s'estenen per l'aire, portant al timpà de l'oïda un estímul que la ment interpreta com a so", una afirmació notable que apunta als inicis de l'acústica fisiològica i psicològica.. Entre 1630 i 1680 es van dur a terme amb èxit mesures mèdiques de la velocitat del so a l’aire per part d’investigadors, destacats Mersenne. Mentrestant, Newton (1642-1727) va derivar la relació de la velocitat d'ona en sòlids, una pedra angular de l'acústica física (Principia, 1687). Entre 1630 i 1680 es van realitzar mesuraments experimentals de la velocitat del so en l'aire per una sèrie d'investigadors, destacant d'entre ells Mersenne. Mentrestant, Newton (1642-1727) va obtenir la fórmula per a la velocitat d'ona en sòlids, un dels pilars de la física acústica (Principia, 1687). De la Il·lustració en endavant Durant el , hi va haver grans avanços en acústica a les mans dels grans matemàtics de l'era, que van aplicar noves tècniques de càlcul a l'elaboració de la teoria de la propagació de les ones. Euler (1707–1783), Lagrange (1736–1813) i d'Alembert (1717–1783) van fer un progrés substancial en acústica, basat en conceptes físics i matemàtics més ferms. Durant aquesta era, la física del continu o teoria de camps va començar a rebre una estructura matemàtica definida. L'equació d'ones va sorgir en diversos contextos, inclosa la propagació del so a l'aire. Al , les principals figures de l’acústica matemàtica van ser Helmholtz a Alemanya, que va consolidar el camp de l’acústica fisiològica, i Lord Rayleigh a Anglaterra, que va combinar els coneixements previs amb les seves pròpies copioses aportacions al camp en la seva monumental obra The Theory of Sound (1877). També al , Wheatstone, Ohm i Henry van desenvolupar l'analogia entre electricitat i acústica. El segle XX va veure créixer les aplicacions tecnològiques del gran coneixement científic que aleshores hi havia al seu lloc. La primera aplicació d'aquest tipus va ser el treball innovador de Sabine en acústica arquitectònica, i en van seguir moltes altres. L'acústica submarina es va utilitzar per detectar submarins a la primera guerra mundial. La gravació de so i el telèfon van tenir un paper important en una transformació global de la societat. La mesura i l'anàlisi del so van assolir nous nivells de precisió i sofisticació mitjançant l'ús de l'electrònica i la informàtica. El rang de freqüències d'ultrasons permetia nous tipus d'aplicacions en medicina i indústria. Es van inventar i fer servir nous tipus de transductors (generadors i receptors d’energia acústica). Branques A efectes pràctics l'acústica estudia la producció, transmissió, emmagatzematge, percepció o reproducció del so. Aquestes subdisciplines són una llista lleugerament modificada de la codificació PACS (Physics and Astronomy Classification Scheme) que utilitza la Acoustical Society of America. L’arqueoacústica, studi sistemàtic d'efectes acústics a jaciments arqueològics, també coneguda com a arqueologia del so, és una de les úniques maneres d’experimentar el passat amb sentits diferents dels nostres ulls. L’arqueoacústica s’estudia provant les propietats acústiques dels jaciments prehistòrics, incloses les coves. Iegor Rezkinoff, un arqueòleg de so, estudia les propietats acústiques de les coves a través de sons naturals com el tararit i el xiulet. Les teories arqueològiques de l’acústica se centren en finalitats ritualistes i també en una forma d’ecolocalització a les coves. En arqueologia, els sons acústics i els rituals es correlacionen directament ja que els sons específics pretenien apropar els participants al ritual al despertar espiritual. També es poden dibuixar paral·lels entre les pintures murals de les coves i les propietats acústiques de la cova; tots dos són dinàmics. Com que l’arqueoacústica és un tema arqueològic bastant nou, el so acústic encara s’està provant en aquests jaciments prehistòrics. L’aeroacústica és l'estudi del soroll generat pel moviment de l’aire, per exemple mitjançant la turbulència, i el moviment del so a través de l’aire fluid. Aquest coneixement s’aplica a l'enginyeria acústica per estudiar com calmar els avions. L’aeroacústica és important per entendre el funcionament dels instruments musicals de vent. Acústica física: anàlisi dels fenòmens sonors mitjançant models físics i matemàtics. Acústica arquitectònica o Arquitectura acústica: té a veure tant amb disseny de les propietats acústiques d'un local a l'efecte de fidelitat de l'escolta (sales de concerts, teatres, etc.) com de les formes efectives d'aïllar del soroll els locals habitats. Psicoacústica: estudia la percepció del so en humans, la capacitat per a localitzar espacialment la font, la qualitat observada dels mètodes de compressió d'àudio, etcètera. Bioacústica: estudi de l'audició animal (ratapinyades, gossos, dofins, etc.) Acústica ambiental: estudi del so en exteriors, el soroll ambiental i els seus efectes en les persones i la natura, estudi de fonts de soroll com el trànsit de vehicles, soroll generat per trens i avions, establiments industrials, tallers, locals d'oci i el soroll produït pel veïnat (la contaminació auditiva). Acústica subaquàtica: relacionada sobretot amb la detecció d'objectes mitjançant el so; sonar. Acústica musical: estudi de la producció de so en els instruments musicals, i dels sistemes d'afinació de l'escala. Electroacústica: estudia el tractament electrònic del so, incloent-hi la captació (micròfons i estudis d'enregistrament), processament (efectes, filtratge, comprensió, etc.) amplificació, enregistrament, producció (altaveus), etc. Acústica fisiològica: estudi del funcionament de l'aparell auditiu, des de l'orella a l'escorça cerebral. Acústica fonètica: anàlisi de les característiques acústiques de la parla i les seves aplicacions. Macroacústica: estudi dels sons extremadament intensos, com el de les explosions, turboreactors, entre altres. Referències Bibliografia Enllaços externs Accés electrònic lliure a curs universitari sobre acústica tècnica Fonaments de la música: una introducció amena a l'acústica musical Acústica