text: В този списък по азбучен ред са изброени всичките 325 реки в България с дължина над 20 km. От поместената таблица се вижда, че в България има 32 реки (или 10% от всичките) с дължина над 100 km, като на 6 от тях – Доспат, Канагьол, Луда река, Нишава, Струмешница и Тимок, дължината им на територията на България е под 100 km. От 50 до 99 km в България има 64 реки (или 19% от всичките), но и тук на 2 от тях Ерма и Лебница, дължината им е под 50 km на територията на България. Най-голям е броят на реките между 20 и 49 km – 229 (или 71%) от всичките 325 български реки. А Ада (Овчи кладенец) (19 km, 54 km2), ляв приток на Тунджа Азмак (21 km, 68 km2), ляв приток на Марица Азмака (25 km, 152 km2), ляв приток на Сазлийка Айдере (26 km, 94 km2), десен приток на Велека Айтоска река (32,5 km, 305 km2)), влива се в Бургаското езеро Аланско дере (22 km, 132 km2), десен приток на Айтоска река Араплийска река (42 km, 351 km2), ляв приток на Поповска река Арда (272* km, в България – 241,3 km, 5795* km2, в България – 5201 km2), десен приток на Марица Арката (37 km, 349 km2), ляв приток на Струма Арпадере (33 km, 53 km2), ляв приток на Марица Арчар (59,4 km, 365 km2), десен приток на Дунав Асеновска река (Куруча) (36 km), ляв приток на Тунджа Атеренска река (в България – 20 km, 59 km2), десен приток на Арда Ахелой (40 km, 141 km2), влива се в Черно море Б Бакърдере (23 km, 85 km2), ляв приток на Марица Балабандере (24 km, 70,5 km2), десен приток на Луда Камчия Баниски Лом (57 km, 591 km2), ляв приток на Черни Лом Банска река (34 km, 337 km2), десен приток на Марица Банщица (Глогошка река) (22 km, 93 km2), десен приток на Струма Барата (Текирдере) (39 km), десен приток на Дунав Батова река (Батовска река) (39 km, 339 km2), влива се в Черно море Батулийска река (Ябланица) (40 km, 256 km2), десен приток на Искър Бебреш (46 km, 492 km2), ляв приток на Малки Искър Бебровска река (Каменица) (35 km, 187 km2), десен приток на Джулюница Бедечка (34 km, 143 km2), ляв приток на Сазлийка Бела Места (19,7 km, 82,6 km2), дясна съставяща на Места Белевренска река (24 km, 90 km2), десен приток на Факийска река Бели Вит (36 km, 359 km2), дясна съставяща на Вит Бели Искър (28 km, 91 km2), дясна съставяща на Искър Бели Лом (147 km, 1549 km2), дясна съставяща на Русенски Лом Бели Осъм (28,2 km, 240,4 km2), лява съставяща на Осъм Белица (57 km, 740 km2), десен приток на Янтра Белишка река (22,6 km, 134 km2), десен приток на Места Белишка река (20 km, 74 km2), десен приток на Юговска река Бисерска река (46 km, 411 km2), десен приток на Марица Бистрица (Благоевградска Бистрица) (41 km, 234 km2), ляв приток на Струма Бистрица (Витошка Бистрица) (13 km), ляв приток на Искър, влива се в Панчаревското езеро Бистрица (Дупнишка Бистрица) (25 km, 133 km2), ляв приток на Джерман Бистрица (Мусаленска Бистрица, Боровецка Бистрица) (19 km, 57 km2), десен приток на Искър Бистрица (Пиринска Бистрица) (53 km, 507 km2), ляв приток на Струма Бистрица (Санданска Бистрица) (33 km, 139 km2), ляв приток на Струма Бистрица (Соволянска Бистрица) (51 km, 300 km2), десен приток на Струма Бистрица (Чечка) (48,8 km, 197 km2), ляв приток на Места Блатница, (54 km, 656 km2), ляв приток на Сазлийка Блато (30 km, 774 km2), ляв приток на Искър Блягорница (Благорница) (25 km, 130 km2), десен приток на Бяла река, басейна на Тунджа Боадере (Боа) (27 km, 107 km2), ляв приток на Тунджа Боровица (Чамдере) (42 km, 301 km2), ляв приток на Арда, влива се в язовир „Кърджали“) Ботуня (68,9 km, 732 km2), десен приток на Огоста Бохот (Бохотя) (32 km, 99 km2), десен приток на Росица Боялъшка река (Лалковска река) (33 km, 159 km2), десен приток на Араплийска река, от басейна на Тунджа Боянска река (46 km), ляв приток на Перловска река, от басейна на Искър Брезнишка река (Туфча) (27 km, 123 km2), десен приток на Места Брезовска река (53 km, 237 km2), ляв приток на Марица Брестова река (31 km, 175 km2), десен приток на Голяма Камчия Буновска река (24 km, 185 km2), десен приток на Тополница Бързей (Юрукдере) (29 km, 245 km2), десен приток на Харманлийска река Бързина (37 km, 244 km2), ляв приток на Скът Бързия (35 km, 241 km2), десен приток на Огоста Бяла река (69,6 km, 594 km2), ляв приток на Луда река Бяла река (37 km, 239 km2), ляв приток на Стряма Бяла река (Белинска река) (29 km, 370 km2), ляв приток на Тунджа Бяла река (23 km, 90 km2), ляв приток на Хаджийска река В Велека (147* km, в България – 123 km, 995* km2), влива се в Черно море Веселина (Джулюница) (70 km, 882 km2), ляв приток на Стара река, басейна на Янтра Ветренска река (Поповска река, Борущенска река) (26 km, 123 km2), ляв приток на Тунджа Видбол (62 km, 330 km2), десен приток на Дунав Видима (68 km, 554 km2), ляв приток на Росица Височица (Комщица, Темска река) (71* km, в България 16,7 km), десен приток на Нишава Вит (189 km, 3225 km2), десен приток на Дунав Вищерица (24 km, 80 km2), десн приток на Канина, от басейна на Места Владайска река (37 km, 151 km2), ляв приток на Перловска река Влахинска река (27 km, 108 km2), ляв приток на Струма Война (Лудня) (35 km), ляв приток на Царацар Войнишка река (55,2 km, 276 km2), десен приток на Дунав Врана (68 km, 938 km2), ляв приток на Голяма Камчия Върбица (Сютлийка) (98,1 km, 1203 km2), десен приток на Арда (язовир „Студен кладенец“) Въртешница (Лева река) (38 km, 292 km2), десен приток на Ботуня, от басейна на Огоста Въча (112 km, 1645 km2), десен приток на Марица Г Габерска река (36* km, 191* km2), ляв приток на Нишава Габровница (20 km), ляв приток на Тунджа, влива се в язовир „Копринка“ Габровница (22 km, 96 km2), десен приток на Искър Гашня (20 km, 54 km2), ляв приток на Въча Герила (21 km, 95 km2), десен приток на Голяма Камчия, влива се в язовир „Тича“ Главанска река (28 km, 81 km2), ляв приток на Сазлийка Главница (41 km, 374 km2), десен приток на Провадийска река Глазне (25 km, 119 km2), десен приток на река Изток, от басейна на Места Голям Качамак (86,3* km, 553,4* km2), десен приток на Хърсовска река Голяма Камчия (199 km), лява съставяща на Камчия Голяма река (Алмадере) (25 km, 113 km2), десен приток на Луда Камчия Голяма река (Буюклийска) (38 km, 163 km2), ляв приток на Марица Голяма река (Биюкдере) (75 km, 864 km2), десен приток на Стара река, басейна на Янтра Голяма Сушица (25 km), язовир Сушица, влива се в р.Черкезица Господаревска река (Голяма река) (70,2 km, 422 km2), ляв приток на Средецка река Гостиля (40 km, 320 km2), ляв приток на Искър Градевска река (Еловска река) (31 km, 253 km2), ляв приток на Струма Градешница (13.5 km, 62 km2), ляв приток на Струмешница Граднишка река (21 km, 23 km2), десен приток на Видима Гращица (20 km, 64 km2), десен приток на Струма Гюрля (Голямата река) (28 km, 157 km2), десен приток на Тунджа, влива се в язовир „Копринка“ Д Давидковска река (36 km, 232 km2), ляв приток на Арда Даръдере (24,5 km, 92 km2), десен приток на Факийска река Двойница (Чифтедере) (53 km, 479 km2), влива се в Черно море Девинска река (Дамлъдере) (57 km, 427 km2), ляв приток на Въча Девня (27 km, 201 km2), влива се в Белославското езеро Делейнска река (33 km, 102 km2), ляв приток на река Тополовец, от басейна на Дунав Джебелска река (Дерменчай) (26 km, 118 km2), ляв приток на Върбица Джерман (47 km), ляв приток на Струма Джубрена (Гюбрена) (25 km, 254 km2), десен приток на Джерман Джулюница (Джулюнишко дере) (85,3* km, 864,3* km2), ляв приток на Янтра (пресъхва) Добринишка река (21 km, 57 km2), десен приток на Места Добричка река (70,4 km, 516,3 km2), десен приток на Суха река, басейна на Дунав (пресъхва) Добротинско дере (93* km, 964* km2), влива се в езерото Сребърна (пресъхва) Доспат (110* km, в България – 96,2 km, 634* km2), ляв приток на Места Драгановска река (Вардунска река) (25 km, 133 km2), ляв приток на Голяма Камчия (Тича) Драговищица (70* km, в България – 24,5 km, 867* km2), десен приток на Струма Дрипла (20 km, 64 km2), ляв приток на Осъм Дряновска река (Енчовска река) (59 km, 336 km2), ляв приток на Белица, от басейна на Янтра Дунав (2860* km, в България – 471 km, 820 000* km2, в България – 50 000 km2), влива се в Черно море Дундарлия (Дунда) (27 km, 66 km2), десен приток на Сазлийка Душилница (35 km), ляв приток на Цибрица Дългоделска Огоста (Дългиделска Огоста) (29 km, 249 km2), десен приток на Огоста Дяволска река (37 km, 133 km2), влива се в Черно море Е Еледжик (25 km, 111 km2), десен приток на Сазлийка Елешница (Елешнишка река) (26 km, 78 km2), ляв приток на Батулийска река, от басейна на Искър Елешница (30 km, 179 km2), десен приток на Голяма Камчия (Тича), влива се в язовир „Тича“ Елешница (43 km, 184 km2), десен приток на Камчия Елешница (Матица) (30 km, 132 km2), десен приток на Лесновска река, от басейна на Искър Елешница (59 km, 358 km2), десен приток на Струма Елийска река (32 km, 262 km2), ляв приток на Янтра Елховска река (20 km, 145 km2), десен приток на Арда Енинска река (Стара река) (28 km, 101 km2), ляв приток на Тунджа Ерма (74* km, в България – 25 km), ляв приток на Нишава Змейца (21 км ) десен приток на Вит Златарица (21 km, 111 km2), ляв приток на Места Златаришка река (57 km, 187 km2), десен приток на Веселина, от басейна на Янтра Златина (23 km, 149 km2), ляв приток на Провадийска река Златица (25,6 km, 117 km2), десен приток на Огоста, влива се в язовир „Огоста“ Златна Панега (Панега) (50,3 km, 350 km2), десен приток на Искър И Ибър (19 km, 46 km2), десен приток на Марица Изворска река (35 km, 109 km2), влива се в Мандренското езеро Искрецка река (22 km, 57 km2), ляв приток на Искър Искър (368 km, 8646 km2), десен приток на Дунав Изток, десен приток на Места К Каварджиклийска река (24 km, 86 km2), десен приток на Стряма Казълдере (22 km, 63 km2), ляв приток на Голяма река (Биюкдере), влива се в язовир „Ястребино“ Какач (16 km), ляв приток на Искър Калаващица (33 km, 186 km2), десен приток на Пясъчник, влива се в язовир Пясъчник Калайджи (22 km, 93 km2), десен приток на Врана, от басейна на Голяма Камчия Каламица (23 km, 59 km2), ляв приток на Марица Калник (41 km, 263 km2), десен приток на Вит Калница (Азмак) (72 km, 577,3 km2), ляв приток на Синаповска река, от басейна на Тунджа Каменица (Каменка) (49 km, 498 km2), десен приток на Вит Камчия (46 km, с Голяма Камчия – 245 km, 5358 km2), влива се в Черно море Канагьол (Казалък) (110* km, 1745* km2), десен приток на Дунав (пресъхва) Канина (36 km, 234 km2), ляв приток на Места Карадере (27 km, 124 km2), десен приток на Стара река, басейна на Янтра Каракютючка река (Каракютлийска река) (23 km, 66,5 km2), десен приток на Средецка река Карамандере (Долапдере, Янъкдере) (66,1 km, 628,9 km2), ляв приток на Суха река, басейна на Дунав Карамандере (Коджадере) (20 km, 117 km2), ляв приток на река Бързей, от басейна на Харманлийска река Катунецка река (Катунешка река) (43 km, 211 km2), десен приток на Каменица (Каменка), от басейна на Вит Каялийка (Скаличица, Черешка) (39 km, 226 km2), десен приток на Марица Керизбунар (24 km, 214 km2), ляв приток на Врана, от басейна на Голяма Камчия Кесебир (31 km, 125 km2), ляв приток на Крумовица Китенска река (Караагач) (36 km, 182 km2), влива се в Черно море Команска река (21 km, 71 km2), ляв приток на Осъм Конска река (36 km, 375 km2), десен приток на Струма Копривен (26 km, 88 km2), десен приток на Струма Костелска река (Марянска река) (20 km, 92 km2), десен приток на Златаришка река Костинбродска река (Беличка река) (32 km, 104 km2), десен приток на река Блато, от басейна на Искър Котленска река (Котелшница) (25 km, 232 km2), ляв приток на Луда Камчия Кралевска река (22 km, 66 km2), десен приток на Калайджи, от басейна на Голяма Камчия Крапец (34 km, 140 km2), ляв приток на Росица, влива се в язовир „Александър Стамболийски“ Крива река, ляв приток на река Блато, от басейна на Искър Крива река (28 km, 105 km2), десен приток на Марица Крива река (48 km, 218 km2), ляв приток на Провадийска река Крумовица (Бургасдере) (58,5 km, 671 km2), десен приток на Арда Крушевска река (Кошудере) (39 km, 43 km2), десен приток на Поповска река, от басейна на Тунджа Кумруджа (Коленска река) (47 km, 321 km2), ляв приток на Сазлийка Кьошдере (21 km, 42 km2), десен приток на Арда Л Лазова река (21 km, 54 km2), ляв приток на Радова река, от басейна на Тунджа Лебница (50* km, 318* km2), десен приток на Струма Левченска река (Лефчанска река, Левка) (44 km, 144 km2), ляв приток на Марица Лесидренска река (19 km, 81 km2), ляв приток на Калник, от басейна на Вит Лесновска река (Стари Искър) (65 km, 1096 km2), десен приток на Искър Лешница, ляв приток на Тунджа Логодашка река (22 km, 166 km2), десен приток на Струма Лознишка река (Лозница, Каралийска река, Валя Маре) (50* km, в България – 14 km), влива се в езерото Мърлянуари (Дунърен) (пресъхва) Лом (93 km, 1240 km2), десен приток на Дунав Ломя (38 km, 170 km2), десен приток на Осъм Лопушница (22 km, 148 km2), десен приток на Росица Луда Камчия (201 km, 1612 km2), дясна съставяща на Камчия Луда река (101* km, в България – 22,7 km), десен приток на Марица Луда Мара (14 km, 49 km2), десен приток на Струмешница Луда Яна (Панагюрска Луда Яна) (74 km, 685,3 km2), ляв приток на Марица Луда Яна (10 km), ляв приток на река Голяма Сушица Луковица (23 km, 90 km2), ляв приток на Чепеларска река Лява река (20 km, 65 km2), ляв приток на Струма М Макоцевска река (43 km, 227 km2), десен приток на Лесновска река, от басейна на Искър Малка Арда (41 km, 142 km2), ляв приток на Арда Малки Искър (85,6 km, 1283,6 km2), десен приток на Искър Малки Лом (57 km, 338 km2), ляв приток на Бели Лом Мараш (42 km, 232 km2), десен приток на Мочурица, от басейна на Тунджа Марица (472* km, в България – 321,6 km, 53 000* km2, в България – 34 166 km2), влива се в Бяло море (Егейско море) Мартенска река (30* km), десен приток на Дунав (пресъхва) Мартинка (55 km, 395 km2), ляв приток на Марица Медвенска река (20 km, 61 km2), ляв приток на Луда Камчия Мелнишка река (30 km, 97 km2), ляв приток на Струма Меричлерска река (37 km, 117 km2), ляв приток на Марица Места (246* km, в България – 126 km, 3747* km2, в България – 2767 km2), влива се в Бяло море (Егейско море) Мечка (43 km, 278 km2), десен приток на Марица Младежка река (40 km, 232 km2), ляв приток на Велека Мочурица (86 km, 1278,3 km2), ляв приток на Тунджа Мугленска река (Тенесдере) (27 km, 90 km2), десен приток на Чаирдере, от басейна на Въча Мустанова река (28 km, 67 km2), ляв приток на река Еледжик, от басейна на Сазлийка Мъглижка река (30 km, 91 km2), ляв приток на Тунджа Мътивир (61 km, 412 km2), десен приток на Тополница, влива се в язовир „Тополница“ Мътница (31 km, 176 km2), десен приток на Места Мътница (16,3 km, 230,7 km2), десен приток на Чепинска река Мътнишка река (Мътеница, Мадара) (38 km, 175 km2), десен приток на Провадийска река Н Негованка (46,3 km, 172,7 km2), десен приток на Росица Неделинска река (Узундере) (24 km, 135 km2), ляв приток на Върбица Нейковско дере (72* km, 430,8* km2), влива се в Дуранкулашкото езеро (пресъхва) Нечинска бара (Банска бара, Гаговица) (30 km, 222 km2), десен приток на Лом Нишава (218* km, в България – 40 km, 3950 km2 в България – 1237), десен приток на Южна Морава Новоселска река (22 km, 118 km2), ляв приток на Омуровска река, от басейна на Марица Новоселска река (25 km, 80 km2), десен приток на Струма О Овчарица (71,5 km, 636,1 km2), ляв приток на Сазлийка Огоста (144,1 km, 3157 km2), десен приток на Дунав Огражденско дере (Черкез-дере) (37* km, в България – 15 km), ляв приток на Урлуя (Красенско дере) (пресъхва) Омуровска река (58 km, 305 km2), ляв приток на Марица Оролачка река (21 km, 95 km2), ляв приток на Струма Осеновска река (19 km, 88 km2), десен приток на Градевска река, от басейна на Струма Осъм (314 km, 2824 km2), десен приток на Дунав Очушница (26 km, 151 km2), ляв приток на Марица П Пакуша (Чираджи, Чиранджи) (33 km, 158 km2), ляв приток на Врана, от басейна на Голяма Камчия Палакария (39 km, 402 km2), ляв приток на Искър, влива се в язовир „Искър“ Перловска река (Боянска река) (31 km, 257 km2), ляв приток на Искър Перперек (44 km, 220 km2), ляв приток на Арда, влива се в язовир „Студен кладенец“ Поповска река (71,6 km, 533 km2), ляв приток на Тунджа Поповски Лом (20 km), ляв приток на Черни Лом Поройна (26,5 km, 72 km2), ляв приток на Голяма Камчия Потока (56 km, 423 km2), ляв приток на Марица Превалска река (Превалска Огоста) (19 km, 94 km2), ляв приток на Огоста Провадийска река (119 km, 2132 km2), влива се в Белославското езеро Първенецка река (Тъмръшка река) (37 km, 214 km2), десен приток на Марица Пясъчник (71,5 km, 663 km2), ляв приток на Марица Р Рабровска река (26 km, 137 km2), ляв приток на Тополовец, от басейна на Дунав Равногорска река (24 km, 83 km2), десен приток на Стара река (Пещерска река) Радова река (33 km, 240 km2), ляв приток на Тунджа Райнинско дере (Главиница, Главинишко дере) (54* km), десен приток на Дунав (пресъхва) Резовска река (112* km, в България – 109 km, 738 km2, в България – 183,4 km2), влива се в Черно море Ретиже (19 km, 44 km2), десен приток на Места Рибине (47 km, 269 km2), десен приток на Огоста Рибник, десен приток на Струма Рилска река (51 km, 390 km2), ляв приток на Струма Ропотамо (48,5 km, 249 km2), влива се в Черно море Росица (164,3 km, 2262 km2), ляв приток на Янтра Русенски Лом (50 km, с Бели Лом – 197 km, 2947 km2), десен приток на Дунав Русокастренска река (65,4 km, 525 km2), влива се в Мандренското езеро С Сазлийка (Съзлийка, Ракитница, Сюютлийка) (145,4 km, 3293 km2), ляв приток на Марица Салашка река (Вещицка река) (27 km, 124 km2), десен приток на Арчар Свеженска река (26 km, 121 km2), ляв приток на Бяла река, от басейна на Стряма Светля (32 km, 349 km2), десен приток на Струма Сенковец (Сазлъка, Сенкувча) (101,6* km, 553 km2), десен приток на Дунав (пресъхва) Синаповска река (Явуздере) (50 km, 871 km2), десен приток на Тунджа Скомля (42 km, 163 km2), десен приток на Дунав Скът (134 km, 1074 km2), десен приток на Огоста Сливнишка река (38 km, 173 km2), десен приток на река Блато, от басейна на Искър Смолска река (15 km, 68 km2), десен приток на Буновска река, от басейна на Тополница Соколица (60 km, 343 km2), ляв приток на Сазлийка Средецка река (69 km, 985,3 km2), влива се в Мандренското езеро Стакевска река (34 km, 328 km2), ляв приток на Лом Стара река (Текедере) (32 km, 128 km2), ляв приток на Голяма Камчия Стара река (Костенецка река) (27 km, 91 km2), десен приток на Марица Стара река (Пещерска река) (61 km, 350 km2), десен приток на Марица Стара река (29 km, 96 km2), десен приток на Струма Стара река (20 km), ляв приток на Стряма Стара река (Лефеджи, Лефеджа) (91,8 km, 2458,2 km2), десен приток на Янтра Старата река (44 km, 156 km2), ляв приток на Марица Стрелчанска Луда Яна (39 km, 173 km2), ляв приток на Луда Яна Струма (415,2* km, в България – 290 km, 17 300* km2, в България – 10 797 km2), влива се в Бяло море (Егейско море) Струмешница (114* km, в България – 33 km, 1900* km2), десен приток на Струма Стряма (Гьопса) (110,1 km, 1394,5 km2), ляв приток на Марица Студена (45 km, 413 km2), ляв приток на Янтра Суха река (Ишикли, Ишиклия) (126* km, 2404* km2), десен приток на Дунав (пресъхва) Суха река (28 km, 62 km2), ляв приток на Осъм Суходолска река (24 km, 50 km2), ляв приток на Владайска река, от басейна на Искър Сушица (Мостовска Сушица) (24 km, 62 km2), десен приток на Юговска река, от басейна на Чепеларска река Сушичка река (20 km, 83 km2), десен приток на Струма Сърнена река (Караджадере) (39 km, 181 km2), ляв приток на Доспат Т Текирска река (33 km, 96 km2), ляв приток на Марица Тимок (203* km, в България – 15,5 km, 4630* km2), десен приток на Дунав Тополница (25 km, 133 km2), десен приток на Джубрена от басейна на Джерман Тополница (155 km, 1789 km2), ляв приток на Марица Тополовец (Тополовица) (67,6 km, 583 km2), десен приток на Дунав Топчийска река (88,6* km, 659,8 km2), десен приток на Дунав (пресъхва) Треклянска река (над 50 km), десен приток на Струма Тръстенишка река (58* km), десен приток на Дунав (пресъхва) Тунджа (390* km, в България – 349,5 km, 8429* km2, в България – 7884 km2), ляв приток на Марица Турийска река (21 km, 83 km2), десен приток на Тунджа Тученица (35 km), десен приток на Вит Тъжа (26 km, 116 km2), ляв приток на Тунджа У Узунджовска река (21 km, 81 km2), ляв приток на Харманлийска река Урлуя (Узово дере, Красенско дере, Дере кьой, Деря) (98* km, в България – 20 km), влива се в езерото Ведероаса (пресъхва) Ф Факийска река (87,3 km, 641 km2), влива се в Мандренското езеро Фъндъклийска река (27 km, 79 km2), влива се в Черно море Х Хаджийска река (55 km, 356 km2), влива се в Черно море Хаджиларска река (22 km, 77 km2), ляв приток на Русокастренска река Харманлийска река (Олудере, Величка) (91,9 km, 956,3 km2), десен приток на Марица Хасковска река (45 km, 179 km2), ляв приток на Харманлийска река Хлебаровска река (Долапдере) (23 km, 97 km2), ляв приток на Бели Лом Хърсовска река (91 km, 997,3 km2), десен приток на Канагьол, от басейна на Дунав (пресъхва) Ц Цапаревска река (24 km, 78 km2), десен приток на Струма Царацар (Демирбаба, Крапинец) (108 km, 1062,2 km2), десен приток на Дунав (пресъхва) Цибрица (88 km, 934 km2), десен приток на Дунав Цибър (30 km, 138 km2), ляв приток на Цибрица (пресъхва) Ч Чаирдере (21 km, 209 km2), десен приток на Въча Чаирлък (Текедере) (35 km), ляв приток на Царацар, от басейна на Дунав Ченгенедере (20 km, 38 km2), ляв приток на Марица Чепеларска река (Чая, Асеница) (86 km, 1010,2 km2), десен приток на Марица Чепинска река (Елидере) (83 km, 900 km2), десен приток на Марица Черкезица (48 km, 269 km2), десен приток на Марица Черковска река (26 km, 77 km2), десен приток на Блатница, от басейна на Сазлийка Черна (48 km, 259 km2), ляв приток на Арда Черна Места (22,6 km, 159,6 km2), лява съставяща на Места Черни Вит (27 km, 185 km2), лява съставяща на Вит Черни Искър (23 km, 237 km2), лява съставяща на Искър Черни Лом (130,3 km, 1276 km2), лява съставяща на Русенски Лом Черни Осъм (36 km, 218 km2), дясна съставяща на Осъм Чернялка (27,6 km), десен приток на Вит Чинардере (31 km, 92 km2), ляв приток на река Мечка, от басейна на Марица Чопарата (21 km, 65 km2), десен приток на Росица Чорбаджийска река (Къзълач) (30 km, 217 km2), десен приток на Върбица Чукарска река (Чакарлийка) (37 km, 129 km2), влива се в Бургаското езеро Чупренска река (27 km, 120 km2), десен приток на Стакевска река, от басейна на Лом Ш Шабленска река (31 km, 95 km2), влива се в Черно море Шаварна (Бара, Пелишатска река) (30 km, 140 km2), ляв приток на Осъм Шипочаница (Шипочница) (28 km, 120 km2), десен приток на Искър, влива се в язовир „Искър“ Широколъшка река (29 km, 218 km2), десен приток на Въча Шугавица (46 km, 213 km2), десен приток на Огоста Ю Юговска река (45 km, 332 km2), десен приток на Чепеларска река Я Ябланица (25 km, 140 km2), десен приток на Ерма Явор (Пенкьовска река) (32 km, 186 km2), ляв приток на Треклянска река Яденица (26 km, 138 km2), десен приток на Марица Янтра (286 km, 7862 km2), десен приток на Дунав Вижте също Списък на реките в България по водосборни басейни Списък на реките в България по дължина Източници Реки в България. Списъци на места в България


source: wikipedia

text: Искър (в античността ) е река в България, която извира от Рила планина и минава през Софийска област, Враца, Ловеч и Плевен. Тя е десен приток на река Дунав. Дължината ѝ е 368 км, заедно с река Бели Искър, така Искър е най-дългата изцяло българска река и 3-та сред реките протичащи на територията на България, веднага след реките Дунав и Марица. Дължината само на река Искър, след сливането на двата основни притока, е 340 км. Географска характеристика Река Искър извира от Рила планина и се образува от сливането на реките Черни Искър (лява съставяща) и Бели Искър (дясна съставяща), на 500 м северно от село Бели Искър, на 1047 м н.в. Веднага след това навлиза в Самоковската котловина. След като премине през нея и изтече от „язовир Искър“ между планините Плана на запад и Лозенска планина на изток, формира дълбокия и живописен Панчаревски пролом (22 км). След напускането на „язовир Панчарево“ при село Герман реката навлиза в Софийското поле, след което преминава покрай източните квартали Горубляне, Димитър Миленков, Абдовица и Враждебна на София, покрай село Кубратово и след град Нови Искър навлиза във величествения Искърски пролом (около 65 км). След село Лютиброд Искър излиза от Стара планина, продължава в източна посока и долината ѝ се разширява. При град Роман приема отдясно най-големия си приток река Малки Искър, при село Карлуково завива на север, а при село Чомаковци навлиза в Дунавската равнина и течението ѝ се ориентира на североизток. В Дунавската равнина долината на Искър е широка и асиметрична с по-стръмен десен склон. На 2,3 км североизточно от село Байкал се влива като десен приток в река Дунав (на 637-и км), на 25 м н.в. Водосборен басейн, притоци Площта на водосборния басейн на Искър е 8646 км2, което представлява 1,06% от водосборния басейн на Дунав, а границите му са следните: на запад – с водосборните басейни на реките Струма и Нишава; на северозапад – с водосборния басейн на река Огоста; на изток – с водосборните басейни на реките Вит и Марица; на юг – с водосборния басейн на река Места. Списък на притоците на река Искър. След името на реката е отбелязана нейната дължина в km и площта на водосборния ѝ басейн в km2, а със стрелки → ляв приток ← десен приток: → Черни Искър 23 / 237 ← Бели Искър 28 / 91 ← Бистрица (Мусаленска) (Боровецка Бистрица) 19 / 57 ← Боклуджа ← Пиперица → Палакария 39 / 402 (влива се в язовир „Искър“) → Мангов дол → Плански дол → Кошев дол → Бачов дол (влива се в язовир „Искър“) ← Матинска река (влива се в язовир „Искър“) ← Шипочаница (Шипочница) 28 / 120 (влива се в язовир „Искър“) ← Смардлюв дол (влива се в язовир „Искър“) → Вуйна (влива се в язовир „Искър“) ← Ракита → Порколица (влива се в „язовир Пасарел“) → Планщица → Железнишка река (Ведена) → Бистрица (Витошка) (влива се в Панчаревското езеро) → Янчовска река → Перловска река 31 / 106 → Боянска река → Владайска река 37 / 151 → Суходолска река 24 / 50 ← Лесновска река (Стари Искър) 65 / 1096 ← Макоцевска река 43 / 227 ← Елешница (приток на Лесновска река) (Матица) 30 / 132 → Банкя (Какач) → Блато 30 / 174 ← Сливнишка река 38 / 173 ← Костинбродска река (Беличка река) 32 /вммнмжчн – / — ← Лозянски дол → Кътинска река → Свидница ← Сърчарски дол ← Батулийска река (Ябланица) 40 / 256 → Елешница (приток на Батулийска река) (Бакьовска река) 26 / 78 → Дълбочица ← Градешница ← Рединска река → Искрецка река 22 / 57 → Бабин дол → Варовитица ← Трескавец → Зимевишка река ← Ковайски дол → Пребойница ← Габровница (приток на Искър) 22 / 96 ← Ръжанска река → Златица ← Джерневница ← Габровница ← Бебриш ← Малката река → Каменица → Крапешка бара → Върбешка бара ← Брусника ← Лишка река ← Реката ← Малки Искър 86 / 1284 → Бебреш 46 / 492 ← Реката → Косматица (Бешовишка бара) ← Златна Панега (Панега) 50,3 / 350 → Големия дол → Габарска река (Барата) → Гостиля 40 / 320 Хидроложки показатели Средногодишен отток при с. Говедарци – 1,5 m3/s; Средногодишен отток при гр. Нови Искър – 23,30 m3/s (виж таблицата); Средногодишен отток при с. Ореховица – 54,5 m3/s; Данните за вътрешногодишното разпределение на речния отток са за периода 1950/1951 – 1982/1983 г. В най-горния си басейн (района на Рила) реката има преобладаващо снежно подхранване, а в останалите части – дъждовно подхранване. В района на Стара планина и Предбалкана подхранването нараства с карстови подземни води. По този начин сезонният режим претърпява големи изменения в различните участъци от долината на реката. Пълноводието в Рила е от май до юли, а в Дунавската равнина – от март до юни. По цялото течение през месеците от август до октомври се наблюдава маловодие. Голямо влияние върху вътрешногодишния ход на речния отток оказват трите язовира по течението на реката, чрез които той се контролира. При майско-юнския валежен максимум водите се задържат в язовир „Искър“, което оказва влияние върху разпределението на речния отток. Реката е най-пълноводна през пролетта, както повечето реки. Селища По течението на реката са разположени 45 населени места, в т.ч. 9 града и 38 села: Софийска област Община Самоков – град Самоков, Говедарци, Маджаре, Бели Искър, Драгушиново, Злокучене; Община Своге – Владо Тричков, Луково, Реброво, Томпсън, град Своге, Церово, Гара Бов, Гара Лакатник, Оплетня, Левище; Област София – Долни Пасарел, Кокаляне, Панчарево, Герман, град София, Кубратово, град Нови Искър; Област Враца Община Мездра – Елисейна, Злидол, Оселна, Зверино, Лютиброд, Ребърково, град Мездра; Община Роман – Струпец (Област Враца), град Роман, Радовене, Кунино; Област Ловеч Община Луковит – Карлуково; Област Плевен Община Червен бряг – Реселец, град Червен бряг, Чомаковци, град Койнаре; Община Искър – град Искър, Долни Луковит, Староселци; Община Долна Митрополия – Ставерци, Брегаре, Ореховица, Крушовене; Община Гулянци – Искър, Гиген Стопанско значение, забележителности В горното и средното течение на Искър водите на реката се използват предимно за производство на електроенергия и водоснабдяване. Изградени са язовирите „Бели Искър“, „Искър“ (най-голям в България), „Пасарел“ и „Панчарево“, ВЕЦ-овете – „Бели Искър“, „Искър“, „Мала църква“, „Пасарел“, „Кокаляне“ и няколко малки руслови ВЕЦ от Проект „Среден Искър“. В района на Предбалкана и Дунавската равнина водите на реката се използват предимно за напояване. Долината на реката, особено двата ѝ пролома (Панчаревски и Искърски), още в древността са се използвали за преодоляване на Стара планина и не случайно по тях са построени шосета и жп линия. От София до Самоков, през Панчаревския пролом, на протежение от 51,4 км преминава второкласен път No 82 от Държавната пътна мрежа София – Самоков – Костенец. От София до Мездра, през Искърския пролом, на протежение от 86,9 км преминава второкласен път No 16 от Държавната пътна мрежа София – Своге – Мездра. Освен горепосочения път No 16, през Искърския пролом е прокарана и важната за България удвоена жп линия София – Горна Оряховица – Варна, която в участъка от Нови Искър до Червен бряг следва долината на реката. В Панчаревския и Искърския пролом има множество природни забележителности – скални образувания, пещери и др., които предлагат отлични условия за туризъм, алпинизъм, отдих и риболов. В горното течение на реката са разпространени балканска пъстърва и черна мряна. По бреговете на Искър има и археологически забележителности – крепостта Урвич (на десния бряг, преди с. Кокаляне) и римският град Улпия Ескус (близо до устието на Искър, край село Гиген). Живописната долина на Искър в Панчаревския и Искърския пролом от векове са предлагали закътани места за изграждане на православни манастири. Сега по поречието на реката има 6 манастира: Долнопасарелски, Кокалянски, Свети Николай Летни, Курилски, Черепишки и Струпецки. Фотогалерия Вижте също Списък на реките в България Списък на реките в България по водосборни басейни Списък на реките в България по дължина Списък на реките в Европа (водосборен басейн на Атлантическия океан) Топографска карта Бележки Източници Външни препратки Река Искър на BlueLink.net Снимки от поречието на река Искър пресичайки Стара Планина Реки в България Реки в Софийска област Реки в област София Реки в област Враца Реки в област Ловеч Реки в област Плевен Притоци на Дунав Реки в София


text: Хектарът (hectare) е единица за измерване на площ, кратна на ар (използвана е SI-представката „hecto“). Символът за означаване на хектар според официално приетата в България международна система единици SI е ha. Един хектар е площта на квадрат със страна 100 m. Представката „hecto“ идва от древногръцката дума εκατόν (сто). „Ар“ има френски произход (идва от лат. area – свободна земна площ). Френският Конвент през 1795 г. постановява площта на квадратно парче земя със страна 10 m да се нарича are. Единица „хектар“ и нейното международно означение „ha“ са приети от Международния комитет за мерки и теглилки през 1879 г. Понастоящем хектарът е допуснат от Международния комитет за мерки и теглилки за използване наред с единиците от Международната система единици (SI). Единицата хектар се използва предимно за измерване на земеделски земи. Един хектар е равен на: 10 000 m2 100 ара 10 декара 0,01 km2 Хектарът не е често използвана мярка в България – за българите привичната мярка за земна площ е декар: например за добив се ползва изразът килограми от декар. Големината на поземлените имоти също най-често се измерва в декари. Бележки Единици за площ


text: Квадратен метър е единица за измерване на площ, равна на площта на квадрат със страна 1 метър. Международното означение на единицата е m2, официално прието и в България. В популярни издания се ползват също означенията м2 или кв. м. В употреба са също други производни на метъра единици: 1 cm2 (квадратен сантиметър) = 0,01 m x 0,01 m = 0,0001 m2 (1 m2 = 10 000 cm2) 1 а (ар) = 10 m x 10 m = 100 m2 (1 da = 10 а, 1 ha = 100 a) 1 km2 (квадратен километър) = 1000 m x 1000 m = 1 000 000 m2 Бележки Вижте също Международна система единици квадратен фут акър Метър, квадратен


text: Квадратният километър (означение km2) е единица за измерване на площ, кратна на основната единица за площ квадратен метър според международната система единици SI. Един квадратен километър представлява площта, заградена от квадрат със страна 1 километър. Един квадратен километър е равен на: 1 000 000 m2 (кв. м) 1000 da (декара) В популярните издания в България често се използват и означенията на кирилица – съответно км2, м2 и дка. За единици, основани на фут (ft): 1 кв. километър = 0,386 102 кв. мили (статутни) 1 кв. километър = 247,105 381 акра Източници Единици за площ


text: Арът е единица за измерване на площ, производна на квадратния метър. Един ар е равен на 100 m2. Международният символ за означаване на ар е a. Единицата не е част от международната система единици (SI), но се допуска за употреба съвместно с единиците SI като една от разрешените само в специализирани области – ползва се при измерването на площи на земеделски земи и земя за строителство. Кратните и дробни на ара единици се образуват чрез представките SI. В България по-широко се използват кратните единици: хектар (хекто-ар), с означение ha: 1 ha = 100 а = 100x100 m2= 10 000 m2 декар (дека-ар): 1 декар = 10 а = 10 x 100 m2 = 1000 m2 В повечето европейски страни за измерване на земеделски площи се използва единицата хектар. Това не е така в много страни от някогашната Османска империя, включително в България, където се предпочита единицата декар, близка до традиционната османска мярка дьонюм (dönüm), равна на 919,3 m2, 1 дка или 2,5 дка. Декарът няма международно означение и на български език се изписва с пълното си наименование или се съкращава като дка. В Гърция и Кипър декарът се нарича στρέμμα (стрема), а в Турция, Ливан, Израел и Йордания се използва старото наименование дьонюм или дунам, но стойността му е приравнена на 1000 m2 (10 ара). Бележки Вижте също Акър Външни препратки Наредба за единиците за измерване, разрешени за използване в Република България, Държавен вестник, брой 115 от 2002 г. Единици за площ


text: Петък е петият ден от седмицата.Денят след четвъртък и преди събота. Исус Христос е бил разпнат на кръста в петък (Разпети петък). В исляма, петък е ден за публични молитви в джамиите. Еврейският шабат започва в петък след залез слънце и свършва в събота по същото време. В римската империя „петък“ е посветен на богинята Венера – „Veneris dies“. В литературата Петкан (англ. Friday) се казва спътникът на Робинзон Крузо от едноименния роман на Даниел Дефо Научно-фантастичният роман „Петък“ на Робърт Хайнлайн В музиката Песента „Петък“ от албума „Август“ на групата Точка бг В работата Петък е ден на майстора Вижте също Петко Обикновена година, започваща в петък Високосна година, започваща в петък Черен петък Кървав петък Бележки Дни от седмицата


text: Понеделник е първият ден от седмицата (ISO 8601). Някъде обаче той се смята за втори ден (САЩ). Поради тази причина на арабски, гръцки и португалски понеделник означава втори ден. В Римската империя „понеделник“ също се е смятал за втори ден от седмицата и е посветен на луната (богинята Луна, а в гръцката митология Селена). Поради тази причина на някои езици, като английски и италиански, например, понеделник означава ден на луната. В съвременното общество понеделник се смята за начало на работната седмица. В Англия понеделникът от великденските празници е известен като денят на черната Анис – вещица, която отвличала деца и агнета. Етимология В българския, както и в повечето славянски езици, думата понеделник е образувана като съчетание на предлога „по“ и съществителното „неделя“ със значение „след неделя“. В литературата Романът „Понеделник започва в събота“ на Аркадий и Борис Стругацки Главният герой в романа „451 градуса по Фаренхайт“ на Рей Бредбъри се казва „Montag“ (немски, Понеделник). Романът „Закуска за шампиони, или Сбогом, черен понеделник“ на Кърт Вонегът Бележки Вижте също Обикновена година, започваща в понеделник Високосна година, започваща в понеделник Дни от седмицата


text: Вторник е вторият ден от седмицата (между понеделник и сряда). Правилният правопис на наименованието в българския книжовен език е с малки букви (т.е. „вторник“, същото се отнася и за останалите дни от седмицата), освен ако не е първа дума в изречението (за разлика от английския език, където имената на дните от седмицата винаги се изписват с начална главна буква). Етимология Думата „вторник“ произлиза от числителното редно „втори“ и присъства с днешното си значение още в старобългарския език. Денят в историята Празници, празнувани във вторник В християнската религия Сирни вторник е денят преди Големите (великденски) пости. Важни събития, случили се или случващи се във вторник Вторник е обичайният ден за провеждане на избори в САЩ. Федералните избори там са във вторника след първия понеделник на ноември. Датата е установена със закон от 1845 г. за президентски избори, а по-късно – от 1875 г. и за избори за Долната камара на Конгреса (House of Representatives, Камарата на представителите), както и за Сенат от 1914 г. Черният вторник (Black Tuesday) в САЩ се отнася за 29 октомври 1929 г., когато се срива Нюйоркската фондова борса и започва световната икономическа криза 1929 – 1933 г. В популярната култура Този ден от седмицата има и символично значение при много нации. Например вторник се смята за ден без късмет при гърците (във вторник е паднал Константинопол). Същото се отнася и за испаноговорещите, които имат следната поговорка: En martes, ni te cases ni te embarques („Във вторник нито се жени, нито се тръгва на път“). В исторически план в Римската империя „вторник“ е бил посветен на бога Марс – „Martis dies“. Вижте също Обикновена година, започваща във вторник Високосна година, започваща във вторник Източници Дни от седмицата


text: Сряда е третият ден от седмицата. Произлиза от старобългарската дума . Ако неделя се приеме за начало на седмицата, сряда се пада в средата (оттук и името; – „среда на седмицата“). Сряда също така е и по средата на работната седмица (понеделник – петък). В римската империя „сряда“ е посветена на бога Меркурий – „Mercurii dies“. В българските народни вярвания сряда е осмислян като добър или лош ден в различните региони на България. В Югоизточна България (Странджа – Сакар), както и в Софийско, Габровско и Тетевенско, сряда се приема за един от най-тежките дни през седмицата. Жените не вършат домакинска работа, не мият косите си, а мъжете не се бръснат; спазва се сексуално въздържание, поради вярването, че ако бъде заченато дете през този ден, то ще е с физически или умствени недостатъци или ще стане много лош човек. Задължително се пости. В българския народен календар са познати следните сряди: Луда сряда – срядата от Тодоровата неделя, схващана като особено опасен ден. Още: Разполовената сряда, Преговялата сряда. Светла сряда (Празна сряда) – срядата след Великден. На този ден сред рупците в Странджа се изпълнява обичаят Мара Лишанка, а в Дупнишко – обичаят Ладино хоро. Русалска сряда – срядата от Русалската неделя, също смятана като тежък ден. Бележки Вижте също Обикновена година, започваща в сряда Високосна година, започваща в сряда Дни от седмицата


text: Четвъртък е четвъртият ден от седмицата. Номерацията на седмиците в годината се определя според четвъртъците: за първа седмица се приема тази, съдържаща първия четвъртък, и т.н. – ISO 8601. Английското Thursday произхожда от „ден на Тор“, преведено от латински dies Jovis – „ден на Юпитер“. (Юпитер и Тор са богове на гръмотевиците) Първоначално четвъртък е бил наричан Thundersday – „ден на гръмотевиците“). В литературата Историята на Пътеводител на галактическия стопаджия от Дъглас Адамс започва през един „ужасен и глупав“ четвъртък. Героят Артър Дент казва: „Днес трябва да е четвъртък. Никога не съм ги разбирал тези четвъртъци.“. Малко след това Земята бива разрушена. По света В Обединеното кралство от 1935 г. съществува традиция всички избори да се провеждат в четвъртък. Бележки Източници Вижте също Дни от седмицата Обикновена година, започваща в четвъртък Високосна година, започваща в четвъртък


text: Събота е шестият ден от седмицата в календара по ISO 8601. В някои страни тя е седмият и последен ден. Произходът на думата събота е свързан с еврейската дума шабата, което се превежда като почивка, празник – ден, в който не се работи, а се посвещава за Божия слава и благодарение. Описва се в Библията още в началото при Сътворението като ден и на Божия почивка, там многократно се повтаря описанието като най-категорично в Декалога – 10 Божии заповеди спазването на съботата е постановено като 4-та Заповед. В Изход 20:8-11 пише: „Помни съботния ден, за да го освещаваш. Шест дни да работиш и да вършиш всичките си дела; а на седмия ден, който е събота на Господа твоя Бог, да не вършиш никаква работа, ни ти, ни синът ти, ни дъщеря ти, ни слугата ти, ни слугинята ти, нито добитъкът ти, нито чужденецът, който е отвътре вратите ти; защото в шест дни Господ направи небето и земята, морето и всичко що има в тях, а на седмия ден си почина; затова Господ благослови съботния ден и го освети.“ Има данни, че съботата се е празнувала от древните вавилонци и други стари народи. В писмо до Римския първосвещеник – папата Княз Борис I поставя също така и въпроса за празнуването на съботата като ден на богослужение от българите. В българския език е определена като седми ден, защото четвъртия ден е наименован Сряда – посредата на седмицата, с което неделята е означена като първи ден. Тя се празнува в еврейската религия и в някои християнски църкви (например Църква на адвентистите от седмия ден и Баптисти от седмия ден) като божия почивен ден. Тази връзка е видна и при различни западни езици: нем. Samstag, фр. le samedi, итал. il sabato, исп. el sábado. Английската дума Saturday произлиза от dies Saturni – денят, който римляните посвещавали на Сатурн. В българските вярвания събота се смята за ден на мъртвите – всички помени и задушници се правят в този ден от седмицата. Вярва се, че родените в събота притежават свръхестествени способности – те могат да гадаят, да тълкуват сънища и най-вече само родените в събота (т. нар. съботници) могат да разпознават магьосниците и да виждат свръхестествените същества (самодиви, вампири, таласъми и пр.). Самите вампири, устрели и др. не могат да излизат от гробовете си в събота, защото тогава губят силата си. Смята се обаче, че къртицата излиза на повърхността само на този ден преди изгрев слънце. Във вярванията на българите, съботните дни от март (известни като бели или мартени съботи) имат особено значение – през тези дни жените спазват ред забрани в домакинската работа, за да не вали градушка през лятото. В българския народен календар са познати и празниците: Погана събота – последната събота преди Богоявление. Вярва се, че който се роди през този ден ще е много уязвим от болести и демони. Известен е в Рупчос. (вж. Мръсни дни) Тодорова събота – друго име на празника Тодоровден. Лазарова събота – друго име на празника Лазаровден. Интересно Българските имена Съби и Събина са свързани със събота. Думата съботник произлиза от събота и означава ден за работа около собствения блок или в квартала един път годишно през април – за почистване на боклуци, засаждане на дръвчета, цветя и др. В България през 20 век бе познат като Ленински съботник. Бележки Литература Романът Понеделник започва в събота на Аркадий и Борис Стругацки Вижте също Обикновена година, започваща в събота Високосна година, започваща в събота Димитър Георгиев-Даков – „Произход на думата събота като ден от седмицата“ Дни от седмицата Българска етнография


text: Неделя е седмият ден от седмицата. На някои места неделя се счита за първия ден от седмицата (САЩ, Великобритания) – традиция, наследена от древните евреи и древните египтяни. Според приетият от Международната организация по стандартизация ISO 8601 неделя е последният ден от седмицата. Според християнството това е денят от седмицата, в който се почита Възкресението Господне и задължително се почива. На руски език думата за неделя е запазена от старославянското Воскресенье. Етимология Глаголът делям, дялам произлиза от старобългарския глагол дѣлати (трудя се, работя, действам). Оттук произлиза и прозвището на българския цар Петър Делян (от прилагателното делян – работлив). Този глагол е близък по звучене с глагола деля, разделям. На български думата „неделя“ произлиза от глагола „не деля“ (старобългарски „нет дела“), т.е. „не правя нищо“, „не работя“, „без работа“, „няма работа“ и още като „денят без работа“. С оглед на това може да се каже, че българската дума „неделя“ е аналогична на еврейската дума „шаббат“ (; – „прекратяване на деятелността“). В други славянски езици произходът е аналогичен: полски Niedziela, украински Недiля, беларуски Нядзеля, хърватски nedjelja, сръбски и словенски Nedelja, чешки Neděle. Други наименования В римската империя дните от седмицата са били посветени на седемте космически тела, като неделя е била денят на Слънцето – „dies Solis“. Това е останало в английското Sunday, немското Sonntag, шведското söndag, датското и норвежкото søndag, исландското sunnudagur и други. Гръцката дума за неделя Κυριακή е от Κύριος – Бог. Бележки Вижте също Обикновена година, започваща в неделя Високосна година, започваща в неделя Кървавата неделя Дни от седмицата


text: Теодор Василев Траянов е български поет символист, шахматист и шахматен деятел. Биография Младежки години Теодор Траянов е роден на 30 януари 1882 г. в Пазарджик в семейството на съдия и учителка. Баща му Васил Тодоров Траянов е роден в Скопие, по произход от Кожле, Македония, а майка му Елена Лютова е родена в град Велес. Брат му Асен Траянов (1885 – 1940) е военен инженер и изследовател на Венецуела. Теодор завършва Първа мъжка гимназия в София (1899). Следва във Физико-математическия факултет на Софийския университет (1899 – 1900) и във Висшето техническо училище във Виена (1901 – 1908). Дипломира се, като архитект. Участва, като доброволец в двете балкански войни през 1912 – 1913. Включва се в четата на Христо Чернопеев. Кариера Заема различни дипломатически длъжности в Българската легация във Виена (1914 – 1920) и в Българското генерално консулство в Бреслау (Вроцлав, 1922). През 1921 г. временно е освободен от длъжност и пребивава в България. През 1923 г. правителството на Александър Цанков окончателно го отзовава. Траянов се завръща в родината и се отдава на литературна дейност. В периода 1926 – 1933 г. е учител в Първа мъжка гимназия в София. Член-учредител е на Македонския научен институт. Творчество За пръв път печата стихове през 1899 г. в сп. „Смях“. Сътрудничи на списанията „Българска сбирка“, „Наш живот“, „Демократически преглед“, „Художник“, „Ново общество“, „Съвременник“, „Съвременна мисъл“, „Свобода“, „Художествена култура“, „Факел“, „Звено“, „Народ и армия“, „Везни“, „Парнас“, „Хиперион“, „Модерно изкуство“, на алманаха „Южни цветове“, на вестниците „Ден“, „Оса“, „Злъчка“, „Епоха“, „Вестник на жената“, „Зора“, „Литературни новини“, „Мисъл“, „Заря“, „Литературен глас“, „Литературен свят“, „Мир“, „Литературен живот“ и др. Участва в литературни сборници и антологии – „Българска антология“ (1910), „Поетична година“ (1915), „Най-отбрани песни“ (1917), „Млада България“ (1922), „Одрин“ (1923), „Лорд Байрон“ (1924). Заедно с Иван Радославов и Людмил Стоянов редактира през 1922 – 1931 най-голямото българско символистично списание – „Хиперион“. Съществено влияние върху идейно-естетическото му съзряване оказва дългогодишното му пребиваване във Виена: запознава се в оригинал с трудове на немски философи като Йохан Готлиб Фихте, Георг Вилхелм Хегел, Едмунд Хусерл, Фридрих Ницше, с писатели романтици и неоромантици; приет е от виенската артистична бохема, свързва се с писатели като Райнер Мария Рилке, Артур Шницлер, Хуго фон Хофманстал, Стефан Георге, Херман Бар и др. Включва се във виенския културен живот – негова драматизация (пантомима) на „Младият крал“ от Оскар Уайлд (музика Д. Караджов) е поставена във Фолксопер (1914). Траянов е най-последователният български поет символист, за когото символизмът е преди всичко философия. Творец с високо самосъзнание; символистичната му поетика е по-скоро от рационален, отколкото от интуитивен тип. Заедно с Пейо Яворов Траянов е родоначалник на българския символизъм. Мнозина критици (най-вече от кръга около списание „Хиперион“) смятат стихотворението му „Нов ден“ (сп. „Художник“, 1905) за начало на символистичното направление в България. Иван Радославов провъзгласява Траянов за създател на нова епоха в българската литература. Цялото творчество на Траянов е подчинено на стройна концепция – постигане на универсалното чрез пълното изживяване на индивидуализма („Regina mortua“, „Химни и балади“) и чрез превъплъщаване на българския дух, отразен в историческата съдба („Български балади“), националния мит („Романтични песни“) и националния гений („Пантеон“). Като отхвърля непосредната изповедност, поетът дири надличностното, космичното, трансценденталното. Стремежът му да проникне в мистично-ирационалните видения на душата – мъртвата царкиня, да проследи подсъзнателния ѝ живот впечатлява повече като идея, отколкото като пластичен израз. Образната система на Траянов не надхвърля символистичната конвенция и носи редица традиционни реалистично-импресионистични черти. Сред българските символисти Траянов се откроява с богоборческия и жизнеутвърждаващ дух на поезията си. Той съчетава българската магика и месианство (символ на източното присъствие в българската съдба и характер) с романтичен титанизъм (символ на освободения европейски човек). Характерни за него са митологичните образи, свързани с варварското прабитие, с богомилството и адамитството. Въплъщение на житейското и творческото му кредо – победа на духа над материалния живот, е кн. „Пантеон“ – поетична апология на избраниците на духа, одически химн на световни и български прокълнати поети, оригинална по замисъл и артистично превъплъщение антология, която има известно сходство с „На Острова на блажените“ на П. П. Славейков. Траянов е автор на статии и рецензии за литература, театър и музика, печатани предимно в сп. „Хиперион“. Превежда драмите „Ричард III“ от Уилям Шекспир, „Фиеско“ от Фридрих Шилер, „Шутът Тантрис“ от Е. Хард, „Принц фон Хомбург“ от Хайнрих фон Клайст, поставяни в Народния театър в София. Адаптира на български език произведения за деца. Псевдоними: Анжар, Т. Мур, Т. Т., Т. Тр. Една част от личния му архив се съхранява във фонд 110К в Централния държавен архив. Той се състои от 5 архивни единици от периода 1938 – 1945 г. Друга част се съхранява във фонд 562К в Държавен архив – Пазарджик. Той се състои от 294 архивни единици от периода 1873 – 2012 г. Шахмат Траянов започва да се занимава с шахмат като ученик в Първа мъжка гимназия под влиянието на тогавашния директор Кунчо Кутинчев. През 1898 г. в София играе в първото официално шахматно състезание в България с професора по математика Димитър Табаков, като завършват наравно 3:3. Впоследствие развива шахматния си талант във Виена. През 1907 г. печели първото неофициално първенство по шахмат, провело се в кафене „Смолницки“, като побеждава във всички партии. През 1931 г. става председател на новоучредения Българския шахматен съюз. На 13 април 1936 г. играе партия, която завършва наравно с Александър Алехин на сеанса му в София. Смърт Христо Троански пише в книгата си „Убийствено червено“ (София, самиздат, 2004 г.): Съчинения Regina mortua. Стихотворения. 1909 Химни и балади. Избрани стихотворения. 1902 – 1909. 1912 Български балади. 1921, 1995 Песен на песните. 1923 Романтични песни. София, 1926 Освободеният човек. 1905 – 1911, 1929 Пълно събрание на съчиненията: Т. 1 – 3: Т. 3 София: Ст. Атанасов 1929. Декламаториум. Най-популярни песни и поеми. 1932 Пешо чорлавият. Истории за непослушни деца. Нагодил на бълг. ез..., 1933 Пантеон, 1934. Най-хубавите басни за деца. Нагодил на бълг. ез... 1934 Едно, две, три... Стихове от... Пантеон. 1934 Земя и дух. 1921 – 1926. Кн. 1. 1941 Избрани стихотворения. 1966 Избрани творби. 1981 Венчани духовно Дневник и стихотворения: Писма от Теодор Траянов. София УИ „Св. Кл. Охридски“ 2000. Библиография Бенароя, Моис. Теодор Траянов и неговият мир. София: сп. Хиперион, 1926. Кирил Христов, Димитър Бояджиев, Теодор Траянов в спомените на съвременниците си. София: Бълг. писател 1969. Балабанова, Вера. Теодор Траянов, София: Изд. на БАН 1980. Балабанова, Вера. Теодор Траянов: Литературни анкети. София: Наука и изкуство 1980. Илиев, Стоян. Теодор Траянов – грядущ и непознат. София: Български писател 1983. Теодор Траянов: Нови изследвания. София: БАН, 1987. Udolph, Ludger. Teodor Trajanov: Die Entwicklung seiner Lyrik, 1904 bis 1941: Eine philol. Studie. Koln etc.: Bohlau, 1993. Младенов, Иван. Теодор Траянов в развитието на българския символизъм. София: Акад. изд. Проф. М. Дринов 1997. Дачев, Мирослав. Слово и образ: Български балади. Теодор Траянов. Сирак Скитник. София: Планета 3, 2003. Теодор Траянов и неговата епоха. София Изд. център Боян Пенев 2008. Dakova, Bisera. Der unanthologische Trajanov. Die getilgte Dekadenz: Uber die Verwandlungen der poetischen Sprache. Hamburg: Kovac, 2009. Външни препратки От и за Теодор Траянов в Своден каталог НАБИС Произведения на Теодор Траянов в Българска виртуална библиотека „Словото“ Произведения на Теодор Траянов в „Литературен клуб“ Произведения на и за Теодор Траянов в „Литературен свят“ Румен Шивачев, „Мистичният символизъм на Теодор Траянов“, Портал за култура, изкуство и общество, 25 февруари 2019 г. Бележки Български поети и поетеси класици Писатели след Освобождението Български поети символисти Български общественици от Македония Български писатели от Македония Български дипломати Български учители Членове на Македонския научен институт Скопски народен театър Македоно-одрински опълченци Български шахматисти Български шахматни функционери Почетни граждани на Пазарджик По произход от Скопие По произход от Велес Родени в Пазарджик Починали в София Хора с архиви в Централния държавен архив Жертви на комунистическия режим в България


text: Енциклопедията е вид справочник, съдържащ обобщение на цялата информация от всички области на знанието или от дадена негова област. Енциклопедиите включват набор от тематични статии, които обикновено са подредени по азбучен ред на заглавията и са по-дълги и по-подробни от дефинициите в речниците. Най-общо казано, за разлика от речниковите дефиниции, които се концентрират върху лингвистичната информация за съответния термин, енциклопедичните статии наблягат на фактологичната информация за обекта, означаван от термина. Енциклопедии съществуват от около две хилядолетия, като най-старата запазена е „Естествена история“ (Naturalis Historia) на Плиний Стари (1 век). Съвременните енциклопедии се появяват около 17 век като резултат от развитието на речниците. През следващите столетия се издават множество енциклопедии, като някои включват само един том, а други са многотомни. Някои съвременни енциклопедии са електронни и често са със свободен достъп. Наименование Думата „енциклопедия“ се използва за пръв път на койне във формата ἐγκυκλοπαιδεία, която от своя страна произлиза от класически старогръцки – „ἐγκύκλιος παιδεία“. Тази фраза се превежда като „образование в пълен кръг“ или „общо познание“ – „ἐγκύκλιος“ означава „кръгъл“,, а „παιδεία“ – „образование, отглеждане на дете“. Понятие и дело Понятието за енциклопедист се свързва с всестранно развитата личност (). То се появява през Ренесанса под въздействието на Великите географски открития и опознаването на преди това непознати за западноевропейската цивилизация територии от земната повърхност и в частност на Новия свят. В този смисъл кръгозорът (т.е. кръгът от знания за заобикалящия го свят) на човека от западната цивилизация се разширява неимоверно, подтиквайки го към изучаване на заобикалящата го действителност. От Америка по това време (XVI-XVII век) са пренесени в Стария свят важни земеделски култури – виж Колумбов обмен. Налагането на този нов тип култура и познание е продиктувано под въздействието на променилото се християнско европейско общество след Реформацията и особено Контрареформацията. В основата на енциклопедията и енциклопедизма, такива каквито ги различаваме и познаваме и днес, е Обществото на Исус. По-голямата част от първите енциклопедисти и съставители на енциклопедията във Франция по времето на класицизма и Просвещението (Дени Дидро, Волтер и др.) са получили образованието си от йезуитите. Особен тласък на това дело дава основателят на Френската академия на „безсмъртните“ – кардинал Ришельо и наследилия го на поста – кардинал Мазарини. История на енциклопедизма Енциклопедията във формата, в която я познаваме днес, се появява в XVIII век. Като образец при съставянето ѝ служи речникът. Речникът съдържа само думи и техните дефиниции, даващи на читателя минимална информация, която често не му позволява да разбере значението и смисъла на термина или как понятието се отнася в широкия спектър от знания. За преодоляване на този недостатък, енциклопедията прониква в дълбочината на всеки предмет, правейки прегледни натрупаните знания за него. Енциклопедията често съдържа много географски карти и илюстрации, както и библиография и статистика. Енциклопедични произведения са съставяни още в периода на Средното царство на Древен Египет (2000 г. пр.н.е.), но едва след 16 век започва използването на термина енциклопедия. Сводове на знанието са съставяни и в Древен Китай (XII-X век пр.н.е.). В античността за основоположници на енциклопедизма се сочат Демокрит, Аристотел и особено Варон с неговите „Дисциплини“. Енциклопедиите са популярни в християнския свят през т.нар. ранно средновековие. В западните части на Римската империя, или на територията на Западната Римска империя, пример в това отношение е творчеството на Исидор Севилски, а на изток във Византия – византийския лексикон „Свидас“. От същинското средновековие в Западна Европа са известни няколко енциклопедични труда: Огледало (); Компендиум () и Сума (, мн.ч. summae), Те служат за основни учебни пособия на студентите от „низшия“ общообразователен факултет в университетите. Ценен принос към енциклопедизма има доминиканският монах Винсент от Бове (в средата на XIII век) с неговата Bibliotheca Mundi („Световна библиотека“), или „Великото огледало“ () – в 80 тома и три части. Преди XIII век всичките тези произведения са на латински, като постепенно възникват речниците за редки думи и изрази. Огромен тласък енциклопедизмът получава по времето на Ренесанса, а след изобретяването на печатната преса от Йохан Гутенберг през XVI-XVII век се появява и налага и терминът „енциклопедия“ в съвременния смисъл на думата. Известни енциклопедии са френската Енциклопедия или Тълковен речник на науките, изкуствата и занаятите, съставена от Дени Дидро и Жан Даламбер през 18 век, английската Енциклопедия Британика, чиито издания продължават и до днес, руският Енциклопедичен речник на Брокхауз и Ефрон, последван от съветската Большая советская энциклопедия, заменена от Голяма руска енциклопедия. Biologia Centrali-Americana е монументала енциклопедия по естествознание от началото на XX век. Видове енциклопедии Най-общо енциклопедиите могат да се разделят на: общи или универсални – Уикипедия, Енциклопедия Британика, Голяма руска енциклопедия и т.н. предметни или отраслови – за медицина, философия, право и т.н. регионални – например за държава, култура, историко-географска област и т.н. тематични – например за риболов, гъби, билки и т.н. проблемни – например за идеология, етика и т.н. персонални – например за личност и т.н. По способ на организацията се различават: азбучни – статиите и/или темите са подредени по азбучен ред; йерархически или тематични – информацията е подредена логическо-тематично, разделена по дялове на познанието; азбучно-тематични. Според субекта или читателската аудитория за която са предназначени, енциклопедиите биват: за специалисти; за широк кръг читатели; за определена категория читатели, например родилки и т.н. Енциклопедиите могат да бъдат оригинални и преводни. Когато енциклопедичните статии са кратки по обем и предлагат само тълкуване на понятията, изданията се наричат енциклопедични речници. Електронните енциклопедии позволяват търсене на информация по различен критерий. С постоянно усъвършенствуващия се интерфейс и мултимедийни услуги, те притежават много по-разширени функционални възможности от печатните издания. Източници


text: Аркадий Натанович Стругацки () е руски съветски писател фантаст Повечето му произведения са публикувани в съавторство с брат му Борис Стругацки. За съвместната им работа вижте Аркадий и Борис Стругацки. Биография Роден е на 28 август 1925 г. в град Батуми, Аджария, Грузия, СССР. Баща му е редактор в местния вестник „Трудовой Аджаристан“, а майка му – учителка. Същата година семейството се мести в Ленинград (днес Санкт Петербург), Русия. В началото на Блокадата на Ленинград през януари 1942 г. семейството се разделя: майката с по-малкия брат Борис остават в Ленинград, а той и баща му са евакуирани от обсадения Ленинград по „Пътя на живота“ през езерото Ладога. Той единствен оцелява от вагона на влака, в който пътува. Баща му е погребан в близост до град Вологда. Майка му е евакуирана по-късно. Средното си образование завършва в село Ташла, Чкаловска (Оренбургска) област. През януари 1943 г. е призован в армията, в Актюбинското артилерийско училище. Оттам през юли същата година е откомандирован във Военния институт за чужди езици в Москва, който завършва през 1949 г. със специалност преводач-референт от японски език. След това работи като преподавател и военен преводач в Далечния изток. Уволнява се от армията през 1955 г. със звание старши лейтенант. След армията за кратко работи в Ленинград. После се премества в Москва, където работи като преводач и редактор. От 1960 г. е член на Съюза на писателите на СССР, което по онова време означава официално признание като писател. Под псевдонима С. Бережков превежда научна фантастика от английски и японски, както и класическа японска литература. Умира в Москва, Русия на 12 октомври 1991 г. Творчество Първото публикувано произведение на Аркадий Стругацки, в съавторство с Лев Петров, е повестта „Пепелта на Бикини“ (на руски: „Пепел Бикини“) от 1955 г. Тя е написана по повод последствията от изпитанията на американска водородна бомба на едноименния атол Бикини в Тихия океан. Повечето от останалите му произведения са в съавторство с неговия брат Борис Стругацки. Първото им общо произведение е разказът „Извне“ (Изотвън), публикуван през 1958 г. в списание „Техника молодежи“ и пренаписан по-късно като повест. Братята издават първата си книга „Страната на пурпурните облаци“ (на руски: „Страна багровых туч“) през 1959 година. Самостоятелни произведения Самостоятелните си произведения Аркадий Стругацки подписва с псевдонима С. Ярославцев. Това са: повест-приказка „Экспедиция в преисподнюю“ („Експедиция в преизподнята“), 1973, публ. 1974 роман „Подробности жизни Никиты Воронцова“ („Някои подробности от живота на Никита Воронцов“), 1978, публ. 1984 повест „Дьявол среди людей“ („Дявол сред хората“), 1990 – 1991, публ. 1993 сценарий на филма „Семейные дела Гаюровых“ („Семейни работи на Гаюрови“), 1975, киностудия „Таджикфилм“ Признание Заедно с брат си са наградени с много награди. Между тях са наградите „Аелита“ и „Велик пръстен“, премията „Жул Верн“, както и британската награда за „Независима мисъл“. Името на братя Стругацки носи малка планета в астероидния пояс на Слънчевата система. Бележки Руски писатели Руски писатели фантасти Съветски писатели фантасти Военни преводачи Руски преводачи Японисти Родени в Батуми Починали в Москва Носители на награда „Аелита“


text: Борис Натанович Стругацки () е руски съветски писател фантаст. Повечето му произведения са публикувани в съавторство с неговия брат Аркадий Стругацки. За съвместната им работа вижте Аркадий и Борис Стругацки. Живот Борис Натанович Стругацки е роден на 15 април 1933 г. в Ленинград, днешен Санкт Петербург. Като малък преживява първата тежка зима от Ленинградската блокада. Спомените му оттогава са описани в „Поиск предназначения, или Двадцать седьмая теорема этики“. Поради негово заболяване по време на блокадата първо се евакуират брат му и баща им (който скоро умира от изтощение) и едва по-късно напуска с майка си обсадения Ленинград. Завършва Ленинградския механо-математически университет през 1955 г. със специалност „Астрономия“. Работи в знаменитата Пулковска обсерватория до 1965 г. Живее в Ленинград. Женен, има син. През 1966 година е приет за член на Съюза на писателите в СССР. Ръководи Ленинградския семинар на младите писатели фантасти. Председател на номинационната комисия на наградата „Странник“. Учредител на наградата „Бронзовая улитка“. От 2002 г. главен редактор на списание за научна фантастика „Полдень. XXI век“. Своите и съвместните с брат си преводи подписва и с псевдонимите С. Бережков, С. Победин, С. Витин. Умира от лимфома на 19 ноември 2012 г. Творчество Заедно с брат си Аркадий Стругацки пише научно-фантастични разкази, повести, романи, сценарии и пиеси. Борис Стругацки използва псевдонима С. Витицкий за самостоятелните си произведения, написани след смъртта на брат му. Самостоятелни произведения „Поиск предназначения, или Двадцать седьмая теорема этики“ („Търсене на целта, или Двадесет и седмата теорема на етиката“), роман, 1992 – 94, публ. 1995 „Бессильные мира сего“ („Безсилните на този свят“), роман, 2003 Източници Руски писатели Руски писатели фантасти Съветски писатели фантасти Руски журналисти Руски астрономи Починали от рак


text: Кирил Генчев Христов е български поет, белетрист, драматург и преводач. Той е баща на астрофизика Владимир Христов (1902 – 1979) и на Анна Христова. Биография Кирил Генчев Христов е роден на 29 юни 1875 г. в Стара Загора, учи в родния си град, в Самоков, Търново и София. Останал от малък сирак, за отглеждането му помагат двамата му вуйчовци, офицерът Георги Абаджиев и юристът Стефан Киров професор по право в Софийския Държавен университет. През 1895 г. е изпратен със стипендия от Военното министерство в Морското училище в Триест, където се запознава с творчеството на класическите и модерните италиански поети – Данте Алигиери, Джакомо Леопарди, Джозуе Кардучи, Лоренцо Стекети, Габриеле Д'Анунцио. След едногодишен престой се завръща в България. През 1897 – 1898 г. живее в Неапол и Лайпциг. Става преподавател по български език и литература в Пражкия университет. Учителства в Шумен през 1900 г., а през 1901 г. е преместен в София и командирован в библиотеката на Висшето училище (днешния Софийски университет). Заедно с Антон Страшимиров редактира списание „Наш живот“. През 1904 г. се обявява в защита на Стоян Михайловски, осъден условно заради поредица от статии срещу Фердинанд I. В 1900 – 1905 година е женен за кюстендилската учителка Невена Палашева. След развода им, и последвалата смърт на Палашева, децата им са отгледани от сестра ѝ Елена Палашева. През Балканската, Междусъюзническата и Първата световна война е военен кореспондент и сътрудник на в. „Военни известия“. Прекрасен и образен лирик, поетът е имал сложни отношенията с Александър Балабанов, Елин Пелин, Дора Габе, Антон Страшимиров, д-р Кръстев, К. Величков, Александър Кипров, Яворов, П. П. Славейков и много други български литератори. Още като съвсем млад поет Кирил Христов имал изключително високо самочувствие. На 30 години изисква персонална писателска пенсия от Народното събрание, като за пример посочва норвежкия парламент, който дал народна пенсия на 31-годишния Ибсен. През 1921 г. професор Михаил Арнаудов прави неуспешен опит да вкара Кирил Христов като пълноправен член на Академията на науките. През 1922 г. напуска България и се установява в Лайпциг като ръководител на семинара по български език и литература. На 16 май 1923 г. Държавен вестник публикувал указ, с който правителството на Стамболийски отпуска пожизнени народни пенсии от 2000 лева месечно на Стоян Михайловски, Елин Пелин, Антон Страшимиров, Цанко Бакалов и Кирил Христов. След преврата на 9 юни указът (макар и с царски подпис) бил забравен и неизпълнен. През 1930 г. в Прага Кирил Христов организира свободни курсове по български език и литература в Пражкия университет. В България се завръща през 1938 г. На 27 юни 1943 г. пропада изборът му за академик. Приживе той успява да подреди в значителна степен Антология, с която е смятал, че трябва да остане в българската литература. Умира на 7 ноември 1944 г. от рак на белия дроб. Все още създаденото от него в Германия и Чехословакия не е напълно известно. Кирил Христов е един от най-цензурираните писатели от българските издания. Това, което се възприема като скандално и невъзможно за съчиненията на Вазов, Яворов, Величков, Петко Тодоров и Пенчо Славейков, при Кирил Христов е норма. По тази причина няма пълно издание на произведенията му. Кирил Генчев Христов умира на 7 ноември 1944 г. от злокачествен тумор в белия дроб в българската столица. Личният му архив се съхранява във фонд No 131К в Централния държавен архив. Той се състои от 1512 архивни единици от периода 1885 – 1954 г. Литературна дейност Първи печатни произведения Появяват се през 1894 г. Печата в сп. „Дело“ No9 1895 г. По-късно се свързва с кръга „Мисъл“, в лицето на д-р Кръстев и П. П. Славейков, което спомага за израстването му като творец. Сътрудничи с всички литературни периодични издания. През 1896 г. излиза първата му стихосбирка „Песни и въздишки“, която има шумен успех. Завършва гимназия в София. Литературни преводи Започва пътя си в литературата с преводи от Надсон и Плешчеев. Превежда Едмон Ростан, М. Ю. Лермонтов, А. С. Пушкин, А. Негри, Л. Кастелано, Я. Връхлицки и др. Лирика и известност През 1897 г. Кирил Христов придружава Пенчо Славейков в Лайпциг, същата година излиза втората му стихосбирка „Трепети“. Излиза третата му стихосбирка „Вечни сенки“. През 1901 г. излиза четвърта поетична книга „На кръстопът“. Шумният успех на двете му лирически книги му спечелва покровителството на Иван Вазов и на проф. Иван Шишманов, тогавашен министър на народното просвещение и с техните протекции е назначен за библиотекар, отначало в Университетската, а по-късно в Народната библиотека в София. През 1903 г. излиза стихосбирката „Избрани произведения“, с предговор от Иван Вазов, който го провъзгласява за най-талантливия млад поет. По това време Кирил Христов вече е популярен автор, един от строителите на модерната българска литература, с шумна слава, с признание за класик от литературната критика. Той е първият голям поет след Вазов. Въвежда интимната лирика и една разкрепостена личност, изпълнена с жизненост, чиято природа образува едно цяло с душата. Стихотворението му „Жени и вино! Вино и жени“ (1897) е сред най-популярните и рецитирани творби. Литературни влияния и кариера в България През 1906 г. е командирован в Германия, където попада под влиянието на немския модернизъм. На следващата година при университетската криза, причинена от студентска обструкция против княз Фердинанд, е назначен за доцент по българска и италианска литератури в Софийския университет. Командирован е на специализация в Париж, но след връщането на старите професори в университета е принуден да приеме мястото на прогимназиален учител. През тези години излизат „Самодивска китка“ – сборник лирически откъси, написани в духа на народната песен, цикъла „Леонардо да Винчи“, стихосбирките „Химни на зората“, „Слънчогледи“. Най-интензивният му творчески период е 1912 – 1918 г. – с излизането на стихосбирките „Към Цариград“, „На ножъ“, „Победни песни“; драмите „Боян Магесник“, „Ръченица“, „Охридска девойка“; сборника военни разкази „Огнен път“, сборника статии „Бурни години“. Заради приповдигнатия патриотизъм Кирил Христов, който подписва някои от творбите си Кирил Татаробългарски, е обвинен в шовинизъм и си спечелва много неприятели. В периода 1919 – 1921 г. излизат томът „Разкази“, първият български еротичен роман „Тъмни зори“, „Празник в пламъци“ (драматични поеми). Живот извън България След разпра с проф. Александър Балабанов и изваждането от него на една стара епиграма на К. Христов против македонстващите поетът е принуден да емигрира. През 1923 г. се установява в Лайпциг, по-късно в Йена. През 1929 г. се заселва в Прага, където наред с литературните си занимания чете лекции в Карловия университет. През октомври 1929 г. излиза творбата „От нация към раса“ („Училищен преглед“, бр. 8, октомври 1929). Назначен е за учител в Първа мъжка гимназия и прекомандирован в чужбина. В периода 1928 – 1930 г. работи върху голямата си епична поема в три части – „Чеда на Балкана“, придружена от авторов коментар „Предисторията на Чеда на Балкана“. През 1936 г. Александър Балабанов изпраща Яна Язова в Прага, която да успокои Кирил Христов, че никой няма да го убива от македонстващите и той спокойно да се завърне в България. През 1937 – 1938 г. излизат стихосбирката „Вълнолом“; драмата „Откривател“ – първата българска научно-фантастична драма за млад български учен, открил тайнствени „сини лъчи". Завръщане в България След завръщането си в България излизат драмата „Майстор и дявол“, студията „Какъв е българинът“, сборник стихове и разкази „Простори“, стихосбирките „Игра над бездни“ и „Последни пожари“, голямата му мемоарна книга „Затрупана София“. До последните си дни работи над спомените „Време и съвременници“ – уникален документ за литературните и обществените нрави в България. Известен е сред съвременниците си като автор на множество епиграми. Съчинения „Песни и въздишки“ (1896) „Трепети“ (1897, стихотворения) „Вечерни сенки“ (1899, стихотворения) „На кръстопът“ (1901, стихотворения) „Избрани стихотворения“ (1903, с предговор от Иван Вазов) „Самодивска китка“ (1905) „Стълпотворение (Богоборци)“ (1905, трагедия в стихове) „Приближени хоризонти“ (1911, стихотворения, преводи от руски, немски, италиански и френски) „Химни на зората, Тихи песни и легенди за живота и смъртта, Първи сборник стихотворения“ (1911, 1939) „Слънчогледи, Самодивска китка, Intermezo, Царски сонети, Втори сборник стихотворения“ (1911, 1939) „Към Цариград. Песни“ (1912) „На нож! Нови песни и стихотворения“ (1913) „Боян Магесникът“ (1914, историческа трагедия в стихове) „Старият воин“ (1914, пиеса) „Бурни години, 1913 – 1916“ (1916, избрани статии) „Победни песни, 1913 – 1916“ (1916, 1933, 1940) „Огнен път. Военни разкази, 1913 – 1917“ (1917) „Ръченица“ (1917, пиеса) „Охридска девойка“ (1918, драма) „Три дни с миноносец Дръзки“ (1918) „Разкази“ (1919) „Иван Вазов. Кратък животопис“, 1920 „Тъмни зори“. Роман. 1920 (1991) „Празник в пламъци“. Драм. поема. 1921 „Антология“. 1922 (2 доп. изд., 1944) „Мечтатели. Роман на една лятна нощ“. 1925 „Чеда на Балкана. Епическа поема“, 1928 „Откривател“, 1933 – сп. „Българска мисъл“ (в 3 броя) „Майстор и дявол. Сцени из живота на българите в началото на Х столетие“, 1933 „Вълнолом. Стихотворения“ 1937 „Кротки и буйни луди“. Разкази. 1937 „Гюргя“. Либрето. 1939 „Слънчогледи“. 1939 „Кой проваля българската драма?“ 1939 „Простори“. 1940 „Игра над бездни. Стихотворения“. 1941 „Затрупана София“. Спомени. 1944 „Последни пожари. Стихотворения“ 1944 „Избрани произведения“. С предг. от В. Йосифов. 1953 „Избрани стихотворения“. 1968 (Библиотека за ученика – 4 изд.) „Българска реч. Избр. стихове“. 1974 „Избрани творби“, 1975; Съчинения. В 5 т., С предговор от Кръстьо Куюмджиев. 1966 – 68 „Стихотворения“. 1980 „Старият бивак“ (Д. Дебелянов, К. Христов и др.). 1981 „Светулка. Стихотворения за деца и юноши“. 1983 „Трепети“. С предговор от Димитър Аврамов. 1987 „Бели дяволи“ „Ад в рая“ „Бездна“ „Каменният блян на Прага“ „Русалка“, поема „Първа любов“, поема „Младоженци“, поема Събрани съчинения Христов К., "Съчинения" в пет тома, София: изд. "Български писател" 1966-68г. Том 1: Стихове - избрано от периода 1893-1901 и от 1903-1911г., стихосбирките "Самодивска китка", "Царски сонети" и др., (689 стр.) Том 2: Поеми и балади. (419 стр.) Том 3: "Чеда на Балкана". (507 стр.) Том 4: Спомени, пътеписи, разкази и статии. (728 стр.) Том 5, ч.1: Преводи, непубликувани произведения и писма и "Време и съвременници" - откъси от дневник. (654 стр.); ч.2: (893 стр.) Ордени и медали През 1938 г. е удостоен с орден „За гражданска заслуга“. Бележки Източници Колева, Ваня. „Самодивска китка“ на Кирил Христов – от народната песен до лирическата миниатюра“, Литературен свят, бр. 7, март 2009. Също: Колева, В. Фолклор, митология и литература. Варна, LiterNet, 2007, с. 75 – 126. Сивриев, Сава. „Кирил Христов или Пейо Яворов – към историята на един литературен спор“, Литературен свят, бр. 6, февруари 2009. (Ориг. в: Сивриев, С. Литературна археология. София, Български писател, 2006. Също: Сивриев, С. Екзегези. Из историята на българската литература. София, „Карина – Мариана Тодорова“, 2012, с. 214 – 216. Сивриев, С. „Скиталецът и времето“. // Сивриев, С. Екзегези. Из историята на българската литература. София, „Карина – Мариана Тодорова“, 2012, с. 208 – 213. Борислав Гърдев, „В търсене на Кирил Христов“ , argumenti.net Людмила Първанова, „Кирил Христов не подбирал музите“ , в. „Стандарт“, 21 март 2004 Външни препратки Стихотворения на Кирил Христов в Словото „Биография на Кирил Христов“, Литературен свят (ориг. публ. „Български поети. Антология“, 1922.) Цветан Минков, „Кирил Христов“, LiterNet, 22 март 2004 (ориг. публ. Библиотека „Български писатели“. Живот – творчество – идеи. Т. VI. Под ред. на М. Арнаудов. София: Факел, 1930.) Критика за Кирил Христов в Литернет Български писатели Български драматурзи Писатели след Освобождението Български преводачи Преподаватели в Карловия университет Български военни дейци от Балканските войни Български военни дейци от Първата световна война Български военни кореспонденти Носители на орден „За гражданска заслуга“ Българи в Лайпциг Родени в Стара Загора Починали в София Починали от рак Хора с архиви в Централния държавен архив


text: Цанко Церковски, псевдоним на Цанко Генов Бакалов, е български политик и писател. Той е един от основоположниците на Българския земеделски народен съюз (БЗНС). Биография Цанко Церковски е роден през 1869 г. в Бяла черква, Търновско. Първоначално учи в родното си село, а след това в гимназията в Търново и в Педагогическото училище в Казанлък. Завършва педагогическо училище в Силистра през 1891, след което е учител в Бей бунар (1892), Полски Тръмбеш (1892 – 1894), Мусина (1894 – 1896) и търновското село Батак (1896 – 1897). След 1897 г. Цанко Церковски живее в Бяла черква и се занимава със земеделие, журналистическа дейност и с пропагандиране на социализма. През 1898 г. става член на Българската работническа социалдемократическа партия и сътрудничи на нейното списание „Ново време“. На 20 септември 1899 обнародва в „Селски вестник“ „Възвание към българските земеделци“ и става един от инициаторите за създаването на БЗНС и един от неговите първи водачи. Издава списание „Селска пробуда“ (1903 – 1905), редактира вестник „Земеделско знаме“ (от 1902) и списание „Земеделска мисъл“. Той е народен представител в XI (1901) и XIV (1908 – 1911) Обикновено Народно събрание, V велико народно събрание (1911), XV (1911 – 1913), XVII (1914 – 1919), XVIII (1919 – 1920), XIX (1920 – 1923) и XX (1923) Обикновено Народно събрание. През октомври 1918 г. Цанко Церковски се включва като представител на БЗНС в коалиционното правителство на Александър Малинов, което си поставя за цел да изведе България от Първата световна война. Участва и в правителствата на Теодор Теодоров (1918 – 1919) и Александър Стамболийски (1919 – 1923). След Деветоюнския преврат през 1923 г. е арестуван и изпратен в затвора, където пише романа „Из гънките на сърцето“. Освободен е на 5 януари 1925 г. и се включва в ръководството на БЗНС, но малко по-късно е отстранен от по-умерените кръгове в съюза. В деня на атентата в „Света Неделя“ на 16 април 1925 г. отново е арестуван, и е освободен на 21 март 1926 г. след оправдателна присъда. Цанко Церковски излиза от затвора с разбито здраве и полусляп и умира на 2 май същата година. Литературна дейност За пръв път Цанко Церковски печата през 1891 г. стихотворението „Молепсаний“ в сп. „Ден“ (No7 – 8). Като учител в село Мусина издава (съвместно с Г. Недялков) „Евтина библиотека“, библиотека „Младеж“, „Селски вестник“. Сътрудничи със стихове, разкази, сценични игри, статии, памфлети, реплики, пиеси на списанията „Детска почивка“, „Ден“, „Съвременна младеж“, „Българска сбирка“, „Мисъл“, „Светлина“, „Ново време“, „Звезда“, „Просвета“, „Наш живот“, „Селска пробуда“, на вестниците „Работнишки другар“, „Съвременен преглед“, „Летописи“, „Работнически вестник“, „Общо дело“ и други. Литературната дейност на Цанко Церковски е тясно свързана с обществената и политическата му дейност. Започнал като поет-социалист, Церковски става известен със стихотворението „Молепсаний“, което му спечелва много приятели и врагове. Извор на творческото му вдъхновение е селската действителност. Социалният патос остава основен и за по-късните му творби, но Церковски споделя и интимни настроения. Голяма част от стиховете и поемите му са написани в духа на народната песен. Стихотворения като „Из полето аз се скитам“, „Вино пия хардалия“, „Девойче, девойче“, „Коня яхам – коня аджемия“, „Що ми не дохождаш“, „Изведи ме, мамо“, „Я ми подай, мамо“, „Попей ми, Радке, попей ми“, „Сивляно, Сивляно“ и др. се пеят като народни песни. Цанко Церковски е автор и на разкази, на три романа, от които най-сполучлив е „Из гънките на сърцето“, писан в затвора и издаден посмъртно, на пиесите „Луди млади“ и „Под старото небе“. Белетристиката му е свързана с конфликтите в следосвобожденското българско село. Разказите му са сродни по тематика с разказите на Михалаки Георгиев и Тодор Влайков. Цанко Церковски има и богато творчество за деца – „Детска раздумка“ (1905), „Росни капки“ (1912). Посмъртно излизат и „Златни класове“ (1930), „Полска китка“ (1948), „Кукуригу петленце“ (1956, 1990), „Събуди ме, мамо“ (1970). Автор на текстовете на популярни български детски песни като „Прела баба“ (с композитор Михаил Кочев) и „Зеленчуци който не яде“ (с композитор Михаил Кочев). Други псевдоними: Белочерковски, Ибришим Ефенди, Калина Малина, Саръджизмели Мемедаа, Селяк, Пран Гого, Хайдут Сидер, Цанко Ц., Цанко, Ц. Ц. и др. Библиография „Няколко Цанкови стихотворения из печалните му часове“ (Силистра, 1892) „Печални часове“ (с. Мусина, 1895) „Бачо Стоян и два нови гроба“ (с. Мусина, 1896) „Механджийското милосърдие“ (с. Мусина, 1896) „Две-три нови народни песни“ (Плевен, 1900) „Още две-три нови народни песни“ (Търново, 1902) „Снимки и приумици“ (София, 1901) „На румане“ – поема из живота на жътварките (София, 1901) „Ружа“ – стихотворен разказ (Габрово, 1904) „Полски песни“ (Варна, 1905) „Разсънки“ – жални песни (София, 1908) „Тъжби“ – политически песни и припеви (София, 1908) „Луди млади“ – сценична игра (София, 1908) „Халосник“ – сценична игра (София, 1908) „Под старото небе“ – драма (София, 1921) „Събрани съчинения в три тома“ (1918) Книги за деца „Детска раздумка“ (1905) „Росни капки“ (1912) Посмъртни издания „Из гънките на сърцето“ (1926) „Писма от затвора“ (1932) Източници Йорданов, Хр. // Речник по нова българска литература (1978 – 1992). София, Хемус, 1994. ISBN 954-428-061-8. Външни препратки От и за Цанко Церковски в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Поезия за деца на Цанко Церковски в Литернет Творби на Цанко Церковски в Словото От и за Цанко Церковски в Литературен свят Елин Пелин, „Цанко Церковски“, 1931 (в. „Литературен глас“, г. III, бр. 116, 23 май 1931, с. 3.) Български политици (1878 – 1918) Български политици (1918 – 1945) Български министри Министри на просветата на България Дейци на БЗНС Български автори на разкази Български детски писатели Български драматурзи Български публицисти Български романисти Български поети Български учители Български издатели на списания Родени в Бяла черква Починали в София Хора с архиви в Централния държавен архив


text: Пѐйо То̀тев Крачо̀лов, по-известен като Пѐйо Я̀воров, е български поет символист и революционер, войвода на Вътрешната македоно-одринска революционна организация, смятан за един от най-големите български поети на XX век. Използва псевдоними като Джемо, И. Крачев, Отело, Пейчо. Биография Роден е в град Чирпан на 13 януари (1 януари стар стил) 1878 година. Завършва V гимназиален клас в Пловдив. От 1897 до 1901 година работи като телеграфопощенец, сменяйки различни селища – Чирпан, Стара Загора, Сливен, Стралджа, Поморие, София. По това време той симпатизира на Българската работническа социалдемократическа партия. След 1897 година влиза в контакти с Вътрешната македоно-одринска революционна организация. От 1901 до 1902 година редактира нейния легален орган вестник „Дело“. През 1902 година на Х македонски конгрес е избран за член на ВМОК Станишев-Карайовов. За пръв път влиза в Македония като четник на Михаил Чаков през 1902 година. Пленен е скоро след това от върховистка чета и се завръща в България. Първоначално той е редактор на различни издания, свързани с македоно-одринското революционно движение – „Дело“, „Свобода или смърт“, „Автономия“, „Илинден“. Първата му публикувана творба е стихотворението „Напред“ във вестник „Глас македонски“. Четник е на Яне Сандански и става един от най-дейните сподвижници на Гоце Делчев и негов пръв биограф – „Гоце Делчев“ (1904). На Кюстендилския конгрес на ВМОРО е избран за допълнителен член на Задграничното представителство на ВМОРО. В 1909 година издава мемоарно-есеистичната си книга „Хайдушки копнения. Спомени от Македония 1902 – 1903“. Личен приятел на Пейо Яворов е и Пейо Гарвалов – драмски войвода на ВМОРО, също от Чирпан. Константин Крачолов, първи братовчед на Пейо Яворов, загива като войвода в Ресенско през 1906 година. Озовал се в София със съдействието на д-р Кръстьо Кръстев и Пенчо Славейков, Яворов става сътрудник и редактор на издаваното от тях литературно списание „Мисъл“. Първата негова творба, която силно впечатлява естетите от кръга „Мисъл“ и се превръща в неделима част от него, е поемата „Калиопа“. През 1901 година издава първата си стихосбирка „Стихотворения“, чието второ издание от 1904 година е с предговор от Пенчо Славейков. В този период поетът работи като библиотекар, а по-късно и като драматург на Народния театър. Плод на работата му в театъра са две пиеси – „В полите на Витоша“ (1910) и „Когато гръм удари, как ехото заглъхва“ (1912). Командирован на няколко пъти в чужбина за усъвършенстване по литература – в Нанси, Женева, Виена, Париж, Яворов усилено чете модерна френска поезия. През 1905 година става близък приятел с Дора Габе. През 1906 г. се влюбва в Мина Тодорова, сестра на П. Ю. Тодоров, но скоро след това, при едно от своите пътувания (1910 година) изпраща към последния ѝ дом своята възлюбена, която умира от туберкулоза в санаториум и е погребана в Париж, Франция. През 1907 г. излиза втората му стихосбирка „Безсъници“, която окончателно проправя пътя на модерната българска лирика. Символистичната поезия на Яворов, метафизична, пропита с дълбок скептицизъм и прозрения за вечните въпроси, що никой век не разреши, променя радикално българското литературно мислене и налага нов начин на писане. През март 1908 година, по време на Кюстендилския конгрес на ВМОРО, въпреки че не присъства лично, е избран единодушно от делегатите за съветник (допълнителен член) на нейното задгранично представителство. Няколко дни по-късно напуска работата си в Народната библиотека в София и се заема изцяло с проблемите на ВМОРО. През 1910 година излиза от печат антологичната книга на поета „Подир сенките на облаците“, чието второ издание от 1914 г. представя равносметка на поетическия път, сравняван с този на Христо Ботев. Същата година участва във възстановяването на революционната организация и е избран за запасен член на нейния Централен комитет. При избухването на Балканската война през 1912 г. е доброволец в Македоно-одринското опълчение и оглавява партизанска чета No15, съставена от 9 души. Придвижва се по долината на река Места и излиза на Бяло море при Кавала. Награден е с кръст „За храброст“. Става първият кмет на Неврокоп след освобождението му в 1912 година. Лора Каравелова, дъщеря на държавника Петко Каравелов, с която се венчава през 1912 година, малко преди да замине за фронта в Кюстендил, е жената, чиято любов се оказва фатална за него. Запазената кореспонденция между тях, сама по себе си литература, свидетелства за една пламенна и бурна любов, белязана с много съмнения и много страсти. Трагичният край идва на 29 ноември 1913 година, когато Лора се застрелва, а Яворов прави опит да се самоубие (оставя предсмъртно писмо от един ред: „Моята мила Лора се застреля сама. Ида и аз подир нея“). Изстрелът само пронизва слепоочието и го ослепява. Съкрушен от съдебния процес и от мълвата, която го обвинява, че е убиец, на 29 октомври 1914 поетът взема голяма доза отрова и се застрелва. Тялото на поета е погребано в парцел 46 на Централните софийски гробища. Творчеството и поезията на Яворов са пропити с трагизъм, породен от драматичния му живот, пълен с разочарования. Голямо разочарование му нанася решението на баща му да прекрати образованието му и да започне работа в телеграфната служба. В кръга „Мисъл“ той среща разбиране и получава псевдонима си Яворов от Пенчо Славейков, но поезията не го удовлетворява – той страстно иска да участва в борбите за освобождение на Македония. Силен душевен удар му нанася смъртта на Гоце Делчев през 1903 година, когато той частично се отделя от революционната си дейност поради неразбирателство с Яне Сандански. Последната капка за Яворов са смъртта на Мина Тодорова и обвиненията в убийството на Лора, които го довеждат до самоубийство. До края на живота си другарува и кореспондира с водача на ВМОРО Тодор Александров, а също и изпълнява негови поръчки.Смята се, че отровата и пистолетът, послужили за самоубийството на Пейо Яворов, са дадени по молба на самия писател от Тодор Александров. Дългогодишното им приятелство е крито дълги години от социалистическата историография. Родната къща на поета в Чирпан е превърната в музей през 1954 година. Домът му в София също е музей. Негов личен архивен фонд се съхранява в Държавна агенция „Архиви“. През 2008 година Министерството на пощите и съобщенията в Република Армения в знак на признателство за застъпничеството на поета и творбата му „Арменци“ посветена на мъчениците на Арменския геноцид, издава пощенска марка с лика на поета. Творби Стихосбирки: „Стихотворения“ 1901 г. „Стихотворения“ 1904 г. (преработено издание) „Безсъници“ 1907 г. „Подир сенките на облаците“ 1910 г. (антология; съдържа творбите от „Стихотворения“ и „Безсъници“ плюс „Прозрения“ и „Царици на нощта“) „Подир сенките на облаците“ 1924 г. (преработено издание от Яворов преди смъртта му; издадено посмъртно) „Македония“ „Гоце Делчев“, 1904 „Подир сенките на облаците“ „В полите на Витоша“ „Хайдушки песни“ „Две хубави очи“ „Заточеници“ „Евреи“ „Градушка“ „Ще бъдеш в бяло“ „Сенки“ „Две души“ „Вълшебница“ „Обичам те!“ „Лист отбрулен“ „Арменци“ „Маска“ „Песента на човека“ „На нивата“ „Честит е“ „Калиопа“ „Напред“ „Когато гръм удари, как ехото заглъхва“ „Хайдушки копнения“ „На Лора“ „Проклятие“ „Песен на песента ми“ „Месалина“ Галерия Издания Пейо Яворов. Съчинения в седем тома. Т. 1: Стихотворения. С., Захарий Стоянов, 2010; Т. 2. Проза. С., Захарий Стоянов, 2011. Критика за Яворов Теменуги. Другият роман на Яворов (сб.), изд. Литературен вестник, София, 1998 Бележки Източници Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение. Външни препратки Произведения на Яворов в Литературен клуб Произведения на Яворов във виртуална библиотека Словото Любомир Георгиев „П. К. Яворов романизирана монография“, С., 1972, 111 – 138 Милкана Бошнакова, Участието на Пейо К. Яворов в списването на вестник „Право“ и „мистерията“ около пет неизвестни негови статии от 1902/1903 г. „Македонски преглед“, год. XXXVII, 2014, No 2, 27 – 46. Литературна критика за Яворов в Литернет Инвентарен опис на фондовете на Пейо Яворов Архивни материали на Пейо Яворов и критически текстове за него, проект „Българската литературна класика – знание за всички. Неизвестни архиви и културни контексти“ Пейо Яворов със своето семейство в Чирпан, 1889 г. в сайта Изгубената България „100 години без Яворов“, БНТ, История.bg, 20 октомври 2014 Андрей Протич, „Проблемата Лора Каравелова – Яворова“, публикувано във в. „Литературен глас“, бр. 299 – 306, София, 1936 г. Псевдоними


text: Христо Ясенов е български поет и активист на Българската комунистическа партия (БКП). Автор на стихосбирка. Свързан с военната организация на БКП, след атентата в църквата „Света Неделя“ през 1925 г. е арестуван и убит. Биография Христо Ясенов е роден през 1889г. в Етрополе като Христо Павлов Туджаров. Получава основно образование в родния си град, след това учи последователно в Копривщенската гимназия и в Търговската гимназия в Свищов. Завършва гимназия във Враца (1907). Първи етап в творческата биография на Ясенов са ученическите години в Свищов, където започва да се занимава с рисуване. Следва врачанският период, свързан с читалище „Развитие“ и зачестилите стихотворни опити – Ясенов вече печата под различни псевдоними в ученическите списания и със собственото си име в студентски сборник. През 1907 г. е приет да следва в Държавно рисувално училище в София. В края на 1909 г. приятелят му Б. Хаджибончев го представя на Антон Страшимиров, който, възхитен от стиховете му, го привлича за сътрудник на литературното списание „Наш живот“ (под име „Наблюдател“ през 1910 – 1911). Страшимиров измисля и псевдонима Христо Ясенов, с който младият поет става известен в литературните среди. Срещите с вече изявени писатели и поети (Г. Райчев, Теодор Траянов, Димчо Дебелянов, Николай Лилиев, Георги Стаматов, Людмил Стоянов, Константин Константинов и др.) са важен момент в творческата биография на Ясенов до войните (1912 – 1918). През този период той сътрудничи и на списанията „Смях“ и „Звено“. През 1913 г. Ясенов отказва да стане член на Съюза на българските писатели (избран е посмъртно през 1945). Участва в Балканската (1912 – 1913) и Междусъюзническата (1913) война. След връщането си в София продължава да учи в Художественото рисувално училище. През 1914 г. постъпва в Школа за запасни офицери в Княжево, след което е старши подофицер в Орхание (дн. Ботевград). Участва и в Първата световна война (1915 – 1918) – като взводен командир в Сърбия и на Южния фронт, произведен е в чин поручик (1917). След Солунското примирие Ясенов избягва от пленнически лагер в село Секулово, където е държан като заложник. През 1919 г. Христо Ясенов се връща в София и същата година завършва Художественото рисувателно училище. От 1919 г. е учител по рисуване в София. Той става член на БКП и започва да издава с Крум Кюлявков списание „Червен смях“; тогава се запознава с Христо Смирненски. През 1920 г., поради недоволство от качеството на първите броеве на списанието, Ясенов и Кюлявков са отстранени с партийно решение, а за главен редактор е определен Димитър Полянов. В края на 1922 г. Ясенов заболява от туберкулоза и лежи няколко месеца в санаториума в Искрец. От 1923 г. Ясенов поддържа връзка с Военната организация на БКП. След потушаването на Септемврийското въстание (1923), в което не участва пряко, той е член на редакционната колегия на „Бюлетин на общия помощен комитет за подпомагане на пострадалите от фашизма“, от който излиза само 1 брой, и участва активно в дейността на комитета. От края на 1923 г. е привлечен за сътрудник на военнотехническата комисия към Централния комитет на БКП. На 20 март 1924 г. Ясенов е интерниран в Горна Джумая (дн. Благоевград). Във в. „Развигор“ се появяват протестни декларации на български интелектуалци срещу задържането на поета (No 136 от 29 март и No 137 от 5 април) На 30 март 1924 г. литературна задруга „Хиперион“ провежда четения в полза на Ясенов. Протестни материали се появяват и в редактирания от Йосиф Хербст вестник „АБВ“. Калина Малина, Крум Кюлявков, Илия Бешков, Александър Балабанов и др. публикуват свои текстове в защита на Ясенов (в „Развигор“, „Звънар“, „Ек“). На 4 април 1924 Ясенов е освободен. Поетът отговаря с декларацията „На всички адреси“ („Развигор“, No 138, 15 април 1924), в която благодари на всички, които са го подкрепили, и обявява своята гражданска позиция. След атентата в църквата „Св. Неделя“ в София, на 22 април 1925 г. Ясенов е арестуван. Първоначално е отведен в училище „Фотинов“, по-късно (10 май 1925) е преместен в Дирекция на полицията. Обявен е за безследно изчезнал. Има съществуващи подозрения че е ликвидиран заедно с Гео Милев и Брайко Хаджилуков. Творчество Ясенов издава единствената си стихосбирка „Рицарски замък“ през 1921 като No1 на замислената от Гео Милев библиотека „Книги за малцина“. Повечето от стиховете, влезли в 12-те цикъла на стихосбирката са писани през 1909 – 1912 и с малки текстологични различия (предимно в цикъла „Пан“) голяма част от тях са публикувани в периодичния печат до 1919. Стихосбирката се вписва в символистичната традиция в българската литература, като в някои цикли, като „Пан“, „Ведрина“ е силно неоромантичното влияние. Изследователите на „Рицарски замък“ намират връзка с поезията на Константин Балмонт, Александър Блок, Вячеслав Иванов, Пейо Яворов, Димчо Дебелянов. Подобни на стихосбирката са и някои стихотворения, публикувани през 1911 – 1912 в сп. „Наблюдател“ и „Наш живот“, които Ясенов не включва в стихосбирката си. С ангажирането на Христо Ясенов с БКП след Първата световна война поетическото му творчество рязко намалява. Той пише няколко стихотворения, публикувани в списанията „Червен смях“ и „Везни“ (1919), стихотворението „Петроград“ (Ботев лист, 1920), хумористично-сатиричните стихове, памфлети и фейлетони, в които главни теми са ситуацията в България след войните, цената на постигнатия мир и политическите борби в Русия след 1917. В публицистичната си дейност той използва множество псевдоними: Еро Розен, Хр. Розин, Хр. Трепетликин, Ваня Петроградски, Трети интернационал, Чрезвичайка, Юденич, Агапия Деникинова и др. Известни са и двадесетина картини от Христо Ясенов, предимно портрети, сред които и портрет на Антон Страшимиров, но повечето изчезват по времето на комунистическата власт. Съчинения „Рицарски замък“. 1921 „Събрани произведения“. 1947 „Събрани произведения“. 1953 „Избрани произведения“. 1960 „Съчинения“. 1965 Димчо Дебелянов. Христо Ясенов. Димитър Бояджиев. „Стихотворения“. 1973 Източници Външни препратки Чудомир, „Христо Ясенов“, Моята библиотека (по Чудомир, „Съчинения в три тома“, том 3, 1965) Георги Чобанов, „Рицарски замък“ от Христо Ясенов – корективът на цялото“, LiterNet, 15 януари 2001 Български поети Български поети символисти Български военни дейци от Балканските войни Български военни дейци от Първата световна война Български поручици Български учители Членове на БКП Носители на орден „За храброст“ IV степен Възпитаници на Националната художествена академия Родени в Етрополе Жертви на Априлските събития в България (1925) Безследно изчезнали Екзекутирани без съд по време на съпротивителното движение в България