text: Събития Въведен е Кристалографският индекс на Милър от британския минералог и кристалограф Уилям Милър. Карл Густав Мозандер открива химичният елемент Лантан. Основано е 127 СОУ „Иван Денкоглу“ в София. Отваря врати светско училище в Трявна. 2 януари – Луи Дагер прави първата снимка на Луната. 15 януари – 50-годишната Мария-Исабела Бурбон-Испанска се омъжва за втория си съпруг, Франческо, граф на Балцо. 19 януари – Британската източноиндийска компания превзема Аден. 24 февруари – Уилям Отис получава патент за багер. 18 март – Започва Първата англо-китайска война. 23 март – В бостънския вестник „Morning Post“ за първи път се появява изразът „O.K.“ 19 април – С Договора от Лондон е създадено независимо от Нидерландия кралство Белгия. 12 юни – Абнър Дабълдей формулира основните правила на бейзбола. 13 юни – Милош Обренович абдикира като княз на Сърбия в полза на сина си Милан Обренович II. 24 юни – Провежда се Битката при Незиб между Египет и Османската империя. 2 юли – Отпразнувана е сватбата на Мария Николаевна и Максимилиан дьо Боарне в Зимния дворец в Петербург. 4 юли – Започва Войната на антирентиерите в САЩ. 23 август – Обединеното кралство анексира Хонконг. 3 ноември – Подписан е реформаторският акт, наречен Гюлхански Хатишериф. 17 ноември – Състои се премиерата на операта Оберто – граф ди Сан Бонифачона от Джузепе Верди в Ла Скала, Милано. 26 ноември – Състои се премиерата на операта Енрико II от Ото Николай в Театър Верди, Триест. Гудиър вулканизира за първи път каучука. Родени Абдулкерим паша Бурсалъ, османски администратор († 1912 г.) Алберт Шац, немски композитор († 1910 г.) Александър Бесел, руски математик († 1870 г.) Али Ръза ефенди, баща на Мустафа Кемал Ататюрк († 1888 г.) Василий Бунаков, руски генерал († 1897 г.) Георги Динков, български общественик († 1876 г.) Димитър Икономов, български революционер († 1896 г.) Димитър Карамфилович, български революционер († 1906 г.) Иван Гологанов, български просветен деец († 1895 г.) Константин Рунов, руски офицер († 1877 г.) Костадин Герчев, български революционер († 1924 г.) Кральо Марков, български общественик († ? г.) Митрофан Колосов, руски филолог († 1881 г.) Михаил Буботинов, български общественик († 1918 г.) Павел Стоянов, български зограф († 1904 г.) Поликарпос Анастасиадис, гръцки духовник († ? г.) Франческо Барцаги, италиански скулптор († 1892 г.) Фьодор Горталов, руски офицер († 1877 г.) Цветко Павлович, български революционер († 1867 г.) Чарлс Бейкър, американски художник († 1888 г.) 2 януари – Нешо Бончев, български възрожденец († 1878 г.) 4 януари – Казимиро де Абреу, бразилски поет († 1860 г.) 5 януари – Николай Линевич, руски генерал († 1908 г.) 6 януари – Георге Анджелеску, румънски политик († 1915 г.) 7 януари – Макс Брицелмаер, немски миколог († 1909 г.) 10 януари – Николай Брок, руски офицер († 1919 г.) 14 януари – Йосиф Ковачев, български учен († 1898 г.) 18 януари – Григор Пърличев, български общественик 19 януари – Пол Сезан, френски художник († 1906 г.) 27 януари – Николай Бобриков, руски генерал († 1904 г.) 27 януари – Павел Чубински, руски журналист († 1884 г.) 30 януари – Васил Диамандиев, български революционер († 1912 г.) 8 февруари – Иван Ястребов, руски консул († 1894 г.) 9 февруари – Илия Блъсков, български писател († 1913 г.) 11 февруари – Уилард Гибс, американски математик († 1903 г.) 15 февруари – Едуард Брандт, руски зоолог († 1891 г.) 15 февруари – Райко Жинзифов, български поет († 1877 г.) 1 март – Албърт Бикмор, американски пътешественик († 1914 г.) 13 март – Александър Навроцки, руски поет († 1914 г.) 16 март – Сюли Прюдом, френски поет († 1907 г.) 17 март – Йозеф Райнбергер, немски композитор († 1901 г.) 21 март – Модест Мусоргски, руски композитор († 1881 г.) 27 март – Джон Баланс, 14-и премиер-министър на Нова Зеландия († 1893 г.) април – Джон Вейч, английски ботаник († 1870 г.) 3 април – Флориано Пейшото, 2-ри президент на Бразилия († 1895 г.) 12 април – Николай Пржевалски, руски пътешественик († 1888 г.) 20 април – Карол I, крал на Румъния († 1914 г.) 8 май – Джордж Милър Бърд, американски лекар († 1883 г.) 19 май – Йозеф Мария фон Радовиц, германски дипломат († 1912 г.) 20 май – Бернардино Кабалеро, президент на Парагвай († 1912 г.) 1 юни – Абдул Фрашъри, албански възрожденец († 1892 г.) 21 юни – Машаду ди Асис, бразилски писател († 1908 г.) 24 юни – Гъстейвъс Франклин Суифт, американски предприемач († 1903 г.) 28 юни – Васил Стоянов, български филолог († 1910 г.) 30 юни – Давид Абрахамович, полски политик († 1926 г.) юли – Петър Муткуров, български революционер († 1867 г.) 2 юли – Константин Маковски, руски художник († 1915 г.) 8 юли – Джон Рокфелер, американски предприемач († 1937 г.) 12 юли – Дейвид Едуард Кронин, американски художник († 1925 г.) 18 юли – Иван Куратов, руски поет († 1875 г.) 25 юли – Франсоа Гарние, френски изследовател († 1873 г.) 28 юли – Изабел Гати дьо Гамон, белгийски педагог († 1905 г.) 31 юли – Игнасио Андраде, Президент на Венецуела († 1925 г.) 12 август – Иван Кършовски, български революционер († 1914 г.) 6 август – Матвей Болдирев, руски професор († 1903 г.) 7 август – Михаил Боткин, руски художник († 1914 г.) 8 август – Ото Финш, немски етнолог († 1917 г.) 9 август – Карл Теодор Баварски, баварски херцог († 1909 г.) 12 август – Иван Кършовски, български революционер († 1914 г.) 19 август – Юлиас Оскар Брефелд, немски ботаник († 1925 г.) 20 август – Николай Бранденбург, руски археолог († 1903 г.) 21 август – Ото Бах, датски художник († 1927 г.) 2 септември – Хенри Джордж, американски общественик († 1897 г.) 8 септември – Джон Ейткен, шотландски физик († 1919 г.) 10 септември – Чарлс Пърс, американски философ († 1914 г.) 20 септември – Олга Фьодоровна, велика руска княгиня († 1891 г.) 25 септември – Карл Алфред фон Цител, немски палеонтолог († 1904 г.) 3 октомври – Луис Абрахамс, английски учител († 1918 г.) 7 октомври – Николай Блинов, руски етнограф († 1917 г.) 8 октомври – Джордж Е. Кинг, канадски политик († 1901 г.) 8 октомври – Димитър Буров, български предприемач († 1903 г.) 13 октомври – Николай Верещагин, руски агроном († 1907 г.) 19 октомври – Джейн Бърдън, английски модел († 1914 г.) 30 октомври – Алфред Сисле, френски художник († 1899 г.) 1 ноември – Ахмед Мухтар паша, османски администратор († 1919 г.) 5 ноември – Адам Мандрович, хърватски актьор († 1912 г.) 8 ноември – Иван Горемикин, руски политик († 1917 г.) 19 ноември – Емил Шкода, чешки предприемач († 1900 г.) 29 ноември – Лудвиг Анценгрубер, австрийски драматург († 1889 г.) декември – Йосиф Дайнелов, български търговец († 1891 г.) 4 декември – Игнац Шницер, австрийски драматург († 1921 г.) 5 декември – Джордж Армстронг Къстър, американски военен († 1876 г.) 5 декември – Евграф Биханов, руски астроном († 1915 г.) 9 декември – Норман Селф, австралийски инженер († 1911 г.) 18 декември – Адолф Данс, фламандски политик († 1907 г.) 18 декември – Теодюл Рибо, френски психолог († 1916 г.) 21 декември – Сергей Бородаевски, руски художник († 1890 г.) 24 декември – Адам Белчиковски, полски писател († 1909 г.) 31 декември – Димитрие Гика-Комънещ, румънски благородник († 1923 г.) Починали Анастас Българин, гръцки революционер (р. ? г.) Ангел Гацо, гръцки революционер (р. 1771 г.) Василиос Атанасиу, гръцки революционер (р. 1790 г.) Елизабет Бентли, английска поетеса (р. 1767 г.) 6 януари – Мария Бурбон-Орлеанска, френска принцеса (р. 1813 г.) 12 януари – Йозеф Антон Кох, австрийски художник (р. 1768 г.) 26 януари – Стефан ван Ренселер, американски губернатор (р. 1764 г.) 12 февруари – Тереза Матилда Амалия, немска дукеса (р. 1773 г.) 2 март – Шарлота Бонапарт, испанска принцеса (р. 1802 г.) 15 март – Дон Сиприано де Палафокс и Портокареро, испански херцог (р. 1784 г.) 26 март – Юрий Венелин, украински славист (р. 1802 г.) 28 март – Август Циволка, руски мореплавател (р. 1810 г.) 11 април – Джон Голт, шотландски писател (р. 1779 г.) 17 април – Мари Фредерике, немска принцеса (р. 1768 г.) 4 май – Денис Давидов, руски поет (р. 1784 г.) 6 май – Уилям Леноар, американски генерал (р. 1751 г.) 9 май – Ян Виткевич, руски офицер (р. 1808 г.) 16 май – Едуард Клайв, британски политик (р. 1754 г.) 18 май – Каролин Бонапарт, сестра на Наполеон I (р. 1782 г.) 27 юни – Алън Кънингам, английски ботаник (р. 1791 г.) 27 юни – Ранджит Сингх, основател на сикхизъм (р. 1780 г.) 1 юли – Махмуд II, султан на Османската империя (р. 1785 г.) 8 юли – Милан Обренович II, княз на Сърбия (р. 1819 г.) 10 юли – Фернандо Сор, испански композитор (р. 1778 г.) 20 август – Вилхелм I, румънски херцог (р. 1792 г.) 27 август – Александър Одоевски, руски поет (р. 1802 г.) 28 август – Уилям Смит, английски учен (р. 1769 г.) 4 септември – Хендрик Вогд, нидерландски художник (р. 1768 г.) 15 ноември – Уилям Мърдок, шотландски инженер (р. 1754 г.) 3 декември – Фредерик VI, крал на Дания (р. 1768 г.) 10 декември – Пьотр Фролов, руски инженер (р. 1775 г.) Вижте също: календара за тази година


source: wikipedia

text: Събития Руснаците основават град Александропол в Армения. Родени Васил Друмев, български писател Димитър Пъшков, български революционер Михаил Байловски, български общественик от Македония Американски Кон, индиански вожд Васил Караконовски, български лекар Джоузеф, индиански вожд Димитър Попгеоргиев, български революционер Дионисий Ловчански, български духовник Иван Попов, български просветен деец Константин Станишев, български просветен деец Симеон, варненски и преславски митрополит 1 януари – Данаил Попов, български революционер 23 януари – Ернст Карл Абе, немски физик и оптик 5 февруари – Джон Бойд Дънлоп, шотландски изобретател 26 февруари – Юджийн Скайлър, АмериканецДипломат, писател, преводач 28 февруари – Анри Дюверие, френски пътешественик и изследовател 20 март – Иларион Прянишников, руски художник, передживник 2 април – Емил Зола, френски писател и критик 5 май – Йосиф I, екзарх български 7 май – Пьотр Чайковски, руски композитор 7 май – Пьотър Чайковски, руски композитор 10 май – Хаджи Димитър, български революционер 11 май – Стефан Караджа, български войвода и национален герой 12 юни – Якоб Арбес, чешки писател и журналист 28 юни – Димитър Горов, български революционер 14 август – Рихард фон Крафт-Ебинг, немски психиатър 21 септември – Мурад V, Султан на Османската империя 16 октомври – Кийотака Курода, Министър-председател на Япония 16 октомври – Милош Милоевич, сръбски историк 12 ноември – Огюст Роден, френски скулптор 14 ноември – Клод Моне, френски импресионист Починали 22 януари – Йохан Фридрих Блуменбах, германски биолог 2 март – Хайнрих Вилхелм Олберс, немски астроном 25 април – Симеон Дени Поасон, френски математик и физик 7 май – Каспар Давид Фридрих, немски художник 25 май – Александър Римски-Корсаков, руски генерал 27 май – Николо Паганини, италиански композитор 7 юни – Фридрих Вилхелм III, крал на Прусия 25 август – Карл Имерман, немски писател (р. 1796 г.) 7 септември – Жак Макдоналд, френски маршал 12 декември – Жан-Етиен Ескирол, френски психиатър Вижте също: календара за тази година


text: Събития ? – Открити са Мерзебургските заклинания от Георг Вайц. ? – Захарий Зограф се жени в Самоков за Катерина Хаджигюрова. 1 март – Просветителят и общокултурен деец Атанас Иванов открива в Стара Загора Взаимно училище към храма „Св. Николай Чудотворец“. Негов пряк наследник е днешното VI Основно училище „Св. Никола“. 4 април – Джон Тайлър става 10-ият президент на САЩ. 31 май – Основано е Сръбското книжовно дружество. Родени ? – Анри Файол, френски учен ? – Антонин Колар, чешки архитект ? – Арнолд Ремлинген, руски офицер ? – Димитър Поптенев Енчев, български възрожденец ? – Дядо Симо, български революционер ? – Петър Димитров, български църковен и просветен деец ? – Стоил войвода, българския революционер 21 януари – Едуар Шуре, френски писател и мистик 28 януари – Хенри Мортън Стенли, уелско-американски пътешественик 11 февруари – Йоан Караяни, румънски фолклорист 25 февруари – Пиер-Огюст Реноар, френски художник 3 март – Джон Мъри, британски океанограф от шотландски произход 28 април – Николай Маковски, руски художник, передвижник († 1886 г.) 7 юни – Карл Лемох, руски художник от немски произход († 1910 г.) 13 юли – Ото Вагнер, австрийски архитект 8 септември – Антонин Дворжак, чешки композитор 13 септември – Валери Еляш Радзиковски, полски художник 28 септември – Жорж Клемансо, френски политик 14 октомври – Ито Хиробуми, японски политик 9 ноември – Едуард VII, британски монарх 11 ноември – Албърт Маркам, английски адмирал 21 ноември – Луиджи Мария Албертис, италиански естественик 6 декември – Фредерик Базил, френски художник 20 декември – Фердинан Бюисон, френски политик 22 декември – Ото Пипер, немски изследовател 27 декември – Филип Шпита, музикален учен Починали 17 февруари – Фердинандо Карули, италиански композитор 16 март – Феликс Савар, френски учен 4 април – Уилям Хенри Харисън, 9-и президент на САЩ 23 април – Едмънд Фанинг, американски мореплавател 31 май – Джордж Грийн, английски физик 27 юли – Михаил Лермонтов, руски писател 9 септември – Огюстен Пирам дьо Кандол, швейцарски ботаник 9 октомври – Карл Фридрих Шинкел, германски архитект 21 ноември – Никола Клеман, френски химик Вижте също календара за тази година


text: Събития Родени Вилхелм Томсен, датски езиковед Никола Падарев, български просветен деец Тодор Пеев, български общественик и политик Христо Стоянов, български юрист и политик 3 януари – Янко Мустаков, български композитор, диригент и педагог 11 януари – Уилям Джеймс, американски философ 15 януари – Йозеф Бройер, австрийски психиатър 22 януари – Аугуст Стриндберг, шведски драматург 25 февруари – Карл Май, немски писател 26 февруари – Камий Фламарион, френски астроном 18 март – Стефан Маларме, френски поет 7 юли – Камило Голджи, италиански невролог и нобелов лауреат 8 юли – Николай Бенардос, руски учен 26 юли – Алфред Маршал, икономист 15 август – Арсени Костенцев, български просветител и общественик 30 август – Александра Александровна, велика руска княгиня 7 септември – Йохан Цукерторт, 21 септември – Абдул Хамид II, султан на Османската империя 14 октомври – Василий Верешчагин, руски живописец-баталист 1 ноември – Стоян Новакович, сръбски учен и политик 9 декември – Пьотър Кропоткин, руски учен и теоретик на анархизма 12 декември – Пьотр Кропоткин, руски учен и теоретик на анархизма Починали 23 март – Стендал, френски писател 24 юни – Антим V Константинополски, цариградски патриарх 28 юли – Клеменс Брентано, немски поет 15 септември – Питър Юарт, шотландски инженер Вижте също: календара за тази година


text: Събития В град Елена е отворено първото класно училище в България Даскалоливница. Започва албанското въстание, известно като Въстанието на Дервиш Цара. Основан е град Айерсун, Норвегия. Основан е град Де Мойн, САЩ. Открит е минералът Кубанит на остров Куба, откъдето носи името си. Открит е химичният елемент Ербий. 2 януари – Състои се премиерата на операта Летящият холандец на Рихард Вагнер в опера „Семпер“, Дрезден. 3 януари – Състои се премиерата на операта Дон Паскуале на Гаетано Доницети в Театър „Италианска комедия“, Париж. 12 януари – Състои се премиерата на операта Робинята Камоенша на Фридрих Флотов в Театър „Комик“, Париж. 23 януари – За пръв път са патентовани бучките захар от швейцарско-чешкия предприемач Якоб Кристоф Рад. 11 февруари – Състои се премиерата на операта Ломбардци на Джузепе Верди в Ла Скала, Милано. 15 март – Състои се премиерата на операта „Чарлс VI“ на Жак Фроментал Халеви в Парижката национална опера. 20 април – Принц Аугуст фон Сакс-Кобург-Гота се жени за френската кралица Клементина Бурбон-Орлеанска. 30 май – Бразилският император Педро II се жени за Тереза Кристина. 13 юни – Започва строежа на двореца Долмабахче в Истанбул. 26 юни – Хонконг става британска колония. 19 юли – На вода е пуснат параходът Грейт Британ на инженера Изъмбард Кингдъм Брунел. 26 юли – Полският поет Зигмунт Крашински се жени за полската графиня Елиза Браницка. 2 септември – Излиза първи брой на британското списание Икономист. 6 септември – Царскоселският лицей е преместен от Царское село в Санкт Петербург и е преименувано на Александровски лицей. 1 октомври – Започва да излиза британския таблоид Нюз ъф дъ Уърлд. 13 октомври – Основан е Независимият орден Бней Брит – най-старата съществуваща и днес еврейска благотворителна организация в света. 16 октомври – Уилям Роуън Хамилтон измисля кватернионите. 13 ноември – Състои се премиерата на операта Дон Себастиян на Гаетано Доницети в Парижката национална опера. 17 ноември – Официално е открит Първи градски театър в Екатеринбург. 28 ноември – Хавайските острови получават независимост в резултат на договор между Англия и Франция. 19 декември – За първи път е публикувана новелата на Чарлз Дикенс Коледна песен. Родени Арсений Мартинов, български революционер († 1868 г.) Вадим Василиевич Благодарев, руски мореплавател († 1890 г.) Георги Бенев, български революционер († 1909 г.) Георги Веселинов-Зограф, български художник († 1886 г.) Георги Цанков, български политик († 1892 г.) Даниел Неф, швейцарско-български парков архитект († 1900 г.) Диме Коров, български революционер († ? г.) Емануил Бенакис, гръцки политик († 1929 г.) Иван Весов, български общественик († ? г.) Иван Златин, български индустриалец († 1927 г.) Иван Хаджиенов, български предприемач († 1923 г.) Илия Джагаров, български революционер († 1902 г.) Костаки Пеев, български общественик († 1920 г.) Михаил Нишков, български революционер († 1887 г.) Нако Манасиев, български революционер († 1919 г.) Никола Доганов, български просветен деец († ? г.) Павел Ковалевски, руски художник († 1903 г.) Петър Топалов, български войвода († 1876 г.) Сава Райнов, български революционер († 1929 г.) Сотир Антониади, гръцки лекар († 1928 г.) Цони Гергев Механджоолу, български политик († 1905 г.) 13 януари – Луи Леже, френски славист († 1923 г.) 15 януари – Георги Хаджитилев, български духовник и политик 15 януари – Теофилакт Хаджитилев, български духовник († 1922 г.) 17 януари – Андон Попкамчев, български възрожденец († 1902 г.) 29 януари – Уилям Маккинли, 25-ият президент на САЩ († 1901 г.) 5 февруари – Никола Ганчев, български революционер († 1876 г.) 8 февруари – Едуард Сахер, австрийски сладкар († 1892 г.) 15 февруари – Карл Райс, немски индустриалец († 1914 г.) 19 февруари – Аделина Пати, италианска певица († 1919 г.) 24 февруари – Теофило Брага, президент на Португалия († 1924 г.) 28 февруари – Джордже Симич, сръбски политик († 1921 г.) 2 март – Клотилда Савойска, савойска принцеса († 1911 г.) 3 март – Уилиям Чандлър Робъртс-Аустен, английски металург († 1902 г.) 10 март – Александър Чудинов, руски писател († 1908 г.) 12 март – Габриел Тард, френски социолог († 1904 г.) 19 март – Йорданка Филаретова, българска революционерка († 1915 г.) 24 март – Мария-Анунциата Бурбонска, австрийска благородничка († 1871 г.) 30 март – Константин Станюкович, руски писател († 1903 г.) 4 април – Ханс Рихтер, австро-унгарски композитор († 1916 г.) 5 април – Абидин паша Дино Превезели, османски администратор († 1906 г.) 5 април – Петко Каравелов, български политик († 1903 г.) 8 април – Асгер Хамерик, датски композитор († 1923 г.) 15 април – Хенри Джеймс, американски писател († 1916 г.) 25 април – Алиса Сакс-Кобург-Готска, херцогиня на Хесен и Рейн († 1878 г.) 2 май – Михаил Ореус, руски офицер († 1920 г.) 3 май – Илия Антонович, сръбски търговец († 1921 г.) 10 май – Бенито Перес Галдос, испански писател († 1920 г.) 21 май – Луи Рено, френски юрист († 1918 г.) 21 май – Шарл Албер Гоба, швейцарски политик († 1914 г.) 2 юни – Михаил Певцов, руски изследовател († 1902 г.) 3 юни – Фредерик VIII, крал на Дания († 1912 г.) 9 юни – Берта фон Зутнер, австрийска писателка († 1914 г.) 15 юни – Едвард Григ, норвежки композитор († 1907 г.) 16 юни – Давид Попер, чешки композитор († 1913 г.) 25 юни – Фридрих Хоенцолерн-Зигмаринген, немски принц († 1904 г.) 2 юли – Антонио Лабриола, италиански философ († 1904 г.) 5 юли – Николай Лайхтенбергски, руски аристократ († 1890 г.) 5 юли – Пьотър Паренсов, руски офицер († 1914 г.) 6 юли – Владимир Роге, руски чиновник († 1906 г.) 7 юли – Камило Голджи, италиански невролог († 1926 г.) 17 юли – Хулио Архентино Рока, президент на Аржентина († 1914 г.) 21 юли – Мария Анна Кобург-Браганска, португалска принцеса († 1884 г.) 24 юли – Александър Иностранцев, руски геолог († 1919 г.) 26 юли – Степан Джевецки, руски инженер († 1938 г.) 31 юли – Петер Розегер, австрийски писател († 1918 г.) 31 юли – Фридрих Роберт Хелмерт, германския геодезист († 1917 г.) 1 август – Роберт Тод Линкълн, американски юрист († 1926 г.) 8 август – Анри дьо Ламот, френски офицер († 1926 г.) 8 август – Христо Стамболски, български общественик († 1932 г.) 12 август – Колмар Фрайхер фон дер Голц, немски фелдмаршал († 1916 г.) 19 август – Чарлз Даути, английски поет († 1926 г.) 25 август – Александър Фок, руски военен деец († 1926 г.) 31 август – Георг фон Хертлинг, немски политик († 1919 г.) 8 септември – Дмитрий Анучин, руски учен († 1923 г.) 10 септември – Никола Златев, български аптекар († 1916 г.) 20 септември – Николай Александрович, руски княз († 1865 г.) 21 септември – Георги Бенковски, български революционер († 1876 г.) 22 септември – Николай Гродеков, руски генерал († 1913 г.) 25 септември – Иван Попхристов, български революционер († 1868 г.) 29 септември – Михаил Скобелев, руски офицер († 1882 г.) 30 септември – Матилда Лудовика Баварска, баварска херцогиня († 1925 г.) 13 октомври – Михаил Газенкампф, руски офицер († 1913 г.) 20 октомври – Евалд Хекер, немски психиатър († 1909 г.) 27 октомври – Робърт Лий младши, американски генерал († 1914 г.) 2 ноември – Марк Антоколски, руски скулптор († 1902 г.) 3 ноември – Евгений Утин, руски писател († 1894 г.) 19 ноември – Одоардо Бекари, италиански изследовател († 1920 г.) 19 ноември – Рихард Авенариус, немски философ († 1896 г.) 10 декември – Надежда Михайловна Половцова, руска благородничка († 1908 г.) 11 декември – Роберт Кох, немски учен († 1910 г.) 24 декември – Михаил Засулич, руски офицер († 1910 г.) 29 декември – Елизабет, принцеса на Вид, румънска кралица († 1916 г.) 29 декември – Уилям Хемсли, британски ботаник († 1924 г.) 30 декември – Георги Друмохарски, български общественик († 1912 г.) Починали Александър Варнек, руски художник (* 1782 г.) Гавриил Скопски, гръцки духовник (* ? г.) Георгиос Теохарис, гръцки общественик (* 1758 г.) Джон Биско, английски мореплавател (* 1794 г.) Мехмед Дилавер паша, османски администратор (* ? г.) Негрий Блажев, български зограф (* 1783 г.) Томас Коултър, ирландски физик (* 1793 г.) Юсуф Мухлис паша Серезли, османски администратор (* 1784 г.) 12 януари – Антонио, граф на Лече (* 1816 г.) 15 февруари – Теодорос Колокотронис, гръцки генерал (* 1770 г.) март – Теодосий Синаитски, български печатар (* ? г.) 16 март – Антон Фалк, холандски политик (* 1777 г.) 21 март – Робърт Саути, английски поет (* 1774 г.) април – Калиник Преспански и Охридски, гръцки духовник (* ? г.) 14 април – Йозеф Ланер, австрийски композитор (* 1801 г.) 21 април – Огъстъс Фредерик, херцог на Съсекс (* 1773 г.) 29 април – Алексей Оленин, руски историк (* 1763 г.) 6 юни – Фридрих Хьолдерлин, немски писател (* 1770 г.) 11 юни – Пьотър Витгенщайн, руски генерал (* 1769 г.) 16 юни – Уилям Каткарт, британски генерал (* 1755 г.) 17 юни – Йохан Натерер, австрийски зоолог (* 1787 г.) 24 юни – Йохан Фридрих Кинд, немски писател (* 1768 г.) 25 юни – Мария Ленорман, френска гадателка (* 1772 г.) 2 юли – Самуел Ханеман, създател на хомеопатията (* 1755 г.) 25 юли – Чарлз Макинтош, шотландски химик (* 1766 г.) 5 август – Николай Раевски, руски генерал (* 1801 г.) 19 септември – Гюстав Кориолис, френски математик (* 1792 г.) 15 октомври – Екатерина Гончарова, руска баронеса (* 1809 г.) 11 декември – Казимир Делавин, френски поет (* 1793 г.) 12 декември – Вилем I, крал на Нидерландия (* 1772 г.) Вижте също: календара за тази година


text: Събития На 21 март е сключен едикт за веротърпимост в Светите земи между британското и османското правителства. 27 февруари – Доминиканската република спечели независимост от Хаити 24 май – Самюъл Морз изпраща първата телеграма 15 юни – Чарлз Гудиър създава патент за вулканизация 1-во българско списание „Любословие“ Родени Георги Живков, български политик Ованес Съваджъян, български общественик 1 февруари – Грандвил Стенли Хол, американски психолог 20 февруари – Лудвиг Болцман, австрийски физик 20 февруари – Джошуа Слоукъм, канадски пътешественик 18 март – Николай Римски-Корсаков, руски композитор 25 март – Адолф Енглер, германски ботаник 30 март – Пол Верлен, френски поет 16 април – Анатол Франс, френски писател 13 май – Цанко Дюстабанов, български революционер 28 май – Леонид Соболев, руски генерал и политик 3 юни – Детлев фон Лилиенкрон, немски поет и драматург 12 юни – Джанюариъс Макгахан, американски журналист 29 юни – Петър I, крал на сърби, хървати и словенци 24 юли – Иля Репин, руски художник 6 август – Алфред, британски благородник 30 август – Фридрих Рацел, германски географ 22 октомври – Сара Бернар, френска драматична актриса 22 октомври – Луи Риел, канадски политик и революционер 27 октомври – Клас Понтус Арнолдсон, шведски политик 1 (13) ноември – Никодим Кондаков, руски изкуствовед и византинист 25 ноември – Карл Бенц, германски инженер 6 декември – кап. Петко войвода, български революционер, хайдутин и войвода Починали 3 юни – Луи XIX, дофин на Франция 27 юни – Джоузеф Смит, американски религиозен водач 27 юли – Джон Далтон, английски химик и физик 10 август – Александра Николаевна, Вижте също: календара за тази година


text: Събития Меморандумът от 1845 година е първата програма за културно-национална автономия на българите. Родени Иван Балтов, български революционер Йосиф Иванович, румънски композитор Милан Радивоев, български книжовник Тодор Куков, български революционер Христо Ковачев, български революционер 1 януари – Васил Петлешков, български революционер 7 февруари – Фьодор Успенски, руск историк и археолог 15 февруари – Илайхю Рут, американски политик 3 март – Георг Кантор, немски математик 27 март – Вилхелм Рьонтген, немски физик 24 април – Карл Спителер, швейцарски поет 15 май – Иля Мечников, руски биолог 25 май – Марин Поплуканов, български революционер и политик 17 юни – Петър Карапетров, български публицист, книгоиздател, историк на Панагюрище 10 август – Абай Кунанбаев, казахски поет и писател 25 ноември – Еса де Кейрош, португалски писател 20 декември – Франц Тоула, австрийски геолог 31 декември – Никола Пашич, сръбски политик Починали Георги Бусилин, български книжовник 17 март – Кирил Пейчинович, български просветител 12 май – Аугуст Вилхелм Шлегел, немски писател (* 1767 г.) 8 юни – Андрю Джаксън, седмият президент на САЩ 11 юни – Карл Юлиус Перлеб, германски ботаник 27 октомври – Жан Пелтие, Френски физик Вижте също: календара за тази година


text: Събития Класното училище в Копривщица. Основан е град Блумфонтейн, РЮА 15 януари – Издаден е романът на Фьодор Достоевски „Бедни хора“. 21 януари – Основан е историческият национален ежедневен вестник Дейли Нюз във Великобритания. 17 март – Състои се премиерата на операта Атила от Джузепе Верди в оперния театър „Ла Фениче“ във Венеция. 20 април – Излиза първият брой на първия български информационен и общообразователен вестник Български орел в Лайпциг. 25 април – Започва Мексиканско-американската война. 16 юни – Пий IX става римски папа. Понтификатът му продължава 32 г. и е най-дългият в историята на Римокатолическата църква. 18 юни – За първи път е издигнато Знамето на Калифорния в Сонома. 23 септември – Открита е планетата Нептун. 10 октомври – Открит е Тритон – най-големият естествен спътник на Нептун. Родени Вячеслав Плеве, руски политик Бутрос Гали, египетски политик Димитър Филов, български офицер Никола Иванов, български революционер († 1868 г.) Рудолф Рети, австрийски актьор Стефан Попов, български актьор и режисьор († 1920 г.) 5 януари – Рудолф Ойкен, германски философ († 1926 г.) 7 януари – Димитър Моллов, български лекар и политик 7 януари – Теодосий Скопски, български духовник и учен 12 януари – Гайтано де Бурбон, австрийски аристократ († 1871 г.) 30 януари – Франсис Брадли, британски философ († 1924 г.) 7 февруари – Владимир Маковски, руски художник († 1920 г.) 26 февруари – Бъфало Бил, американски шоумен 1 март – Киро Тушлеков, български патриот и книжовник 4 април – Лотреамон, френски поет 5 април – Таньо Стоянов, български революционер 19 април – Луис Хорхе Фонтана, аржентински топограф († 1920 г.) 20 април – Георги Икономов, български революционер 5 май – Хенрик Сенкевич, полски писател 8 май – Емил Гале, френски художник († 1904 г.) 18 май – Петер Карл Фаберже, руски бижутер 29 май – Алберт Апони, унгарски политик († 1933 г.) 17 юли – Николай Николаевич Миклухо-Маклай, руски етнограф и антрополог 24 юли – Елън Мария Стоун, американска мисионерка 27 юли – Георги Данчов, български художник († 1908 г.) 9 октомври – Юлиус Маги, швейцарски предприемач и индустриалец 20 октомври – Уилям Макгрегър, шотландски политик († 1919 г.) 21 октомври – Едмондо де Амичис, италиански писател († 1908 г.) Починали Георги Мамарчев, български революционер Иван Апостолов, български революционер 15 февруари – Ото Коцебу, руски мореплавател (* 1788 г.) 17 март – Фридрих Вилхелм Бесел, немски астроном (* 1784 г.) 24 април – Джироламо Крешентини, италиански певец 1 юни – Григорий XVI, римски папа (* 1765 г.) 25 юли – Луи Бонапарт, Крал на Холандия (* 1778 г.) 24 август – Иван Крузенщерн, руски мореплавател (* 1770 г.) 25 август – Джузепе Ачерби, италиански пътешественик (* 1773 г.) 19 ноември – Мария Михайловна, велика руска княгиня (* 1825 г.) 23 декември – Жан Батист Бори дьо Сен Венсан, френски учен Вижте също: календара за тази година


text: Събития Родени Димитър Греков – български политик Емануил Богориди – румънски аристократ Тодор Кирков – български революционер 5 (17) януари – Николай Жуковски, руски учен, създател на науката аеродинамика Иржи Прошек, чешки предприемач Никола Живков, български просветен деец Петър Иванов, български просветен деец май – Василий Доростолски и Червенски, български духовник 11 февруари – Томас Едисън, американски изобретател 1 април – Йордан Брадел, български лекар 19 април – Фердинанд Фелнер, австрийски архитект 7 май – Арчибалд Роузбъри, британски политик 23 май – Михаил Греков, революционер и публицист 1 юли – Хайнрих Гелцер, немски историк 13 август – Георги Странски, български политик 20 август – Болеслав Прус, Полски писател 14 септември – Павел Яблочков, руски изобретател 21 октомври – Джузепе Джакоза, италиански писател, драматург и либретист 24 октомври – Атанас Гюдженов, български художник († 1936) 8 ноември – Брам Стокър, ирландски писател 25 декември – Христо Ботев, български поет, революционер и патриот. Починали 29 януари – Атанасиос Христопулос, гръцки поет и учен 13 септември – Никола Удино, френски маршал 2 октомври – Васил Априлов, български просветен деец и книжовник 3 ноември – Феликс Менделсон Бартолди, Немски композитор, диригент и пианист 17 декември – Мария-Луиза Австрийска, императрица на Франция, херцогиня на Парма и Пиаченца 31 декември – Аделаид Орлеанска, френска принцеса Вижте също: календара за тази година


text: Тази година е от много голямо значение в исторически план поради вълната от революции. Това са поредица от широко разпространените борби за по-либерални правителства, които избухват от Бразилия до Унгария; макар че повечето от тях не успяват в непосредствените си цели, те променят значително политическата и философската нагласа и оказват значително влияние през останалата част от века. Събития 24 януари – Започва Калифорнийската златна треска в Сакраменто. 22 февруари – Започва Френска революция (1848) в Париж. 13 март – Канцлерът на Австрия Клеменс фон Метерних напуска поста си след близо 40-годишно управление. 28 ноември – Берн е избран за столица на Швейцария. Продължаващи събития Големия глад в Ирландия (1845 – 1849) Родени Михаил Радославов, български революционер Алексей Церетели, руски дипломат Васил Личев, български революционер Пиер-Жорж Жанио, френски художник 2 януари – Георги Тишев, български политик 4 януари – Таро Кацура, Министър-председател на Япония 6 януари – Христо Ботев (стар стил – 25 декември 1847 г.) 12 януари – Василий Суриков, руски художник, исторически живописец († 1916 г.) Педро Монт Монт, чилийски политик и президент на Чили (1906 – 1910) 16 февруари – Октав Мирбо, френски писател 16 февруари – Хуго де Фриз, холандски ботаник 18 февруари – Луис Комфорт Тифани, американски художник и дизайнер 4 март – Карл де Бур, немски историк 15 март – Иван Драсов, революционер, член на Центр. к-т на БРЦК, общественик 20 април – Курд Ласвиц, немски писател († 1910 г.) 24 април – Георги Кирков, български учен 21 май – Търпо Поповски, български свещеник от Македония 23 май – Ото Лилиентал, германски авиатор и изобретател 25 май – Хелмут фон Молтке, германски военачалник 7 юни – Пол Гоген, френски художник 9 юли – Роберто I Бурбон-Пармски, херцог на Парма и Пиаченца 15 юли – Вилфредо Парето, икономист и социолог 2 август – Йозеф Шмаха, чешки актьор, режисьор и педагог 8 ноември – Готлоб Фреге, немски математик и философ 11 ноември – Ханс Делбрюк, немски историк 2 декември – Стефан Любомски, български военен деец 4 декември – Ради Иванов, български революционер и общественик Починали Неофит Бозвели, български духовник 27 март – Габриел Биброн, френски зоолог 8 април – Гаетано Доницети, италиански композитор 24 май г. – Анете фон Дросте-Хюлзхоф, немска поетеса (р. 1797 г.) 4 юли – Франсоа Рене дьо Шатобриан, френски писател и политик 21 юли – Христаки Павлович, български просветен деец 26 юли – Анастасиос Палатидис, гръцки лекар и общественик 7 август – Йонс Берцелиус, шведски химик 12 август – Джордж Стивънсън, английски изобретател 13 септември – Мария-Изабела Бурбон-Испанска, кралица на Двете Сицилии 31 октомври – Стивън У. Киърни, Американски военачалник 24 ноември – Уилям Лемб, английски политик, аристократ 24 ноември – Уилям Ламб, английски политик, аристократ 18 декември – Бернард Болцано, чешки математик 19 декември – Емили Бронте, английска писателка Вижте също: календара за тази година


text: Събития Стефан Богориди дарява свой имот, на който е построена българската църква "Св.Стефан" Родени Джеймс Тейлър Кент, американски лекар Кузман Шапарданов, български просветен деец Никола Чернокожев, български просветни дейци Христо Телятинов, български духовник и учител 4 януари – Никола Сукнаров, български политик 5 януари – Василий Немирович-Данченко, руски писател 13 януари – Константин Йованович, Български архитект 17 януари – Андон Балтов, български революционер 20 февруари – Иван Евстратиев Гешов, български политик 6 април – Джон Уилям Уотърхаус, британски художник 28 май – Никола Обретенов 13 юли – Херман Хелмер, австрийски архитект 2 август – Мария-Пия Бурбонска, херцогиня на Парма и Пиаченца 9 септември – Никола Войновски, български революционер 14 септември – Иван Павлов, руски физиолог 20 септември – Джордж Бърд Гринел, американски естествоизпитател 23 октомври – Кинмочи Сайонджи, Министър-председател на Япония 24 ноември – Франсис Ходжсън Бърнет, британско-американска писателка 6 декември – Аугуст фон Макензен, германски фелдамаршал Починали 8 февруари – Франце Прешерн, словенски поет 3 април – Юлиуш Словацки, полски поет 18 април – Хокусай, художник и гравьор 11 май – Ото Николай, пруски композитор 12 юни – Анджелика Каталани, италианска оперна певица 10 юли – Александра Александровна, велика руска княгиня 30 юли – Джейкъб Пъркинс, американски изобретател 31 юли – Шандор Петьофи, унгарски поет и революционер 9 септември – Михаил Павлович, велик княз на Русия 25 септември – Йохан Щраус, австрийски композитор 5 октомври – Агапий Врачански, православен духовник 7 октомври – Едгар Алън По, американски писател 17 октомври – Фредерик Шопен, полски композитор и пианист 12 декември – Марк Брюнел, френски изобретател и предприемач 13 декември – Йохан Центуриус фон Хофмансег, германски биолог 20 декември – Уилям Милър, основател на адвентисткото движение (* 1782) Вижте също: календара за тази година


text: 1910-те са десетилетие на 20 век, обхващащо периода от 1 януари 1910 до 31 декември 1919 година. През това десетилетие стават едни от най-големите трагедии в света. Потъването на Титаник (1912) и започването на Балканската война през същата година. Две години по-късно (1914) започва Първата световна война с милиони жертви, а последиците са Версайският договор с множество ограничения за Централните сили. Към края на десетилетието (1917 – 1918) избухва Октомврийската революция, която приключва с убийството на семейство Романови – последната царска династия в Русия. През същата година избухва и световна епидемия, позната като „Испански грип“. През това десетилетие жените започват протести за равенство между половете.


text: 1920-те са третото десетилетие на 20 век, обхващащо периода от 1 януари 1920 до 31 декември 1929 година. В Канада и САЩ годините са наричани „Бурните („ревящите“) двадесети (години)“ (Roaring Twenties), в Европа – като „Златните двадесети“, а във Франция – като „Лудите двадесети“. Политика и икономика След края на Първата световна война много държави в Европа са в криза. Русия напуска войната след Октомврийската революция и на 30 декември 1922 е сформирана държава от нов, социалистически тип: СССР. Малко по-късно, на 21 януари 1924 година, умира нейният основател Владимир Илич Ленин. Също през 1922 година Бенито Мусолини става министър-председател на Италия, което бележи началото на идването на фашизма в Европа. След войната през 1919 година е създадено Обществото на народите, което да функционира като правителство на правителствата, като разрешава споровете между отделните държави по открит и законен начин. То играе важна роля в периода между двете войни. Япония разширява влиянието си в Азия. В САЩ започва урбанизация и населението в градовете за първи път надминава това в селата и аграрните райони. В САЩ е обявен сухият режим, който трае от 1919 до 1933 година и представлява забрана за производство и продажба на алкохол. Това води до разрастването на контрабандата, като особено известен бандит от това време е Ал Капоне. В България през 1923 година избухва Септемврийското въстание, а през 1925 година е организиран Атентата в църквата „Света Неделя“. Изкуство и технологии Чарлз Линдберг става първият човек, прелетял сам през 1927 година Атлантика без прекъсване, от Ню Йорк до Париж. Warner Brothers слагат край на нямото кино и пускат първия озвучен филм, а веднага след това и първият „говорещ“ филм – „Джаз певецът“ през 1927 година. През 1929 година излиза първият цветен говорещ филм. Известни писатели от този период са Ърнест Хемингуей, Франсис Скот Фицджералд, Ерих Мария Ремарк и Джон Стайнбек. Това са годините на разцвет на джаза и чарлстона, които се считат за провокативни и неприлични за времето си. За първи път в историята женските рокли се скъсяват над глезена и също така жените подстригват косите си късо. През 1920 г. Коко Шанел лансира модата на „придобиването на загар“, което води до нов модел бански костюми. Източници


text: 1930-те са десетилетие на 20 век, обхващащо периода от 1 януари 1930 до 31 декември 1939 година. Десетилетието се характеризира с икономическа депресия, настъпила след краха на Уолстрийт, известна като Голямата депресия, довела в световен мащаб до безработица и бедност. В резултата на това в редица страни на Европа и Южна Америка се установяват авторитарни режими, най-известен от които е Третият райх в Германия. Някои по-слаби страни като Етиопия, Китай и Полша са нападнати от експанзионистичен сили, като последното нахлуване води до избухването на Втората световна война през 1939 г. През десетилетието процъфтяват нови технологии, особено в областта на междуконтиненталните въздушни полети, развиват се радиото и киното.


text: 1940-те са десетилетие на 20 век, обхващащо периода от 1 януари 1940 до 31 декември 1949 година. Първата половина от десетилетието е белязана от Втората световна война която слага своя отпечатък върху страните и хората в Европа, Азия и по света. Последиците от войната се усещат дълго след приключването на военните действия, а изтощената Европа е разделена на две сфери на влияние от страна на Западния свят и Съветския съюз и започва Студената война. В следвоенната ера са създадени нови институции за потушаване на вътрешни и външни конфликти: ООН и системата Бретън Уд които улесняват икономическото възстановяване и водят до подем, продължил до 1970-те. След войната протича деколонизация и се появяват нови държави и правителства като Индия, Пакистан, Израел, Виетнам, които провъзгласяват своята независимост, макар че често това е съпроводено с кръвопролития. През десетилетието са поставени основите на нови технологии (като компютрите, ядрената енергия и реактивните двигатели), често водещи началото си като разработки с военни приложения, които по-късно са адаптирани за граждански цели.


text: 50-те години на XX век са десетилетието, обхващащо периода от 1 януари 1950 до 31 декември 1959 година. Към края на десетилетието светът вече се е възстановил от последиците на Втората световна война, а Студената война, започнала в края на 40-те години на XX век, прераства в оспорвано съревнование между САЩ и Съветския съюз. Десетилетието е ознаменувано със сблъсъци между комунизма и капитализма, основно в Северното полукълбо. Корейската война (1951 – 1953) е първият горещ конфликт в рамките на Студената война, това е сблъсък между САЩ и техните съюзници от ООН, от една страна, и комунистическите сили Китай и СССР, от друга страна. В Европа нараства напрежението в Берлин, разделен на окупационни зони, като стотици хиляди германци от Източен Берлин (съветската зона) преминават в Западен Берлин (187 000 през 1950; 165 000 през 1951; 182 000 през 1952 и 331 000 през 1953. През 1953 започва Кубинската революция, завършила през 1959 година с победа на въстаниците начело с Фидел Кастро. В Унгария през есента на 1956 г. избухва Унгарската революция, но е потушена от съветски войски. Започва космическата надпревара с изстрелването на Спутник-1. Нарастват тестовете на ядрено оръжие (като РДС-37 и американски тестове в Невада (Operation Upshot-Knothole), допринасяйки за установяване на политически консервативен климат. В САЩ възниква и достига апогей маккартизмът с публични заседания на комисии от двете палати на Конгреса и дал начало на дългогодишни антикомунистически настроения. Започва деколонизация в Африка и Азия, която се ускорява през следващото десетилетие. В средата на десетилетието изгрява звездата на Елвис Пресли и започва ерата на рокендрола в музиката. Източници


text: 1960-те години започват на 1 януари 1960 г. и свършват на 31 декември 1969 г. Те са десетилетие на 20 век, изпълнено с едни от най-бурните събития и граждански протести в историята на човечеството. Хронологично погледнато, то покрива периода от началото на 1960 г. до края на 1969 г., но в политически и културен аспект в зависимост от страната се прилага малко по-свободна интерпретация. Така например в САЩ под „шестдесетте“ (произнасяно „шейсетте“) се разбира периода 1963 – 1971. По време на 1960-те апартейдът в Африка е в разгара си и довежда до масовите убийства на невинни хора в Шарпвил. Революцията на Фидел Кастро е последвана от провала на операцията в Залива на свинете и от Карибската криза. В САЩ през 1961 година Джон Кенеди става президент, в Берлин е построена Берлинската стена, а движението за граждански права набира скорост. По-късно следват убийствата на Малкълм Екс, Мартин Лутър Кинг, Робърт Кенеди и Джон Кенеди. В Южна Африка Нелсън Мандела е в затвора и излежава доживотна присъда. Гърция отхвърля монархията. В Колумбия с помощта на ЦРУ е заловен и убит един от символите на 20 век – Че Гевара. Съветският съюз изпраща първия човек в Космоса, а американците стъпват на Луната. Пражката пролет е главното събитие на 1968 година, а хипи движението и антивоенните протести заливат площадите и улиците. Голяма част от Африка се деколонизира. Китай експериментира с Културната революция, Израел води Шестдневната война, а Франция едва избягва нова революция. В България започва ерата на Тодор Живков. Бийтълс и Елвис Пресли определят тенденциите в музиката, а Мерилин Монро и Брижит Бардо стават новите секс символи. Минижупът шокира света и освобождава жената. Политически и социални събития Великата пролетарска културна революция е период на засилен терор в комунистически Китай. Началото на кампанията е поставено през 1966 от лидера на Китайската комунистическа партия Мао Дзедун с цел да премахне евентуална политическа опозиция и да утвърди маоизма като водеща държавна идеология. В последвалия хаос мнозина загиват, а милиони са изселени или изпратени в затвора. Карибската криза е най-острата международна криза съпроводена с военно и политическо напрежение по време на Студената война, която възниква в отношенията между СССР и САЩ. През 1961 година САЩ инсталират ракети в Турция, които имат за целта да застрашат градове в западната част на СССР. Кризата започва на 14 октомври, 1962, когато американското разузнаване изнася данни пред американския президент Джон Кенеди, разкриващи стартови площадки и установки на съветски атомни балистични ракети на Острова на свободата. Кризата завършва тринадесет дни по-късно на 28 октомври 1962, когато съветският лидер Никита Хрушчов обявява, че инсталациите ще бъдат демонтирани. Шестдневната война е арабско-израелската война, водена от 5 юни до 10 юни 1967 г. Тя се води между Израел и арабските ѝ съседки Египет, Йордания и Сирия. Израел гледа на нея като превантивна военна кампания, целяща преустановяване на натиска на съседните арабски държави върху Израел и предпазване на еврейската държава от унищожаване. Събитията през май 1968 г. във Франция се отнасят до най-голямата обща политическа стачка, която индустриална страна е изпитвала. Общата стачка, която продължава 2 седмици и включва 11 милиона работници, дава също така начало и на редица студентски протести в много университети в страната. Това едва не води до събарянето на правителството на Шарл дьо Гол. Пражката пролет е период на политическа либерализация в Чехословакия, която започва на 5 януари 1968 и продължава до 20 август същата година, когато Съветския съюз и съюзниците от Варшавския договор (с изключение на Румъния) окупират страната. Войната във Виетнам или още наречена Втората Индокитайска война и известна във Виетнам като Американска война, се води от 1957 г. до 1975 г. между САЩ и Южен Виетнам (Република Виетнам) от една страна и Северен Виетнам (Демократична Република Виетнам) и Народния фронт за освобождение на Виетнам (Виет Конг) от друга. известна е като една от най-мръсните войни. Деколонизацията продължава. Следните страни получават своята независимост по време на шестдесетте. 1960 – Бенин, Камерун, Того, Мадагаскар, Конго, Сомалия, Нигерия, Буркина Фасо, Кот д'Ивоар, Чад, Централноафриканска република, Габон, Мали, Нигер и Мавритания 1962 – Самоа, Бурунди, Руанда, Ямайка, Уганда и Алжир 1963 – Кения 1965 – Гамбия 1966 – Ботсвана, Барбадос, Гвиана и Лесото 1968 – Екваториална Гвинея Движението за граждански права в САЩ в периода 1955 – 1968 година организира различни форми на протест – ненасилствени мероприятия, гражданско неподчинение, походи, стачки, бойкоти, които имат за цел да спрат расовата дискриминация и сегрегация в обществото. Хипи движението и антивоенните протести срещу войната във Виетнам получават своята кулминация в края на 1960-те с фестивала Удсток и Лятото на любовта. Наука и технологии Космическа надпревара Космическата надпревара между САЩ и СССР обуславя основните технически постижения. Руснаците изпращат първия човек Юрий Гагарин в Космоса по време на мисията Восток 1 на 12 април 1961 г., през 1966 г. СССР изпраща Луна 10, която става първата междупланетна станция в орбита около Луната. Следват и някои други успешни мисии, но през втората половина на десетилетието ролите се разменят и американците поемат първенството. През 1967 година обаче след смъртта на 3-ма американски космонавти след пожара на Аполо 1, космическата програма като че ли е в застой. На 20 юли 1969 г. по време на мисията Аполо 11 американците стъпват на Луната. Екипажът се състои от Нийл Армстронг, Майкъл Колинс и Бъз Олдрин. Американски и съветски станции без човек на борда извършват успешни полети до Венера и Марс по време на 1960-те. Научни открития и комуникации 1960 – изработени са първите противозачатъчни хапчета 1960 – изработен е първият работещ лазер 1962 – Измислена е първата компютърна игра Spacewar! 1963 – Въведени са първите телефони с копчета вместо с шайба 1964 – Първият успешен миникомпютър 12-битовият PDP-8, е пуснат в продажба 1964 – Езикът за програмиране BASIC е създаден 1967 – направена е първата операция по присаждане на сърце 1967 – PAL и SECAM телевизионните системи започват да излъчват в Европа. 1968 – За първи път са показани компютърната мишка, графичният потребителски интерфейс, видео конференцията, email, и Хипертекст. 1969 – ARPANET, прототипът на Internet, е въведен 1960-те в България Политическа обстановка Започва ерата на Тодор Живков (1962 – 1989), който през 1962 година става председател на Министерския съвет, а по-късно председател на Държавния съвет. Кино Музика Изгрява звездата на Лили Иванова, Емил Димитров, група Щурците... 1965 година е началото на Златния орфей Известни личности в световен мащаб Фидел Кастро Ернесто Че Гевара Никита Сергеевич Хрушчов Леонид Брежнев Юрий Гагарин Валентина Терешкова Нийл Армстронг Майкъл Джаксън Джон Кенеди Мартин Лутър Кинг Малкълм Екс Линдън Джонсън Джими Хендрикс Елвис Пресли Джанис Джоплин Джим Морисън Боб Дилан Пеле Бийтълс Външни препратки България 1967 – видео Софийско лято 1968 Младежта на 60-те Източници


text: 90-те години на 20 век е десетото и последно десетилетие на 20 век, започва на 1 януари 1990 г. и приключва на 31 декември 1999 г. В първите години на десетилетието световната социалистическа система се разпада и нараства ориентацията в политическо отношение към десницата, включително нараства подкрепата за крайно десни партии в Европа. В Индия се появява националистката хиндуистка Bharatiya Janata Party, а в САЩ, Канада и Обединеното кралство се извършват съкращения в социалните разходи, В САЩ се наблюдава увеличаване на броя на смъртните присъди, което обаче намалява през следващото десетилетие. Възникват нови етнически конфликти в Африка, на Балканите и в Кавказ, като първите два довеждат до геноцид, съответно в Руанда и Босна. Продължава напрежението между Израел и арабския свят въпреки напредъка, постигнат с договорите от Осло. Конфликтът в Северна Ирландия утихва през 1998 след 30 години насилие с подписването на Белфасткото споразумение. Комбинация от фактори, сред които продължаващата масова мобилизация на ресурси на капиталовиите пазари поради политиката на неолиберализъм, разведряването след десетилетия Студена война, началото на разцвет на нови медии като Интернет след средата на десетилетието, нарастващият скептицизъм към политиките на правителствата и разпадът на Съветския съюз водят до прегрупиране на икономическата и политическата власт в страните и в света. Китай започва да се откроява като икономическа сила и глобален център на производството на много потребителски стоки. Дот-ком балонът от 1997 – 2000 носи богатство на отделни предприемачи, преди да се спука между 2000 и 2001. През 1990-те се наблюдава голям напредък в науката и технологиите: изобретен е World Wide Web, направени са първите опити за генна терапия и „бебета по поръчка“ и оттогава се развиват и усъвършенстват. Деветдесетте години бележат началото на революцията в телекомуникациите, и по-специално превръщането на интернет и мобилния телефон в неразделна част от ежедневието на повечето хора. В културно отношение се увеличава мултикултурализмът и се развиват алтернативни медии, като процесът продължава и след 2000 г. Възникват течения като гръндж, рейв музика, хип хоп и попфолк и се разпространяват сред младежта по света, подпомогнати от новите за времето си кабелна телевизия и уеб. Източници


text: Хрѝсто Бо̀тьов Петко̀в, известен като Хрѝсто Бо̀тев, е български революционер, поет и публицист. Смятан е за национален герой и един от най-видните българи на Възрожденския период. Биография Детство Роден е на 6 януари 1848 година (25 декември 1847 година стар стил) в Калофер, в семейството на даскал Ботьо Петков (1815 – 1869) и Иванка Ботева (1823 – 1911). Съществуват и други хипотези за родното му място, които днес се отхвърлят от изследователите – че той е „из Карлово“, както пише в едно официално писмо на Найден Геров, или че е роден в село Осен, както споменава самият Ботев в статията си „Примери от турското правосъдие“. Бащата на Ботев Ботьо Петков е учител, книжовник и обществен деец, който учи в Одеса, съставя и превежда учебници, а майка му е от скромно калоферско семейство. Освен Христо Ботев, двамата имат още осем деца: Ана (1850 – 1867), Петко (1852 – 1872), Стефан (1854 – 1890), Кирил (1856 – 1944), Тота (1859 – 1864), Генко (1861 – 1863), Генко (1863 – 1866) и Боян (1866 – 1885). Според някои източници Христо Ботев е роден в стая на калоферското училище, в която живеят родителите му. Малко по-късно в Калофер е построено ново училище и семейството наема къща на Генко Филов, в която Ботев прекарва първите няколко години от живота си. Тази къща е унищожена по време на Руско-турската война, но през 1940-те години е възстановена и превърната в Национален музей „Христо Ботев“. През 1854 година Ботьо Петков не успява да се споразумее с калоферската община за заплащането си и се премества в Карлово. Там семейството живее в къщата на майка му в Табашката махала, а Христо Ботев тръгва на училище, като негов учител е баща му. През 1858 година Ботьо Петков обвинява управата на карловската община, че се опитва да си присвои пари, завещани за училището, след което се връща в Калофер. Общината се опитва неуспешно да го настани в къща на живеещия в Цариград търговец Христо Тъпчилещов, след което семейството се настанява в къща на хаджи Нестор. След връщането им в Калофер Христо Ботев постъпва в местното трикласно училище, където учител е баща му. В Одеса и връщане в Калофер Още от 1857 година Ботьо Петков се опитва да изпрати сина си да учи в Русия с помощта на Найден Геров, негов познат от Одеса, който е станал известен просветен деец и руски вицеконсул в Пловдив. Това се осъществява едва през есента на 1863 година, когато Христо Ботев получава стипендия от руското правителство и заминава през Пловдив и Цариград за Одеса, където пристига на 14 ноември. В Одеса Христо Ботев се свързва с Одеско българско настоятелство, до което има препоръчително писмо от Найден Геров, и неговия член Никола Тошков, заможен търговец, роден в Калофер и познат на баща му. Той постъпва във Втора гимназия като „волнослушател“, тъй като не е достатъчно добре подготвен за редовен ученик, и се настанява в нейния пансион, където по това време живеят още десетина български ученици. Още с постъпването си в гимназията Ботев трудно се вписва в учебната дейност – той непрекъснато се оплаква от строгата дисциплина, налагането на която включва и физически наказания, но в същото време често отсъства от занятия, участва в сбивания със съученици и се отнася високомерно към повечето си учители. През 1864 година той напуска училищния пансион и започва да живее самостоятелно в различни квартири. Въпреки настоятелните писма на баща му и опитите на Никола Тошков да му повлияе, той занемарява училището и с ексцентричното си поведение отблъсква българската общност в Одеса, като мнозина нейни представители ограничават контактите си с него. Макар че не посещава често училището, Ботев прекарва дълго време в различни библиотеки, най-вече в Българската библиотека „Юрий Венелин“, която се помещава в дома на Тошков. Чете главно руски автори, като е особено впечатлен от Николай Чернишевски и Иван Тургенев. Запознава се с филолога Виктор Григорович, на когото помага с руски преводи на български народни песни. Според неговия съученик Киро Тулешков, още през лятото на 1864 година Ботев работи върху своето стихотворение „Майце си“, консултирайки се с Григорович, и дори по това време го изпраща на Петко Славейков в Цариград. Достоверността на това сведение не е изяснена, тъй като стихотворението е публикувано от Славейков едва няколко години по-късно. През септември 1865 година става ясно, че Ботев не може да премине в трети клас на гимназията и е изключен, поради „немарливост“, а стипендията му е прекратена, като получава еднократна сума, с която да се прибере в България. Въпреки това той остава в Одеса, издържайки се като дава частни уроци, и поддържа близки контакти с полската общност в града. Със съдействието на Григорович, вече ръководител на катедрата по славянски филологии, Ботев дори се записва като „волнослушател“ в Историко-филологическия факултет на Императорския новорусийски университет. През 1866 година Христо Ботев е назначен за учител в Задунаево, българско село в руската част на Южна Бесарабия, където пристига през септември. Той прекарва там няколко месеца, но в началото на следващата година получава известие, че баща му е тежко болен, и решава да се върне у дома. Пътува с кораб, вероятно от Одеса до Бургас, и оттам през Сливен стига до Калофер в началото на април 1867 година. След пристигането си в Калофер Ботев замества болния си баща, като поема част от часовете му в училището. По това време, на 15 април, във вестник „Гайда“, издаван от Петко Славейков в Цариград, за пръв път е публикувано стихотворение на Христо Ботев – „Майце си“. То е отпечатано без посочен автор и изглежда познатите му не разбират, че стихотворението е негово. При отбелязването на Деня на свети Кирил и Методий на 11 май Ботев държи импровизирана реч, в която критикува умереността на националното движение, насочено по това време главно към създаването на самостоятелна църква. Речта предизвиква опасения от ответни действия на полицията, но до такива не се стига. По време на престоя си в Калофер Ботев често се среща с Парашкева Шушулова, учителка в местното девическо училище, която се смята за най-вероятния прототип на любимата от стихотворенията „До моето първо либе“, „На прощаване“ и „Ней“. Друга хипотеза е, че това е неговата втора братовчедка Мина Горанова, с която той може би контактува и по-късно в Румъния. През лятото на 1867 година здравето на Ботьо Петков се подобрява, а и става ясно, че синът му не се справя с учителската работа, и той успява да издейства от Виктор Григорович възстановяването на стипендията на Христо, така че той да довърши образованието. Баща му му дава известна сума и го изпраща отново за Цариград и Одеса, но без да извести семейството си Христо Ботев се отклонява от пътя и през септември пристига в Румъния. Някои от ранните биографи на Ботев твърдят, че преминавайки през Сливен, той се среща с Михаил Чайковски, но за това няма преки доказателства. Емигрант в Румъния В края на септември 1867 година Христо Ботев пристига в румънския град Гюргево, където скоро се свързва с българските хъшове – сред тях е Хаджи Димитър и доста участници в организираните през същата година чети на Панайот Хитов и Филип Тотю. Когато става известно, че е починал видният деец на революционното движение Георги Раковски, цялата група заминава за Букурещ, където участва в неговото погребение на 12 октомври. Останал без средства, Ботев се обръща към Георги Атанасович от букурещката българска организация Добродетелна дружина, който му осигурява финансова помощ, за да продължи пътуването си към Одеса. Ботев заминава за Одеса, но така и не стига дотам, спирайки през декември в Браила. По-късно той се оплаква, че българи в Браила му обещават стипендия, с която да отиде да следва в Прага, но това така и не се осъществява. В Браила започва работа като словослагател при калофереца Димитър Паничков, собственик на печатница, в която се печата и вестник „Дунавска зора“ на живеещия по това време в града Добри Войников. През януари 1868 година в този вестник излиза второто публикувано стихотворение на Ботев – „Към брата си“. По това време той съобщава във вестника за намерението си да издаде книга със свои стихове и проза, но то не се осъществява и не е изяснено какво би включвал този сборник. В началото на 1868 година в Браила се намират много хъшове, готвещи се да преминат през лятото в България в няколко чети – това наистина се осъществява от четата на Хаджи Димитър и Стефан Караджа. Самият Христо Ботев се записва в четата на Желю войвода, на която е определен за писар, като тогава пише стихотворението „На прощаване“. През пролетта Ботев играе в организираните от Войников театрални постановки, но след като участва в сбиване с група турци в градския парк, през следващите месеци се укрива от полицията в печатницата на Паничков. През юни той изглежда пътува с Желю войвода до Одеса в търсене на пари за въоръжаване на четата, но след връщането им Желю войвода е задържан от румънските власти и четата така и не преминава в България. През септември 1868 година Ботев отива в Букурещ с любителската театрална трупа на Добри Войников и решава да остане там, за да избегне издирването от полицията в Браила. Намерението му е да си намери работа като учител, но това се оказва невъзможно, поради лошото му познаване на румънския език. Записва се в букурещкото медицинско училище, но през октомври го напуска. Останал без никакви средства, той изпада в отчаяно положение и решава да се върне в България, за да стане учител там, но няма пари за пътуването. Чрез Найден Геров, Ботев се свързва с букурещкия български търговец Христо Георгиев, който му оказва ограничена помощ, но също смята, че е негоден за друга работа, освен учителската. Според Киро Тулешков през ноември и началото на декември той живее в изоставена вятърна мелница, заедно с Васил Левски. През януари получава разрешение от румънското министерство на просветата да основе българско училище в Букурещ, но не успява да намери средства за този проект. През февруари 1869 година със съдействието на Христо Георгиев Ботев е назначен за учител по български език в Александрия, но малко по-късно е уволнен, след като влиза в конфликт със заможни българи от града, които обвинява в липса на патриотизъм. Той остава в Александрия до август, когато получава назначение като учител в град Измаил в румънската част на Южна Бесарабия. По това време в Калофер умира баща му, оставяйки многодетното си семейство с ограничени средства. В Измаил Ботев е учител по български език в румънското държавно училище. Докато живее в Измаил Ботев сътрудничи на няколко български вестника в Букурещ – сатиричния „Тъпан“ и издавания от Любен Каравелов „Свобода“, където през лятото на 1870 година публикува редактирани варианти на „Майце си“ и „Към брата си“, както и новите стихотворения „Елегия“ и посветеното на Каравелов „Делба“. В Измаил Ботев поддържа контакти с нелегални организации на руски политически емигранти. Той страда и от периодични пристъпи на малария. През пролетта на 1871 година общината на Измаил решава да прекрати преподаването на български език в училището и спира заплатата на Христо Ботев. Според Киро Тулешков това става в навечерието на Деня на свети Кирил и Методий, като Ботев за компенсация на неизплатената му половингодишна заплата открадва пари, събрани за отбелязване на празника. Тази теза се поддържа и от З.Стоянов в . „Хр.Ботийов – опит за биография“. Величко Попов , обаче счита че Ботев е в Галац още през март. Журналист и издател След кратък престой в Галац, в края на май 1871 година Христо Ботев се премества в Браила. (според З.Стоянов, от Измаил той отива направо в Браила) Тук, със съдействието на Димитър Паничков, той започва да издава вестник „Дума на българските емигранти“, който трябва да замени закритите малко преди това български емигрантски вестници „Свобода“ и „Дунавска зора“. Вестникът излиза в само пет броя, като основната част от съдържанието им е писана от самия Ботев. В тях излизат някои от основните му публицистични работи: „Наместо програма“, „Примери от турското правосъдие“, „Народът – вчера, днес и утре“, „Смешен плач“, „Петрошан“, „Решен ли е черковният въпрос?“. В „Дума“ за пръв път са публикувани и няколко негови стихотворения – „До моето първо либе“, посветеното на Мария Горанова „Пристанала“ и посветеното на нейния брат Б. Горанов „Борба“. През лятото на 1871 година Ботев боледува тежко и продължително от тиф, а в края на юли двамата с Паничков са принудени да прекратят издаването на „Дума“ поради липса на средства. През септември издава брошура с остри нападки срещу Българското книжовно дружество (днес Българска академия на науките) и лично срещу неговия деловодител Васил Стоянов. Те са повторени месец по-късно на годишното събрание на Дружеството, където Ботев и Добри Войников присъстват като делегати на българската община в Галац. Сведенията за живота на Христо Ботев в края на 1871 и първата половина на 1872 година са оскъдни. По това време той поддържа активни контакти с руски социалисти, като Николай Мелетин и Соня Рубинщайн, сестра на известния пианист Антон Рубинщайн. В края на 1871 година Ботев и Мелетин се опитват да изнудват за пари заможен браилски българин, но са разкрити от полицията и заминават за Галац. В Галац двамата, заедно с други съучастници, правят няколко обира на различни търговци и дори се опитват да фалшифицират пари. По това време, през февруари 1872 година, Ботев публикува в „Свобода“ стихотворението „Странник“. През пролетта, по донос на руския консул в Галац, е арестуван Мелетин, а през април и Христо Ботев. В жилището му е открита руска анархистка литература, обвинен е в разпространение на радикални политически идеи и е изпратен в затвора във Фокшани. Той остава там няколко месеца, след което е освободен и през юли или август 1872 година пристига в Букурещ. Според Киро Тулешков освобождаването от затвора става след писмена гаранция от Любен Каравелов и Димитър Ценович, изпратена по настояване на Васил Левски. В Букурещ Ботев се настанява в стая на тавана на печатницата на Каравелов, в която живее заедно с Киро Тулешков. Той започва работа като коректор на издавания от Каравелов вестник „Свобода“, преименуван малко по-късно на „Независимост“, а през пролетта на 1873 година ръководи издаването на замисления от Каравелов сатиричен вестник „Будилник“. В него излизат някои от известните му фейлетони, като „O, tempora! O, mores!“ и „Това ви чака!“, както и стихотворенията „Защо не съм...?“, „Гергьовден“ и „Патриот“. През този период той превежда руски учебник по аритметика, но вмъква в него политически коментари и книгата е унищожена, след като е отпечатана в Пловдив. През втората половина на 1873 година Христо Ботев публикува в „Независимост“ някои от най-известните си стихотворения: „Хаджи Димитър“ (на 11 август, по повод петата годишнина от смъртта на Хаджи Димитър), „В механата“, „Моята молитва“ и „Зададе се облак тъмен“. След ноември 1873 година Ботев не публикува нова поезия в продължение на близо две години. По това време по поръчка на Каравелов Ботев превежда книгата „Източният въпрос и България“ на офицера от руските тайни служби Иван Липранди. Към края на годината той изглежда взима при себе си по-малкия си брат Стефан. През пролетта на 1874 година Ботев получава работа като учител в българското училище в Букурещ. То се помещава в част от жилището на местния български епископ Панарет Рашев и Ботев отива да живее там, напускайки печатницата на Каравелов. Там той се запознава с бъдещата си съпруга Венета Везирева, племенница на епископа. Въпреки многобройните свидетелства за лични конфликти с Каравелов, и след назначаването си за учител Ботев продължава да сътрудничи активно на вестник „Независимост“, където започват да излизат негови статии и фейлетони. Последни години Участие в БРЦК През лятото на 1874 година Христо Ботев се включва активно в работата на Българския революционен централен комитет (БРЦК) и участва в неговото общо събрание на 20 – 21 август, проведено в печатницата на Каравелов. На събранието той е избран за един от петимата членове на комитета, заедно с Каравелов, Киряк Цанков, Г. Панов и Тодор Пеев, а след това става и негов секретар. През есента на 1874 година Ботев завършва превода на книгата „За славянския произход на дунавските българи“ на руския историк Дмитрий Иловайски. По-рано през същата година Иловайски се среща с Каравелов и Ботев и ги призовава да спрат с критиките си срещу Русия, тъй като руското правителство планира война срещу Османската империя, която да освободи България. През октомври Любен Каравелов се отказва от издаването на вестник „Независимост“, но оставя на Ботев издаването на нов вестник на БРЦК – така през декември започва да излиза вестник „Знаме“. Заемайки се с издаването на „Знаме“, Ботев напуска работата си като учител, а мястото му е заето от брат му Стефан. По това време с тях вече живее и брат им Кирил. В началото на 1875 година в Букурещ пристига и майка им Иванка с най-малкия си син Боян, след като синът ѝ Петко, парализиран през голяма част от живота си, умира. Иванка Ботева започва работа в дома на Евлоги Георгиев, който е неин родственик. През поради множество причини март 1875 година Каравелов и Ботев влизат в публичен конфликт, като Каравелов конфискува за дългове последния брой на „Знаме“. Причините са безбройни – Ботев обвинява Каравелов в страхливост; Панайот Хитов обвинява пред Ботев, Каравелов че взима парите от сърбите; най-накрая властната Наталия Каравелова също изпокарва двамата съмишленици. Двамата си отправят взаимни нападки в печата и в кореспонденцията си, като предизвикват вълнения сред българската емиграция и поставят под съмнение ефективността на БРЦК. През юни Ботев успява да купи своя печатница, използвана по-рано за издаването на вестник „Отечество“, и продължава да издава „Знаме“. През този период на живота си Ботев отваря черна страница в своята биография – поръчва на Бенковски да екзекутира Каравелов и да прибере революционните книжа. Бенковски обаче оценява добре значението на Каравелов на националните борби и намира соломоновско решение. Той успява да го сплаши и да прибера архива на БРЦК без да се стига до убийство. За закупуването на печатницата Ботев получава финансова помощ от Венета Везирева, за която през юли същата година се жени, като техен кум става лекарят Георги Странски. Това става против волята на нейния вуйчо, епископ Панарет Рашев, а бракът им е граждански, тъй като Венета Везирева преди това е женена за заможен търновски търговец. От първия си брак тя има един син, Димитър, десетгодишен по това време, който отива да живее с майка си и с Христо Ботев. През лятото на 1875 година Любен Каравелов, който заема все по-умерени позиции, е отстранен от БРЦК с активното съдействие на Ботев, Стефан Стамболов и дошлите от Белград Иван Драсов и Панайот Хитов. На 12 август е проведено общо събрание, което избира нов състав на комитета, като председател става Димитър Ценович, а Ботев е подпредседател. Взето е решение за организиране на въстание в най-кратък срок, за да се използва кризата в Османската империя в резултат на Херцеговското въстание. Ботев е изпратен от комитета в Русия, за да събере пари и оръжие и да организира набирането на доброволци за въстанието сред местните българи. Ботев посещава Браила, откъдето заминава на 20 август за Кишинев, Одеса и Николаев. Влиза в контакт с Кишиневското българско общество и организира в Кишинев група, която трябва да се включи в бъдещото въстание, като към нея са привлечени е офицери от български произход. Подобни групи са създадени също в Одеса и Николаев, но изглежда по-видните българи се отнасят скептично към мисията на Ботев, тъй като руското правителство е против въстание в България. Ботев успява да убеди намиращия се в Одеса Филип Тотю да замине за Румъния, където трябва да оглави чета от местни доброволци. Христо Ботев напуска Одеса на 3 септември, а пристига в Румъния на 30 септември. Съществуват предположения, че междувременно посещава Цариград, но за това няма сигурни свидетелства. След завръщането на Христо Ботев в Букурещ сред българската общност се появяват слухове за присвоени от него обществени средства. На 30 септември той напуска БРЦК и не участва в неговата дейност непосредствено след провала на Старозагорското въстание. Междувременно в Букурещ пристигат неговата майка и най-малкият му брат, а издаването на вестник „Знаме“ е прекратено. По тази причина той отваря в дома си книжарница, а братята му започват да обикалят Румъния и Бесарабия, за да продават преводните му книги, както и единствената му издадена приживе стихосбирка (включваща и четири стихотворения от Стамболов) „Песни и стихотворения от Ботьова и Стамболова“ (единственото неиздавано стихотворение на Ботев, включено в нея е, „Ней“). През октомври той отпечатва и „Стенен календар за 1876 година“ със стихотворението „Обесването на Васил Левски“. Ботевата чета И след напускането на БРЦК Христо Ботев продължава да поддържа частни контакти с някои революционни дейци, като Стефан Стамболов и Стоян Заимов. Междувременно БРЦК не успява да осъществи плановете си за прехвърляне на чети в България и през есента на 1875 година дейността му замира. Към края на годината в Гюргево е създадена нова група, Гюргевски революционен комитет, включваща Стамболов и Заимов, която се заема с подготовката на бъдещото Априлско въстание, като умишлено изолира от дейността си повечето дейци на БРЦК, включително и Ботев. В началото на 1876 година Ботев получава виза за пътуване до Белград и Триест и според някои свидетелства през февруари действително посещава Белград, но не е ясно дали се среща с намиращия се там Панайот Хитов. В началото на март получава и руска виза, но не е сигурно, че действително е пътувал до Русия. Плановете на Гюргевския комитет за въстание предвиждат активна работа във вътрешността на България, която е разделена на четири революционни окръга, и организирането в Румъния на няколко чети, които да преминат границата и да подпомогнат въстаниците. От началото на 1876 година дейци на комитета активно подготвят тези чети, набирайки хора, пари и оръжие. През април става ясно, че Панайот Хитов няма да оглави четата, предвидена за Врачанския окръг. Врачанските апостоли Никола Обретенов и Георги Апостолов се срещат с Ботев и той им предлага сам да оглави четата. Тази среща става ден, след като на 13 април се ражда дъщерята на Христо Ботев и Венета – Иванка. На 20 април Ботев заминава за Кишинев и Одеса, за да търси доброволци за четата (сред тях е бъдещият подвойвода на Ботевата чета, току-що завършилият военно училище Никола Войновски), като успява да получи и известни парични дарения. Той се връща в Букурещ на 1 май – междувременно въстанието в Копривщица е започнало и апостолите във Врачанско искат четата да замине по-рано от планираната дата 11 май. Взето е решение това да стане на 5 май. Към четата на Ботев се присъединява и друга значителна и добре финансирана и въоръжена група, подготвяна за преминаване в България от Българското човеколюбиво настоятелство, ръководено от Киряк Цанков. В оставащите до заминаването дни Ботев издава и единствения брой на своя последен вестник „Нова България“. Решението за преминаване на четата в България на 5 май не се осъществява, поради различни логистични затруднения, най-вече в снабдяването с оръжие. Планът за самото преминаване предвижда отвличането на параход, което да предизвика значителен международен отзвук. Участниците в четата са разпръснати в различни дунавски градове, за да не привличат внимание. Въпреки това действията им са известни както на османските, така и на румънските власти, които обаче не се намесват. Самият Ботев пристига от Букурещ в Гюргево на 13 май, а на 16 май се качва заедно с част от четата на австро-унгарския кораб „Радецки“. „Радецки“ пътува нагоре по течението на Дунав, спирайки на няколко румънски пристанища, където на кораба се качват участници в четата – Зимнич, Турну Мъгуреле, Корабия, Бекет. Според някои сведения, на сутринта на 17 май Ботев получава в Оряхово писмо от главния апостол на Врачански окръг Стоян Заимов, според което прехвърлянето на четата в България след разгрома на въстанието в Панагюрско е безсмислено и тя трябва да продължи към Сърбия, но Ботев отказва да се съобрази с тези указания. По обяд на същия ден той принуждава капитана Дагоберт Енглендер да спре на десния бряг на реката край село Козлодуй, където четниците слизат от кораба. От Козлодуй четата на Ботев се отправя към Враца, центъра на революционния окръг, минавайки през селата Бутан и Борован, но никой от тамошните българи не се присъединява към четниците, въпреки предварителните очаквания. Четата влиза в спорадични престрелки с местни черкези, но без съществени последствия. Едва в ранната сутрин на 18 май край село Баница, на около 20 километра от Враца, четата влиза в по-сериозно сражение с голяма група черкези, след което се оттегля на височината Милин камък. През целия ден на 18 май Ботевата чета се отбранява на Милин камък от около 200 – 300 черкези и друг башибозук. Те се надяват на помощ от Враца, където очакват да започне въстание, но това не става. Вместо това към Милин камък са изпратени части на редовната османска армия и около 30 от четниците са убити или ранени. Останалите използват нощта, за да се оттеглят на юг към Врачанската планина. На 19 май във Враца са въведени значителни османски войски и възможността за въстание в града е пресечена, а Ботевата чета се насочва към вътрешността на Стара планина. Към полунощ срещу 20 май четата достига местността Вола, където се установява, за да пренощува, но скоро е открита от черкези и башибозук и започва сражение, към което по-късно се присъединява и редовна османска войска с две оръдия. То продължава през целия ден, като четата претърпява тежки загуби и остава почти без муниции. Ботевата смърт Вечерта на 20 май (1 юни нов стил) след като сражението е затихнало, куршум пронизва Ботев и той умира на място. Точното място на смъртта и въпросът за убиеца на Ботев са предмет на продължителни спорове, но днес преобладава мнението, че това става в подножието на връх Камарата в Стара планина. Съществуват две основни версии за смъртта му. Първата, която е широко застъпена в популярната историография е, че е застрелян от османски снайперист, а втората, която рядко се коментира сред историците (но напоследък добива популярност сред общественото мнение) и е основана на становища на вещи лица и анализатори е, че е убит при заговор от свои четници. Известно е, че след стъпването на дунавския бряг Ботев има няколко големи скандала с Апостолов и Обретенов – най-вече в смисъл, че са го подвели, за готовността на народа да се вдигне на бунт. Според експертни заключения, съобразени с разстоянието от което е стреляно, светлината по това време на денонощието, релефа на местността и характеристиките на оръжието което е използвано по онова време от редовната армия, излиза че първата версия е малко вероятна. След смъртта на Ботев, тялото му е оставено непогребано, а след откриването му на следващия ден, главата му е отрязана от османците и е изложена на площада във Враца, който днес носи неговото име. Убеждения и идеология Като национален революционер Ботев е продължител на делото на Георги Раковски и Васил Левски. Единственото радикално средство за разрешаване на националния въпрос той вижда само в революцията. Ботев ратува и за балканска федерация като средство, което би съдействало за разрешаване на националния въпрос на Балканите. Интернационалист по убеждения, Ботев защитава правото на българския народ за самоосъзнаване и самоуправление, обявява се за радикалната революционна борба за сметка на „просветителната“ идеология, против експлоатацията на по-слабите в социално отношение от страна на по-силните. Познава лично редица руски революционери от неговото време. Приятел е с известния руски революционер народник Русел Судзиловски, когото Ботев кани като лекар в четата. Чете Хърбърт Спенсър, Чарлз Дарвин, Карл Маркс, Михаил Бакунин, Пиер-Жозеф Прудон и др. Ботев е енергичен защитник на Парижката комуна през пролетта на 1871 година, въпреки че дейци на националното движение като Петко Славейков я осъждат. Според Велико Попов по това време той пише манифеста „Символ-верую на българската комуна“, но този документ е известен само от препис на самия Попов и съвременни изследователи като Илия Тодоров оспорват авторството на Ботев. В новини, поместени в редактирания от Ботев вестник „Знаме“, са изразени и остри позиции срещу Руската империя в контекста на проблемите на сънародниците ни в руската част на Бесарабия, където те са подложени на етническо прочистване: Ботев споделя ясно изразени анархистки идеи: Произведения Литературното и публицистично наследство на Ботев не е голямо по обем, но по своите художествени достойнства то бележи върха не само във възрожденската, но и изобщо в цялостното развитие на българската литература. Стихотворения „Майце си“ (1867, текст) „Към брата си“ (1868, текст) „На прощаване“ (1868, текст) „Елегия“ (1870, текст) „Делба“ (1870, текст) „До моето първо либе“ (1871, текст) „Хайдути“ (Баща и син), (1871, текст) „Пристанала“ (1871, текст) „Борба“ (1871, текст) „Странник“ (1872, текст) „Гергьовден“ (1873, текст) „Патриот“ (1873, текст) „Хаджи Димитър“ (1873, текст) „В механата“ (1873, текст) „Моята молитва“ (1873, текст) „Зададе се облак темен“ (1873, текст) „Защо не съм...?“ (1873, текст) „Послание“ (На св. Търновски), (1873, текст) „Ней“ (1875, текст) „Обесването на Васил Левски“ (1876, текст) Публицистика „Символ-верую на българската комуна“ (авторството на Ботев е спорно), (1871, 20 април) „Смешен плач“(1871) „Примери от турското правосъдие“ „Наместо програма“(1871) „Народът. Вчера, днес и утре“(1871) „Петрушан“ „Решен ли е черковният въпрос?“ (текст) „Задачата на в. „Знаме“ (текст) „Източният въпрос лежи на плещите на българския народ“ (текст) Други Художествена проза, фейлетони, кратки сатирични форми Вестник „Дума на българските емигранти“, 1871 Други творби Вестник „Знаме“ 1874 – 1875 Памет Неговото име носят: Ботевград Най-високият връх на Стара планина Нос Ботев и връх Ботев на остров Ливингстън, Южните Шетландски острови Улици и булеварди в почти всички български селища Улици и булеварди в много румънски селища Многобройни училища и читалища Футболни клубове „Ботев“ в Пловдив, Враца, Ихтиман, Гълъбово, Козлодуй, Болярово, Нови пазар, Луковит и др. Футболни стадиони Втората програма на Българското национално радио Астероид 225238 Христо Ботев, открит от български астрономи Христо Ботев е изобразен на гърба на банкнотата от 5000 лева, емисия 1924 г., която е в обращение от октомври 1924 г. до 1925 г. На Ботев са посветени много паметници в България – във Враца, Калофер, на и другаде, както и в чужбина. Паметникът на връх Околчица увековечава подвига на Ботевата чета. На километър 65 от магистрала Москва – Киев („Киевское шоссе“ в Русия) стои паметник-мемориал, състоящ от 2 части с цитат на Христо Ботев. Музеи на Ботев: Национален музей „Христо Ботев“ в Калофер Национален музей „Параход Радецки“ Костница на Ботевите четници, с. Скравена Бележки Източници Цитирани източници Допълнителна литература Ботев, Христо. Събрани съчинения в три тома. София, 1976, ред. колегия П. Динеков и др., т. 1 – 517 стр., т. 2 – 501 стр., т. 3 – 743 стр. Ботев, Христо. Избрани творби. „Български писател“, С., 1987. Предговор от Петър Динеков, а подбор, редакция, бележки и приложение от Стефана Таринска. 200 страници. Бурмов, Александър. Христо Ботев и неговата чета. „Наука и изкуство“, С., 1974, 785 страници. Волков, Евгений. Христо Ботев. Издание на ФАБ, С., 2009. Връзка тук. Волковъ, Евгени. Христо Ботевъ. Библиотека „Мисъль и дейность“ No2. Печатница „Бр. Миладинови“, С., 1929. Димитров, Михаил. Христо Ботев – идеи, личност, творчество. С., 1919. // Второ издание от 1945 г. Димитров, Михаил. Биография на Христо Ботев. С., 1924. Кючуков, Никола. Записки на Никола И. Кючуков: (Другар на Хр. Ботев). 1875 – 1876. „Българско знаме“, 1901, 158 страници. Судзиловски, Николай Константинович. Писма относно Христо Ботев от 1911 г. // Могат да бъдат прочетени в анархисткото издание „Хляб и свобода“ в Мрежата тук или в Уикиизточник тук. Страшимиров, Димитър. Христо Ботев като поет и журналист. Критичечски опит. Печатница „Съсловие“, Пловдив, 1897. 334 страници. // Заглавие по стария правопис: Христо Ботевъ като поетъ и журналистъ. Критически опитъ. Таринска, Ст. Христо Ботев. Литературноисторически изследвания. София: Кралица Маб, 2017. ISBN 978-954-533-157-2 Унджиев, Иван, Цвета Унджиева. Христо Ботев – живот и дело. София, 1975, 823 страници. Topencharov, Vladimir. Khristo Botev. UNESCO, Paris, 1982. ISBN 92-3-101489-7 (на английски) и ISBN 92-3-201489-0 (на френски). Връзка тук. Езикови изследвания Унджиева, Цвета, Милена Васева, Венче Попова. Език и стил на Христо Ботев. Библиотека „Родна реч омайна“. „Народна просвета“, С., 1980. Външни препратки Поезия, сатира, фейлетони, публицистика, писма в Литературен клуб Хр. Ботев. Пълно събрание на съчиненията под ред. на М. Димитров. Т. III. Статии по политически и обществени въпроси. Кореспонденция. С., 1940 Hristobotev.com – сайт посветен на Христо Ботев Творчество на Христо Ботев в Словото Сатиричната проза на Ботев в Литернет Литературна критика и изследвания върху творчеството на Ботев в Литернет Симеон Янев, „За гения и неговите критици“ (По повод 165 години от рождението на Христо Ботев), в. „Дума“, бр. 3, 5 януари 2013 г. Михаил Неделчев, „Образи, визии, идеи за/на Европа у Ботев“, в. „К“, бр. 4, 26 октомври 2018 г. „170 години от рождението на Христо Ботев“, БНТ, История.bg, 8 януари 2018 „На прощаване“ – 27-минутен документален филм за Христо Ботев


text: Добри Попов Войников е български възрожденски учител, драматург, общественик и журналист, музикален и театрален деец. Той е основоположник на българския театър, пръв български режисьор и автор на театрални пиеси. Най-известна сред тях е „Криворазбраната цивилизация“ от 1871 г., смятана за най-добрата българска комедия до началото на 20 век. Биография Добри Войников е роден на 22 ноември (10 ноември стар стил) 1833 година в Шумен в семейството на поп Васил Войников. Първоначално учи в родния си град при Сава Филаретов, Иван Богоров и Сава Доброплодни. Учи цигулка при унгарския емигрант Михай Шафран. Свири на флейта, китара и малко на пиано. От 1851 г. участва като цигулар в първия български оркестър, който е основан от Михай Шафран. Завършва френския колеж „Сен Беноа“ в Цариград (1856 – 1858). През целия си живот е учител – отначало в Шумен (1858 – 1864), където започва обществено-политическата си дейност като организатор на т.нар. „млади“ в черковната борба и като читалищен деец. Въвежда като учебни предмети „Българска история“ и „Нотно пеене“. Автор е на учебници по българска история, българска граматика и словесност, една христоматия, а през 1859 г. съставя ученически хор, изпълняващ двугласни, тригласни и четиригласни светски и духовни песни. Съставя и ръководи оркестър от 14 – 15 ученици и преподава частни уроци по цигулка, флейта и китара. След напускането на Шафран на Шумен през 1861 г., Войников поема ръководството на оркестъра. Принуден да емигрира в Румъния, учителства в Браила (1864 – 1870) и в Гюргево (1871 – 1873). През 1860 г. Добри Войников издава „Сборник от разни съчинения“, антология на френската литература, която предизвиква полемики в печата между франкофили и русофили. По-късно публикува „Кратка българска история“ (1861) и „Ръководство за словесност“ (1874), която е сочена за един от най-добрите образци на българската литературна теория от 1870-те години. През зимата на 1865 г. Войников организира в Браила българска любителска театрална група с оркестър. Пише драми и комедии, както и музика за тях. Директор е на първоначалното българско училище в града, което успява да издигне в класно. В периода 1867 – 1870 г. издава вестник „Дунавска зора“. През 1869 г. става един от учредителите на Българското книжовно дружество (днешната Българска академия на науките). От 1870 до 1876 г. продължава театралната си дейност в Букурещ, Гюргево и Шумен, където се връща през 1874 г., след като приема руско поданство. По време на Руско-турската освободителна война (1877 – 1878) става управител на сиропиталище в Търново, където умира от тиф. Гробът му се намира в парк „Дружба“ във Велико Търново до гроба на Кольо Фичето. Произведения „Кратка българска история“. Виена, 1861 „Кратка българска граматика с упражнения“. Браила, 1864 „Българска граматика за първоначални ученици“. Виена, 1869 „Песни любавни, хороводни, сватбенски и смешни“ (Браила, 1868) „Сборник от разни съчинения. Изчерпени из французката литература и преведени с прибавления на няколко български съчинения за пример на младити, что ся занимават с писменост“ (Цариград-Галата, 1860) „Ръководство за словесност с примери за упражнение в разни видове съчинения на ученици в народните ни мъжки и женски училища“. Виена, 1874 Исторически пиеси „Райна княгиня“ „Покръщение на Преславски двор“ (1868) „Велислава, българска княгиня“ (1870) „Възцаряването на Крума Страшний“ (1871) Комедии „Криворазбраната цивилизация“ (1871) „Чорбаджията“ (1881) „По неволя доктор“ (1862) „Поевропейчването на един турчин“ Битова драма Диманка или вярна пръвнинска любов (ръкопис – 1876) Пиесите на Войников съставят главния репертоар на българския възрожденски театър. Те утвърждават и някои литературно-художествени традиции, възприети в драматургията на неговите последователи Васил Друмев и Иван Вазов. За него Ваня Добрева. Технология на историческата драма (Войников-Друмев-Вазов). София: Гал-Ико, 1997 Ваня Добрева. Българската възрожденска комедия. София: УИ „Св. Климент Охридски“, 2011 Вера Бонева. Градиво за биографията на Добри Войников. // Известия на държавните архиви. Т. 83. С., 2003, с. 131-150. Вера Бонева. Музей и памет. Домът на Добри Войников в Шумен. // Град и памет. Сборник с доклади от Втора национална научна конференция, проведена в Пазарджик на 5-6 юни 2014 г. Регионален исторически музей – Пазарджик, 2015, 145-155. Източници Външни препратки От и за Добри Войников в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Биографични бележки – Добри Войников, Словото, {2009-03-17}. Вера Бонева, 15. Още две антифанариотски изяви, Българското възраждане в Шумен и Шуменско. Църковно-национални борби и постижения. {2009-03-17}. Българското позорище. Документален филм за Добри Войников. https://www.youtube.com/watch?v=ieDXGliaNWw Писатели през Българското възраждане Български възрожденци Български драматурзи Български театрални режисьори Български литературни теоретици Български учители Български диригенти Български цигулари Български флейтисти Възпитаници на Истанбулския френски колеж „Сен Беноа“ Академици на БАН Родени в Шумен Починали във Велико Търново Починали от тиф