text: По̀пово е град в Североизточна България. Намира се в област Търговище и е втори по големина в областта след Търговище. Градът е административен център на община Попово. По данни на ГРАО към 15 юни 2023 г. в града живеят 14 957 души по настоящ адрес и 16 913 души по постоянен адрес. География Географско разположение Градът е разположен амфитеатрално по дължината на река Поповски Лом, (наричана още Калакоч дере), върху двата срещуположни хълма и в самата долина. В близкото минало, преди извършването на корекциите на трасето на железопътната линия София-Варна, тя преминава непосредствено в покрайнините на града. Попово граничи със землищата на селата Гагово, Зараево, Кардам, Медовина и Паламарца. Северната част от града е построена върху дебели пластове от чакъл и пясък, а надълбоко в почвата се намират животински останки от терциера. В по-далечното минало градът се е делял на няколко махали, границите на които днес са напълно размити: Бакал Николовите, Балканджийската махала, Горната махала, Гьочоолу малеси, Долната махала, Каракачан малеси, Портакал малеси, Събкоолу малеси, Чаршията и Черкезката махала. В близост до града, край селата Ковачевец и Паламарца, се намира най-високото място в Поповско, връх Калакоч (485 метра), който е и третата по височина точка в Дунавската равнина. Транспортни връзки Попово има благоприятно географско разположение спрямо главните транспортни коридори на страната. Намира в средата на един триъгълник, затворен от първокласните пътища 5 (Европейски път E85, Велико Търново – Русе), 2 (Европейски път E70, Варна – Шумен – Русе) и 4 (Европейски път E772, Велико Търново – Търговище – Шумен – Варна). Най-близката държавна граница до града е северната, на 77 километра, при град Русе. Южно от града, между Попово и квартал Сеячи, преминава железопътната линия София – Варна. Железопътна гара Попово се обслужва от всички влакове. Попово е център на автобусни линии, които го свързват както с повечето села в общината, така и с близките градове. Превозването на пътниците до близките населени места се извършва основно от бившата общинска транспортна фирма и от по-малки частни превозвачи. Местната автогара се намира в централната част на града и осигурява транспорт както до малките населени места на общината, така и до градовете Търговище (36 km), Велико Търново (75 km), Русе (75 km), Разград (35 km), Опака (15 km), Габрово (115 km), Варна (175 km), София (300 km) и други. Природни условия Климатът на територията на община Попово е умереноконтинентален. Зимата е студена. Силните снежни бури през зимата предизвикват навявания от сняг. Пролетта настъпва около средата на месец март, когато се установява устойчиво задържане на температурата на въздуха над 5 градуса. През пролетта от югозапад и запад нахлуват влажни въздушни маси. Въпреки сравнително голямата надморска височина и близостта на Стара планина, лятото е горещо и обикновено сухо. Тогава до града достигат тропични въздушни маси. Средната максимална температура през месеците юли и август е съответно 28,8 и 28,6 градуса. При интензивни затопления абсолютните температури достигат до 41 – 42 градуса. Валежите като цяло са недостатъчни. Максимумът им е в началото на лятото. През месеците юли, август, а понякога и септември се наблюдава и засушаване. Преобладаващи в района са западните ветрове, като в около 50 % от дните на годината времето е тихо. Население Преди Освобождението преобладаващото население в селцето е било турско, като за кратко време в селото са живели татари (заселени през 1859 година) и черкези (заселени през 1864 г.). След руско-турската война от 1828 – 1829 г. започва трайното заселване на балканджиите и през 1898 г. българското население вече силно преобладава над турското, голяма част от което се изселва още през 1882 г. Според условията и критериите на последното преброяване на населението и жилищния фонд към 1 февруари 2011 г. в Попово живеят 15648 жители, от които 7551 са мъже, а 8097 жени. И до днес силно преобладаващо в града е българското население, като в Попово живеят също турци, дошли главно от близките села и роми, по-голямата част от които живеят в свой обособен квартал (т. нар. „Ромска махала“). Религии Градът е преобладаващо християнски, а повечето от околните села – с компактно мюсюлманско население (турци, българи мюсюлмани) и ромски общности, изповядващи както исляма, така и християнството. В Попово функционират два православни християнски храма: завършената през 1863 г. възрожденска църква „Свети Архангел Михаил“, известна още и като „старата църква“, и църквата „Успение на Пресвета Богородица“ със стенописи от проф. Никола Маринов, проф. Никола Ганушев и Цанко Василев, започната през 1908 г. и завършена след прекъсвания на строителните работи през 1931 г. Малко преди Коледа на 2007 г. приключи реставрирането и опресняването на стенописите в църковния храм от екипа на реставратора Лука Делийски, а на 9 март 2008 г. храмът наново бе осветен от русенския митрополит Неофит. В двора на старата църква, освен паметниците на местни свещеници, са запазени и надгробни паметници на загинали руски войници и офицери в сраженията при село Светлен по време на Руско-турската война (1877 – 1878). В Градската градина се намира също и един малък действащ православен параклис „Рождество на Пресвета Богородица“, построен през 1908 г. и реставриран с дарения на поповските граждани през 1990-те. Изографисан е от Митко Игнатов, а олтарът му е изработен от Валери Стефанов. За пръв път в историята на града на 29 юни 2013 г. е отслужена Тържествена света литургия лично от патриарха на България в храма „Свето Успение Богородично“ – патриарх Неофит, при неговото посещение в Попово. В Ромската махала функционира преустроена в джамия къща, а за нуждите на мюсюлманите в Попово се използва и сградата на бившия „Дом на учителя“ (някогашното турско училище), намираща се до Летния театър. История Праистория, античност и средновековие В Поповското землище се намират три праисторически селищни могили от каменно-медната епоха – една северозападно от града и по една в кварталите Невски и Сеячи, както и девет тракийски надгробни могили от римската епоха. Надгробните могили са разпределени в два могилни некропола, но повечето от тях са вече унищожени от иманярски разкопки. Върху селищните могили в миналото са откривани и следи от антични и средновековни градежи. Югоизточно от бившия свинекомплекс на града се намира и най-голямото антично селище от римската епоха в поповското землище. Западно от Попово, под вилната зона, в миналото са били откривани и останки от малко средновековно селище от Първото българско царство. До Освобождението Данъчен османо-турски документ от 1524 г., касаещ днешното селище Попово, гласи: „...Село Евренос, с друго име Кулфал факъх, а също Поп Алагьоз...“ За втори път името на селището се споменава и в тимарски османски регистър от 1555 г. отново като село Поп Алагьоз (пъстроокият поп), Кулфал Факъх или Евренос, по името на най-големия земевладелец с вакъфи в района – Евренос бей. Тогава селцето е било част от Никополски санджак, като селище от Разградската кааза. В турски данъчен регистър от 1573 г. като име на селището се сочи само Поп Алагьоз и това име се налага за продължителен период от време. По-късно е известно и под името Попкьой („Попово село“), като за основаването му от един свещеник и до днес е запазена интересна легенда, разказвана основно през 19 и 20 век. Селището е известно и като Кара Лом (Черен Лом). Непосредствено до Освобождението село Попкьой е част от нахия Кара Лом, Разградска кааза, Русчушки санджак, Дунавски вилает, а след това попада първоначално в Русенска губерния, Разградски окръг. След Освобождението По време на Освободителната война, 1877 – 1878 г. за пръв път руски войски влизат в Попово на 16 юли 1877 г., а окончателното освобождение на селището, заедно с околните села се извършва на 15 януари 1878 г. (27 януари нов стил) от Русчушкия (Източния) отряд на руската армия. След Освобождението селището изпреварва икономически останалите околни населени места, главно благодарение на предприемчивия дух на новите заселници – балканджии, дошли основно от Габровско, Търновско, Еленско, Дряновско, Тревненско и Горнооряховско, които заменят изселващото се турско население. Макар и по-малко на брой, преселници идват и от Разградско, Шуменско, Сливенско и Ловешко. Поради географските си дадености и наличието на предприемчиви и напредничави за времето си жители, през 1880 г. село Попово е обявено за околийски център на Поповска околия, включваща първоначално 48 прилежащи селища, а на 10 юни 1883 г. с княжески указ Попово е обявено за градец (градче). Най-голям икономически подем в градчето настъпва след прокарването на железопътната линия София-Варна, минала в непосредствена близост до Попово благодарение на силния натиск на местната общественост върху правителството и откриването на поповската жп гара през 1899 година, което превръща градчето в първостепенен земеделски, търговски, а по-късно и икономически център за района. През 1920-те и 1930-те години градът започва да се превръща и в много добре развит икономически център с маслобойна – собственост на братя Доневи, действаща и сега като търговско дружество под името и марката „Роса“, значим доставчик на олио в страната; две тухларни, прераснали в керамичната фабрика на братя Иванови. Предприятието продължава да функционира и до днес след неговата успешна приватизация под името „Родна индустрия – Попово“ ООД; много модерна за времето си мелница, изградена от Иван Колчев, която работи и до днес; плетачна фабрика на братя Славови; бояджийска фабрика; печатница с издателство и книговезница „Просвета“ на Иван Ст. Калчев с машини, специално доставени от Германия, закрита през 1980-те години. Имало е и малка фабрика за производство на безалкохолни напитки, основана в началото на 20 век; тютюнева фабрика „Фар“ станала собственост на картел Градеви – Дякови и много други по-малки предприятия от леката промишленост. През 1904 г. е основана Българска земеделска кредитна банка, а функциониращата и до днес Популярна банка – Попово е основана на 9 юни 1919 г. Електрификацията на града започва през 1926 г., като на 19 декември същата година светва и първата улична електрическа лампа. Попово е бил и център на най-големия пазар на живи животни в Североизточна България. След 1947 г. почти всички по-големи и важни промишлени мощности са пренесени в град Търговище, за да дадат начало на промишлеността и там. Между 1944 и 1989 година След Деветосептемврийския преврат през 1944 г. и окрупняването и национализацията на частните промишлени мощности, постепенно се създават множество заводи, работещи до 1990-те: заводите „Спорт“, „Ален мак“, ремонтен завод, завод „Възход“, керамична фабрика, винзавод, хлебозавод и др. През 1960-те започват да функционират ПК „Петър Лазаров“ (в сферата на услугите), „Сортови семена“, „Пътно управление“, млекоцентрала „Сердика“, а през 1970-те – завод „Родина“, завод „Хлебна промишленост“, фабрика „Искра“, завод „Чавдар“ и други. През 1980-те са създадени ПЖК „Родопа“, сепараторен цех (прераснал в завод), електроапаратурен завод и други. Най-силен стимул в развитието си местната промишленост получава по линия на интегрирането на промишлеността на социалистическите държави в СИВ и по линия на оръжейната промишленост на тези държави. Повечето от поповските предприятия строят дъщерни цехове и в близките села, с което осигуряват постоянни доходи и на селското население в района. За нуждите на работещите в тази огромна за размерите на град Попово промишлена зона през 1971 г. започва изграждането на нов квартал (ЖК „Запад“ или „Русаля“), застроен изцяло с многоетажни блокове, където живеят новите работници, придошли главно от близките села. През същата 1971 г. към град Попово са присъединени две от най-близките села – Невски и Сеячи, и са превърнати в негови квартали, с което се оформя днешният териториален облик на селището. До 1990 г. предприятията на Попово страдат от постоянен недостиг на работна ръка и това води до неколкократното увеличаване на неговото население, главно за сметка на миграцията от селата към града. През зимата на 1986 г., след серия силни земни трусове, започнали на 7 декември, с епицентър при с. Асеново, Стражишко, се налага да бъде отремонтирана или укрепена по-голямата част от обществените сгради и заводската инфраструктура. Немалка част от жилищата на Попово, особено разположените в северната и южната част на града умишлено са разрушени поради опасност от събаряне и построени отново. След 1989 година След разпадането на икономическия и военния съюз на социалистическите държави (СИВ и Варшавския договор), колапса в търговията с изпадналия в дълбока криза вече бивш СССР и бързата и не винаги успешна приватизация на държавните предприятия в града, започва постепенното закриване на по-голямата част от местните заводи. Малко по-късно са закрити или изпадат в тежка и продължителна криза и заводите, свързани с военната промишленост, които се намират се на територията на града и на общината. Липсата на възможност за препитание на работоспособното население първоначално довежда до много висока безработица, а вследствие на това и до бързото намаляване на самото население на града, поради миграцията му към големите градове и промишлени центрове на България, а също и извън страната. На свой ред, на мястото на мигриралите поповчани, постепенно започва да се заселва население, идващо основно от селата на общината. Населението на Попово се препитава главно със земеделие и преработка на земеделски продукти, в държавните и общински служби и фирми, както и в няколкото частни шивашки и индустриални предприятия. Финансово-икономическата криза, започнала през 1996 г., нанася допълнителен удар върху икономиката на града. През последните няколко години се правят опити за развитие и на туризма, използвайки благоприятното разположение на града спрямо другите по-големи населени места, природните дадености на района и културното му богатство. По различни проекти, спечелени основно от Общината и от някои местни граждански организации, се извършват ремонти на централната част на града, някои квартали, улици, водопроводи, канализация и благоустройството му като цяло. През 2009 – 2010 година Попово се сдобива и със собствена пречиствателна станция за отпадните води, а общинските училища, детските градини и сградите на културните институции са обновени или основно ремонтирани, за да отговорят на съвременните изисквания. През пролетта на 2011 г., основно с европейски средства, започва мащабен ремонт и подмяна на общинската инфраструктура на кварталите „Русаля“ и т. нар. „Ливади“ (улици, тротоари, паркове, водопроводи и канализация), целящи да ги превърнат в модерни и удобни места за живеене. В центъра на града по булевард „България“ през същата година започва изграждането на нов участък от предвидената по градоустройствен план пешеходна зона. Постепенно, макар и бавно и много трудно започва съживяването на града в условията на един основен и все още нерешен проблем – липсата на достатъчно и добре заплатена работа. Политика По традиция в Попово още преди 9 септември 1944 г. комунистическата, респективно работническата партия е имала голяма сила, заради многото заети в промишлеността на града работници и нерешените им проблеми. Първата жена в България с изпълнена смъртна присъда за забранена политическа (комунистическа) дейност е поповчанката Мара Тасева (секретар на Околийския комитет на БРП в Попово), обесена на 14 август 1942 г. в Шуменския затвор. На свой ред новата власт чрез поповския състав на Народния съд произнася на 22 март 1945 г. 14 смъртни присъди над свои политически противници, изпълнени още същата нощ. Първите демократични избори след 1989 г. за Велико народно събрание през 1990 г. са спечелени от преименувалата се БСП. От 1991 година за кмет на община Попово многократно е избиран Людмил Веселинов. Първоначално кандидат на БСП, след разрив с местната партийна организация от 2003 година той се кандидатира самостоятелно или от името на различни местни коалиции – независим през 2003 година, на коалиция „Заедно“ (Федерация „Активно гражданско общество“ и Граждански съюз за нова България) през 2007 година, на коалиция „Заедно“ (Обединен блок на труда и Обединена социалдемокрация) през 2011 и 2015 година. На изборите през 2015 година „Заедно“ и ГЕРБ получават по 7 общински съветници, следвани от Движението за права и свободи (ДПС, 5 съветници), БСП (3 съветници), Алтернатива за българско възраждане (АБВ, 3 съветници), Ред, законност и справедливост (2 съветници) и Коалиция „Европейско развитие на Попово“ (2 съветници). На изборите за Европейски парламент и на парламентарните избори на Република България през 2009 г. като водеща политическа сила в града се изявява политическа партия „ГЕРБ“. На парламентарните избори през 2017 година най-много гласове в самия град получават БСП (35,3%), ГЕРБ (29,0%), Обединени патриоти (12,8%), ДПС (6,3%), „Воля“ (5,7%), АБВ – „Движение 21“ (4,4%). Обществени и културно-образователни институции и обекти Болници Днес в Попово функционира „Многопрофилна болница за активно лечение – Попово“ ЕООД, която има почти 100-годишна история. На 30 януари 1908 г. с царски указ на Фердинанд I е утвърден „Закон за одобрение на правата на здания по санитарните нужди на страната“. В този Указ е предвидено построяването на болница в град Попово. Тя започва да функционира в собствена сграда през 1912 г. в северозападната част на града като Третостепенна държавна болница. Първоначално има капацитет от 20 легла. „МБАЛ-Попово“ ЕООД се намира в югозападния край на града и разполага със 110 легла, разпределени в шест стационарни отделения: Терапевтично; Неврологично; Хирургично (закрито); Детско; Акушеро-гинекологично (закрито); Отделение по анестезиология и интензивно лечение; Диагностично-консултативният ѝ блок се състои от: Приемно-консултативно отделение; Статистика; Клинична лаборатория; Отделение по образна диагностика с кабинети по ултразвукова диагностика, по рентгенова диагностика и по компютърна томография; През пролетта и лятото на 2011 г. се извършва основен ремонт на сградата на болницата, включващ подмяна на дограмата, външна термоизолация и подмяна на системата за отопление с по-икономична. Училища В града функционират шест детски градини, три основни училища, три гимназии и едно специализирано училище: ОУ „Никола Й. Вапцаров“ с директор Румен Рачев (ул. „Панайот Волов“ No 8); ОУ „Св. Климент Охридски“ с директор Кармелина Колева (ул. „Райна Княгиня“ No 4) ОУ „Любен Каравелов“ с директор Марина Димитрова (ул. „Цар Освободител“ No 17); Гимназия „Христо Ботев“ с директор Атанас Атанасов (ул. „6-и септември“ No 8-а); Професионална гимназия по селско стопанство „Никола Пушкаров“ с директор Теменуга Тодорова (ул. „Раковска“ No 1); Професионална гимназия по техника и лека промишленост с директор в.и.д. Красимир Масълски (ул. „Аспарух“ No 1); Народни читалища На територията на община Попово извършват дейност 33 народни читалища, които съхраняват, развиват, популяризират и осъществяват културна дейност и насърчават художественото творчество. Към всички читалища има библиотеки с читални, като най-голямата от тях е в Народно читалище „Св. св. Кирил и Методий – 1881“ – Попово, която изпълнява и методически функции. Поповското народно читалище „Св. св. Кирил и Методий – 1881“ датира от 1891 г. Към него функционират: музикална школа (с преподаване на акордеон, синтезатор, пиано, народни инструменти и китара); детска вокална група; състав за мажоретни и съвременни танци; кръжок по изобразително изкуство; вокална група; етноработилница; киноклуб „Иван Братанов“ и театрален кръжок. От началото на лятото на 2009 г., по спечелен от община Попово проект, в сградата на Читалището започва основен ремонт и преустройство, който завършва през есента на 2010 г. Културно-образователни центрове Общинският дом на културата в Попово осъществява богата и разнообразна културна дейност на територията на цялата община. Многобройни са изявите на художествените колективи към Дома (фолклорен танцов състав „Веселяче“, танцов състав „Северняци“, танцова Формация „Чар“, Студио за класически и съвременни танци, певческо вокално трио „Агра“, вокална певческа група „Антола“, кръжок по художествено слово и детска певческа група). Художествени колективи за автентични песни и обичаи има към селата Садина, Светлен, Славяново, Кардам и др. До есента на 2008 г. в Попово съществуваше и Общинският детски комплекс (ОДК) като извънучилищно педагогическо учреждение. В него се обучаваха деца от 6 до 18-годишна възраст в различни кръжоци и спортове: художествено-творчески, научно-познавателни и спортно-туристически. Към него бяха включени и децата от представителния танцов ансамбъл „Северняче“. Комплексът се помещаваше в старата сграда на бившето начално училище „Св. св. Кирил и Методий“. В Попово функционира и частната картинна галерия „Арт-ТТ“, която самостоятелно или съвместно с Общината организира изложби на местни и чужди творци. Театри Първата пиеса, изиграна след Освобождението, в Попово е „Стоян Войвода“, подготвена от читалищната театрална трупа през 1882 г. Дълги години поповското читалище се грижи за театралното дело в града. В края на 1945 г. се създава Читалищен народен театър с артисти-самодейци, претърпял много промени във времето. В неговите постановки са играли популярните български актьори Иван Братанов, Илия Пенев, Яким Михов и Милко Никодимов. В края на 1980-те местното театрално дело запада. Днес най-често в града гостуват театри от Габрово, Велико Търново, Шумен, Търговище, Русе и София, които изнасят своите представления в изцяло обновените през 2010 г. зали на Читалището и Дом на културата. Летният театър на Попово е едно уникално за региона амфитеатрално съоръжение, изградено върху мочурливо място, което е било превърнато в миналото в сметище за централната част на града. Съоръжението е открито официално на 7 май 1966 г., съчетаващо в себе си киносалон под открито небе, театрална сцена за публични изяви и концерти с гримьорни и съблекални и миниигрище за футбол на малки вратички. Неизползван и почти изоставен без поддръжка, Летният театър се връща към нов живот след отдаването му през 1991 г. на концесия на частен предприемач от града и след основния ремонт, извършен през 2006 и 2007 г. Възстановени са сцената, местата за зрителите, отводняването на прилежащия терен, заведението към комплекса и други. Исторически музей Създаден като музейна сбирка към читалището в града през 1957 г., през 1991 г. получава статут на исторически музей. Днешната му експозиция е открита на 2 март 1995 г. Към музея днес функционират отдели: „Археология“, „Етнология“ (етнография), „Нова и най-нова история“ и „Художествен“. Съхранява паметници на културата от района, сред които праисторическа култова пластика, римска бронзова пластика, мраморни оброчни релефи, впечатляваща колекция от възрожденски икони, предмети на стария градски бит, както и предмети, свързани със стопанския, политическия, просветен и културен живот в града и творби на изявени български художници. Фондът на музея съхранява общо около 30 000 музейни единици, а в експозицията му днес са включени близо 2500 най-разнообразни предмета. В отделна сграда (къщата на Мара Тасева) е уредена етнографска експозиция „Бит и култура на градското население от края на 19-о и началото на 20-о столетие“, а малки музейни и етнографски сбирки съществуват към читалищата и частни домове на територията на общината в селата Садина, Светлен, Паламарца и др. През есента на 2009 г. на втория етаж на обновеното бивше общинско „Доходно здание“ (или старата община), в централната част на града отвори врати и художествена галерия „Кирил Майски“. С решение на ОбС-Попово, галерията днес носи името на известния художник-поповчанин, почетен гражданин на Попово и голям дарител на картини, живеещ в град София. Стопанисва се от ИМ-Попово. Музеят организира периодично научни конференции, повечето доклади от които са събрани в сборници, посветени на миналото на Поповския край. Първоначално поредицата сборници носи името „Попово в миналото“, а от есента на 2009 г. е преименувана на „Попово – минало и бъдеще“. Градската градина на Попово Идеята за създаването на градска градина в Попово се ражда в началото на 20 век: на 10 октомври 1902 г. от членовете на новосъздаденото поповско туристическо дружество „Сакар тепе“, които обаче не успяват да я реализират. Инициативата е подета от колоездачното дружество, което на 28 юли 1907 г. получава от Общинския съвет 4 декара общинска мера в местността Дьоллюк, в югоизточната част на града, до жп линията за изграждане на колодрум, с който се поставя и началото на самата градина. В по-ново време градината е разширена на изток и север почти до язовир „Каваците“. Около нейните алеи днес се срещат редица видове широколистни и иглолистни дървета (ясен, явор, чинар, топола, черен бор, бял бор, веймутов бор, хималайски бор, смърч, ела и др.). В градината има детска площадка с люлки и пързалки, две чешми, шадраванче, малко лятно кафе, а от лятото на 2007 г. и модерен комплекс с обновен открит плувен басейн, бар-ресторант и лятна дискотека. Руският паметник Руският паметник е разположен северно в покрайнините на града. Над него са погребани в братска могила руските войници, загинали в тежките и кръвопролитни сражения при село Светлен през лятото на 1877 г. Първоначално в същата местност е имало два или три паметника, изработени от камък. С течение на времето неподдържаните паметници започват да се рушат и почти се обезличават. През 1930-те години ученици от Поповската гимназия с помощта на градската община подновяват единия от двата паметника. Засаждат хвойни и липи и го ограждат. Вторият постепенно се разрушава и мястото му, където точно се е намирал потъва в забвение. Запазеният и ремонтиран през 1993 г. паметник с каменен постамент и чугунен пилон има надпис: „Тук са погребани руски войни, убити в Руско-турската освободителна война 1877 – 1878 г.“ Старият текст преди ремонта е гласял: „В памет на падналите руски братя в боевете край Попово през Освободителната война 1877 – 1878 г.“ За честването на 100-годишнината от Руско-турската война около Руския паметник е изграден мемориален комплекс с подходи, стълбища, площадки, места за отдих и много дървета и храсти. Комплексът сега не е в добро състояние, но по стара традиция от това място с тържествена литургия и поднасяне на венци започват мероприятията посветени на Освобождението в града. През 1956 г. монументът е обявен за паметник на културата. Редовни събития Официален празник на Попово е 10 юни. Обявен е за Празник на Попово на 29 декември 1998 г. На тази дата през 1883 г. с княжески Указ No 426 по предложение на управляващия Министерството на вътрешните дела селото Попово се преименува в „градец Попово“. На този ден се провежда и тържествената сесия на общинския съвет, на която се определят и награждават заслужилите и почетните граждани на Попово. Пазарен ден (или „малкия околийски празник“, както го наричат местните) за поповска община и за град Попово е петък. Символичен ден за града, в който по стара традиция голяма част от селското население посещава Попово за пазар и развлечение. Кинофестивал за операторско майсторство „Златното око“ провежда се в памет на родения в Попово кинооператор Димо Коларов на всеки две години през месец май. Национален фестивал на алтернативното кино „Мини филм – Попово“ се провежда през месец май, през една година, обикновено нечетна, като е предназначен за всички любители на камерата, като цели да представи най-интересната продукция, създадена от непрофесионални киноклубове и кинолюбители на определена тематика. Фестивал за стари градски и шлагерни песни „Спомени в песни“ – провежда се всяка година през месец май с участие на певци и групи от Североизточна България. „Попово в миналото“ – научни конференции, посветени на миналото на Поповския край, организирани от градския исторически музей, обикновено веднъж на четири или пет години с участници от цялата страна. През есента на 2009 г. започна нов цикъл от научни конференции под наслов „Попово – минало и бъдеще“. Поповски русалски панаир – един от най-известните панаири в Североизточна България, добил отново тази своя популярност след 1989 г. Провежда се и до днес всяка година, като продължава една седмица. Съпътстван е с множество изяви и културни прояви и огромен брой най-различни сергии и панаирни атракции. Провежда се през „Русалийската неделя“ (седмица), започваща с празника на Свети Дух – първият понеделник след Петдесетница (50 дни след Великден). Началото на панаира е поставено в първото десетилетие на 20 век с освещаването на един извор, смятан за лековит, намиращ се на територията на днешната Градска градина. Това е едно от трите събития, заедно с Коледа и Великден, събиращо разпръсналите се в България и по света поповчани отново в техния роден град. „По стъпките на четата на Таньо Войвода“ – тържества, провеждани всяка година на 1 и 2 юни, посветени на геройския път на четата на Таньо Стоянов, съвпадащи с финала на този поход на Керчан баир до село Априлово. Срещи на ветераните от войните – организират се периодично, през няколко месеца и се ръководят от служител на общинската администрация на Попово. Йордановден – на 6 януари 2009 г. бе възстановена традицията на ритуала „хвърляне на кръста“ в езерото, намиращо се в двора на пожарната. Личности Многобройни са деятелите на науката, изкуството и културата, родени в Попово. Повечето от тези хора са напуснали града в стремежа си да се изучат или реализират в различни сфери или професии, за които малките градове не предлагат практикуване или развитие. За пръв път званието почетен гражданин за приноси в развитието на Попово като град е присъдено през 1926 г. Негов носител става българският политик и държавник Михаил Маджаров, бивш министър на обществените сгради, пътищата и съобщенията. Наградата на признателните поповчани той получава за съдействието си, което им оказва при уреждането железопътната линия София-Варна да премине в непосредствена близост до Попово и за създаването на гара Попово. Други Градове с подписано споразумение за международно сътрудничество и установени тесни контакти Попово е в тесни отношения със следните градове от други държави: Зарайск, Руска федерация – от 1994 г., Къмпулунг, Република Румъния, Воложин, Република Беларус – от 2002 г., Неготино, Северна Македония – от 2003 г., Макаров, Република Украйна – от 2006 г., Арзамас, Руска Федерация, Джан дзън, Китайска Народна Република Скала, Република Гърция – от 2009 г., Тшебница, Република Полша – от 2011 г., Градове с установен културен обмен Люлебургаз, Република Турция Тръстеник, Република Сърбия Ниш, Република Сърбия Поляница-Здруй, Република Полша Сеути, Кралство Испания Медии През 1900 г. в града излиза от печат първият вестник, „Народно събуждане“. Днес покритие на Попово и региона имат следните медии: „Местен вестник“. Отпечатва се един път седмично, като се разпространява всеки петък. Наследник на вече несъществуващия „Поповски вестник“, с новини за събитията от региона, забавна страница и исторически четива за Попово и прилежащите му населени места. Може да се прочете или изтегли през официалната страница на община Попово, където се намират почти всички негови излезли броеве в PDF формат; Радио „Антола“ – ефирно FM радио, излъчващо на 89,5 MHz; Кабелна телевизия „Попово Кабел“, излъчваща един път седмично и телевизионно предаване с местни новини и събития, подготвяни от служители на община Попово; „Радиовъзел Попово“ – кабелно радио („радиоточка“), излъчващо всекидневно половинчасово предаване за града и общината; Спорт Футболният отбор на града се нарича „ФК Черноломец“. Звездният миг на отбора е 6 май 1946 г., когато играе на финала на първия национален турнир за купата на Съветската армия в София срещу „Левски“, но губи срещата с резултат 4:1. Волейболният отбор за мъже на града се нарича ВК „Попово 09“ (наследник на ВК „Попово“) и успешно се състезава в северната „А“ елитна волейболна група. През 1998 г. е създаден ВК „Черноломец – Попово 98“, в който тренират деца – момчета и момичета. Отборът по тенис на маса за мъже на града се нарича „Роса 1“ (СКТМ „Роса – 1“) и е един от най-добрите професионални отбори в страната. Финансира се основно от едноименното предприятие в Попово и отчасти от общинския бюджет. Кухня В традиционната кухня на старите поповски семейства има много интересно съчетание на класическата в миналото западноевропейска и българска кулинарна традиция, но тя е почти забравена поради масовото изселване на тези „стари граждани“ от града към градовете Шумен, Варна и София. Литература Атанасов, И. Летопис на град Попово. Попово, 1983. Атанасов, И., П. Събев. Летопис на Попово. Варна, 1992. Атанасов, И. Попово в административно-териториалната уредба на България. В: Попово в миналото. Варна, 1994, 39 – 48. Атанасов, И., Ч. Пенев. Етнодемографска характеристика на Попово и района. – В: Попово в миналото – 3. Етнокултурни и демографски процеси (XV-XX век). Разград, 1999, 5 – 20. Атанасов, И. Културно-историческото наследство на Поповския край. Разград, 2007. Вестник „Културата в малкия град“. Попово, 2007. Димитрова-Тодорова, Л. Местните имена в Поповско. С., 2006. – (една много интересна монография, излязла от печат с финансовата подкрепа на община Попово, включваща и материали за историята на град Попово и селата от Поповска и Опаченска общини) Дремсизова-Нелчинова, Цв., Г. Гинев, Ил. Ангелова, А. Конаклиев. Археологически паметници в Търговищкия район. С., 1991. Ковачев, Р. Селища и население в Поповския регион според новопостъпили османотурски регистри от първата половина на XV век. – В: Попово в миналото – 3. Етнокултурни и демографски процеси (XV-XX век). Разград, 1999, 21 – 34. Милетич, Л. Старото българско население в Североизточна България. С., 1902. Попов, А., Н. Кънев. Попово – градът и околията му. Историко-географски очерк. Попово, 1929. – (най-пълното краеведско изследване за града с автори двама поповски учители; книгата е библиографска рядкост и е издадена от несъществуващата вече поповска печатница и издателство „Просвета“ на Ив. Калчев) Стоянова, Ж. Щрихи от социално-икономическото развитие на град Попово през периода 1878 – 1912 г.. В: Попово в миналото. Разград, 1994, 65 – 76. Стоянова, Ж., Г. Василева. П. Събев. Храмове и свещеници в Поповска духовна околия през XIX и първата половина на XX век. В: Попово в миналото-4. Разград, 2004, 137 – 208. Събев, П. Заселването на Попово с балканджии. В: Попово в миналото. Разград, 1994, 49 – 55. Събев, П. Културният живот в Попово през XX век. Варна, 2003. Цонев, С. Садине – с друго име Раклум... В: „Местен вестник“, бр. 29, 11 ноември 2011, 6. Бележки Вижте също Община Попово; Квартали Невски и Сеячи и Градската градина; ОУ „Св. Кл. Охридски“ – Попово; Фолклорен танцов ансамбъл „Северняче“, вокално трио „Агра“, Студио за класически и съвременни танци - Попово; Личности, родени в Попово и почетни граждани; Футболен отбор на Попово За „Местните имена в Поповско“ и техният автор; Външни препратки Нов официален сайт на общинска администрация – Попово от 23 декември 2010 г.; Слайдшоу от Попово и района от 2006 година ; Професионална гимназия по селско стопанство „Никола Пушкаров“; Професионална гимназия по техника и лека промишленост – Попово ; Гимназия „Христо Ботев“ – Попово; Скаутски клуб – „Антола“; Местни избори – 2007 – резултати за община Попово ; Местни избори – 2011 – резултати за община Попово ;


source: wikipedia

text: Търго̀вище (до 1934 г. – Ескѝ Джумая̀) е областен град в Североизточна България, административен и стопански център на община Търговище и област Търговище. Населението на града според преброяването през 2021 г. е 33 401 жители, с което се нарежда на 25-то място по численост на населението сред градовете в България. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г. в града живеят 39 915 души по настоящ адрес и 44 719 души по постоянен адрес. География Местоположение Градът е разположен в Дунавската равнина, на около 170 m надморска височина, на север от Преславската планина. Намира се на 318 km североизточно от столицата София, на 285 km от Пловдив, на 149 km от Бургас, на 41 km западно от Шумен, на 25 km северозападно от Велики Преслав и на 100 km североизточно от Велико Търново. Близостта на града до изходните пунктове на страната Варна (121 km) и Русе (101 km), както и големи икономически центрове, като Шумен, Търново и Русе, го превръща в естествено стратегическо кръстовище. Средновисокият релеф, спомага развитието както на земеделието, така и на индустриалното производство. Поради опростения релеф е улеснено изграждането на транспортни съоръжения, за разлика от тежки региони като Родопския например. Градът има много добри условия за развитие на всяка една област. Географските координати на града са 43°13’07’’ с.ш. и 26°24’04’’ и.д. В миналото географското положение на града е играло в различна степен и положителна роля за икономическото му развитие. Разположен между две физико-географски области – Стара планина и Дунавската равнина, той е служил като средище на взаимната размяна на стоки между населението от тези области. Това кръстопътно положение спомага градът да се оформи като оживен пазар. Климат В центъра на града до площад „Независимост“, върху висока жилищна постройка е разположен Градския часовник с електронни табели, който показва часът и температурата. Поставен е на 9 септември 1981 г., върху сградата на бившия градски универсален магазин. Той е конструиран от инженерът-физик Мирослав Мирчев след близо година доброволен труд, и изработен през 1983 г. Административно деление Град Търговище е административен център на община и област Търговище. Градът се състои от отделни квартали, жилищни комплекси, паркове и вилни зони. Квартали и жилищни комплекси Паркове През 1932 г. е създаден парк „Борово око“. В края на 1970-те години е изграден парк „Роден кът“. Вилни зони История Древност Археологически разкопки в района на Търговище разкриват богата многовековна история, основно място в която заема обособената материална култура „Поляница“ от V-IV хилядолетие пр.н.е. Разкрити са девет селищни могили: Селищна могила Текето, населявана през халколита, разположена върху невисоко плато на 3,5 км югоизточно от града в квартал Кос, между реките Калайджи дере и Умник. Селище от неолита, разположено на 3,5 км югоизточно от града южно от селищната могила Текето. Селище от халколита, разположено в квартал Михаил Петров. Селище от ранния неолит, наречено „Поляница – платото“, разположено на 4 км южно от града, в мочурището под платото Поляница. Разкопки през 1973 – 1975 г. на Хенриета Тодорова. Селищна могила „Поляница – платото“, населявано трайно през ранния, средния, късния халколит, ранножелязната и късносредновековната епоха. Осем жилищни хоризонта с дебелина на културния пласт 3,5 м със специфини находки идолна пластика. Могилата е разположена на 4 км южно от града, в мочурището под платото Поляница. На 200 м северозападно от селищната могила се намира некропол от ранния и средния халколит. Разкопки през 1973 – 1975 г. на Хенриета Тодорова. Селищна могила Търговище – Гарата – датирана от халколита, разположена на 0,5 км североизточно от града, на брега на река Врана, вляво от шосето за Шумен, с диаметър около 100 м и височина 10 – 12 м. Идентифицирана от Васил Миков. Селищна могила Омуртаг, от средния и късния халколит, разположена южно от града, вляво от шосето за Омуртаг на брега на река Врана. Съставена е от 4 жилищни хоризонта. Селищна могила от халколита, с диаметър 50 м и височина 2 м, разположена на 2 км югозападно от квартал Михаил Петров в горичката, вдясно от черния път. Селищна могила от халколита, с диаметър 50 м и височина 4 м, разположена на 3 км северозападно от кв. Михаил Петров. Античност Археологическите сведения в района на днешния град доказват останки от тракийски селища (V-III век пр.н.е.) и селище от римската епоха (II-IV век). От всички регистрирани находки в Търговищко най-голям е броят на тези от периода на античността. Земите на Търговищка област, както и териториите на цялата днешна Североизточна България са населени от многобройните гетски племена. В средата на V в. пр.н.е те са част от състава на Одриското царство, по-късно са съюзници на Александър Македонски, а през III–I в. пр.н.е живеят самостоятелно. На територията на Търговищка област са открити многобройни находки съдържащи тракийско въоръжение. В началото на I в. Римската империя завладява Балканския полуостров, а земите на днешна Търговищка област влизат в състава на провинция Долна Мизия. Античните автори не са отбелязали градове в Търговищкия регион, но с оглед значителните размери на селищата край селата Горско Абланово и Ковачевец и откритите там археологически материали, може да се твърди, че те са имали градски облик. Средновековие Археологическите сведения доказват останки от селище и крепост от ранно-византийската епоха (V-VI век). От намерените край града монети, керамика, битови изделия, се съди за връзките и голямото влияние на центровете Никополис ад Иструм (дн. Великотърновско) и Марцианополис (дн. Варненско). През 5-и и 6 век, характерни стават непрекъснатите набези на варварските племена от север. Император Юстиниан строи редица крепости и стени по тези места. Днешният Търговищки проход през средновековието е обезпечен от подобно укрепление на пътя между Долна Мизия и Тракия. В най-високия край на късноантичната крепост са открити останки от църква от V век, която изглежда продължава да се използва и през Средновековието. Намерени са останки от селище от Първата българска държава – крепостта Сборище. Според най-нови изследвания, знаменитата битка между кан Крум и император Никифор през 811 г. се е състояла в Търговищкия проход, вместо наложената версия за Върбишкия проход. За това се съди по надпис на каменна плоча намерен край Мисионис. На него ясно се вижда изписването „кан“, т.е. хан, а датировката му е някъде от началото на 9 век. Камъкът е открит преди години на крепостта, но едва сега учените са се заели с разчитането му. Първите податки насочват към това, че през 9 – 10 в. по тези земи на Първото българско царство е имало укрепени крепости, които всъщност са останали още от византийско време и нашите предшественици са ползвали с малко подобрения, оставяйки знаци върху камъните. Този надпис, открита амфора със символа на рода Дуло, редом с изрисуваните върху камък животни, намерени още от проф. Димитър Овчаров, директно препращат към версията, че край Търговище е „Крумовото кале“, както бе известна крепостта Мисионис в народните предания. Напълно възможно е през юли 811 г. именно тук, в прохода Боаза хан Крум да е посрещнал и разбил 60 хилядната византийска войска, водена от василевса Никифор І Геник. Оттук води най-прекият път за Средец, тръгвайки от ограбената Плиска. Освен това в калето са открити множество останки от стрели от различни периоди, което означава, че на това място са се водили тежки сражения. Намерени са също селище и крепост от Втората българска държава. Османо-турски период От 1573 г. в данъчния регистър на Османската империя за първи път се среща старото наименование на селището Ески Джумая. През 1658 г. то става административен център. Допирът с европейската култура и жаждата за знание подготвят почвата за активна просветна дейност. Още в XVIII век тук е открито килийно училище, което през 1846 г. е преобразувано в светско. В него учителства големият възрожденец Петко Р. Славейков. По това време в града са изградени християнска църква и читалище. Панаирната и занаятчийската слава на Търговище се запазват и в епохата на Възраждането. Развивали се множество занаяти – абаджийство, мутафчийство, гайтанджийство, обущарство и др., като скоро след това градът станал средище на най-известния панаир в европейската част на Османската империя. Градът има своето място в националноосвободителното движение. Стилиян Чилингиров цитира думите на Мидхат паша при посещение в града, на което той говори пред свои хора: Унгарският пътешественик етнограф и художник Феликс Каниц, при посещението си в града в навечерието на Освобождението, споменава че той е преимуществено мюсюлмански, с осем турски махали от около 1400 къщи и три български махали с около 400 къщи. Според него българските били по-солидно построени, отколкото турските. През 1872 г. Ангел Кънчев създава таен революционен комитет. Народните будители Сава Геренов и Сава Катрафилов сеят семената на знанието и прогреса. Тук е роден Никола Симов (Куруто) – знаменосец на Ботевата чета. Освобождение С настъплението на руската армия на 27 януари 1878 година, събралите се от града и околни села турци започнали да се изселват с редовната турска армия към Шумен. В града останали някои от придошлите от селата турци, черкези и въоръжен под предводителството на Къзъли Юсуф, Кючук Али и Джун Ахмед, които подложили града. Били запалени панаирът, чаршията и българската Срещна махала. Изгорели заедно със стоката си около 400 дюкяна, 7 хана, 50 – 60 български и турски къщи, както и прочутата кула на градския часовник. Общият брой на жертвите бил около 485 души. Но някои не избрали бягството, а с оръжие в ръка се събрали в отделни къщи със семействата си и се отбранявали. Най-добре организирана била защитата в старата махала Варош. Хаджи Илия х. Марков, предупреден от Замък Ефенди, че турците се готвят да бягат, накупил барут и патрони, и заедно със сина си подготвил голямо количество муниции. Щом започнали палежите, местните български първенци се събират в къщата на Васил Маньоолу, решавайки да свикат населението от цялата махала и да се защитават. Събрали се към 350 – 400 души. Но не навсякъде отбраната имала успех – закланите, застреляни, обесени били много. Не била пощадена и църквата. В книгата „Страданието на Българите“, издадена в Пловдив през 1889 г., се описва: Виждайки безизходното положение, неколцина смели граждани, разделени на две групи, прехвърлили Балкана, търсейки руска помощ за града. Едната група – Пеньо Стоянов, Бандю Димитров, Геньо Димитров, Васил Стойков и Доси Тодоров, преминали край с. Разбойна и навлезли в Балкана през Боаза, минала край Вардун и приближила Осман пазар. Другата група, начело със Сава Севов и Стоян Митрев се озовала при русите, преминавайки през с. Божурка. Групата на Пеньо Стоянов била заловена от руски патрул и той докладвал на генерал-лейтенант Казимир Ернрот за трагичното положение на Ески Джумая. Сформиран бил отряд под предводителството на руския полк. Карганов от три батальона на Охотинския полк, една сотня казаци и две оръдия. Частта незабавно се отправила към града и на 29 януари 1878 година той бил освободен. На следващия ден, по решение на руското командване, петима от заловените били осъдени и обесени публично заради деянията си. Следосвобожденски период (1878 – 1944) През 1934 година градът е преименуван на Търговище, както е и до днес. Население Брой и динамика Според последното преброяване през 2021 г. населението на града е 33 401 души (или 68,06% от населението на общината и 34,03% от населението на областта.). В периода преди освобождението населението стремително нараства. След Освобождението до 1944 г. тази тенденция се запазва. Според първото преброяване от 1887 градът има 8519 души, през 1946 – 10 561 души. След началото на индустриализацията през 1950-те години, населението главно механично, нараства с много бързи темпове, като през 1985 г. достига до 46 522 души. 1880 – 1926 г. Численост на населението в периода 1880 – 1926 г.: 1934 – 2021 г. Численост на населението според преброяванията в периода 1934 – 2021 г.: Етнически състав Според преброяването от 1885 г. в града живеят 9558 души, от които 5976 турци, 3250 българи, 331 цигани и един евреин. Българите живеели във „Варуш махала“ (днес част от квартал Вароша). Численост и дял на етническите групи според преброяванията през 1880, 1969 и 2011 г.: Образователна структура В града функционират 8 гимназии, 4 основни училища и 1 помощно училище. Гимназии Основни училища Помощно училище ПУИ „Д-р Петър Берон“ Детски градини и ясли Детски градини: „Пчелица“, No7 „Снежанка“, No1 „Веселушко“, No2 „Осми Март“, No11, „Пролет“, No8 „Слънце“, „Приказка“. Детски ясли: No1 „Първи юни“, No2, No3 „Мечо Пух“, No5. Религия Делът на православните християни в града е 70,5%, а на мюсюлманите – 22,8%. В Търговище функционират три православни църкви и една джамия (Сахат джамия). Градът е център на Търговищката духовна околия към Варненска и Великопреславска епархия на Българската православна църква, която има 3 църкви („Свети Иван Рилски“, „Успение Богородично“, „Света Троица“) и 2 параклиса („Свети Димитър“, „Св. Григорий Богослов“) в територията на града. Храмове Политика Кмет Първи кмет на града след освобождението на България е сливенският възрожденец Христо Самсаров. Кметове в периода след падането на комунистическия режим са Петър Карагеоргиев (1990 – 1999) и Красимир Мирев (1999 – 2015), и двамата издигани от БСП, която е наследник на БКП. През 2015 г. за кмет е избран д-р Дарин Димитров, издигнат от листата на ГЕРБ. Общински съвет Сградата на Общински съвет – Търговище е разположена срещу площад „Свобода“. Общинския съвет се състои от 33 места. На последните местни избори през 2019 г. общински съветници получават: ДПС – 14, ГЕРБ – 13, местна коалиция „БСП за България“ (БСП за България и АБВ) – 5 и местна коалиция движение „Заедно за промяна“ – 1. Избрани общински съветници са: Международни контакти Търговище има 9 побратимени града: Държавни институции Държавни институции в Търговище: Областна дирекция на МВР – Търговище. Отдели на дирекцията са „криминална полиция“, „охранителна полиция“ и „разследване“. Под неин контрол са районните управления в Търговище, Попово и Омуртаг. Разположена е на адрес: ул. „Спиридон Грамадов“ No 36 Районно управление „Полиция“ – обслужващо територията на община Търговище, разположено е на адрес: бул. „Трайко Китанчев“ No39 Районен съд Търговище – обслужва населението на община Търговище. Разположен е на адрес: ул. „Славейков“ No59. От март 2023 г. председател на съда е Тодор Димитров. Създаден е през 1880 г. като Мирови съд, през 1934 г. е преименуван на Околийски съд, през 1944 г. става Околийски народен съд, а от 1952 до 1972 г. се нарича Народен съд. Окръжен съд Търговище – обслужва населението на област Търговище. Създаден е през 1959 г. след новото административно деление на територията на Народна република България. От 2021 г. председател на съда е Татяна Даскалова. Икономика Заетост Първичен сектор Вторичен сектор Производство и преработка на стъкло През април 2003 г. холдинга „Шишеджам“ връчва официално „Писмо за намерение“ към правителството на Симеон Сакскобурготски за изграждането на завод за производство и преработка на стъкло в България, като първоначално компанията възнамерява да построи завода си в Русе, но след направен анализ е решено той да бъде в Търговище. Правителството решава да предостави имот – частна държавна собственост, с площ 840,495 декара в квартал Въбел на „Тракия глас България“ ЕАД. В началото на януари 2004 г. е организирана среща с холдинга Шишеджам, при която е сключено споразумение за строеж на завод за стъкло в Търговище. През юли 2005 г. е отворен първият завод на Шишеджам в Търговище, който е за домакинско стъкло с марката „Пашабахче“. През март 2006 г. дъщерното дружество „Тракия Глас България“ ЕАД отворя втори завод в Търговище, за производство на плоско стъкло. През февруари 2011 г. е открит завод за производство на автомобилни стъкла, като при откриването му постъпват на работа 130 души. Военно-ремонтен завод В града функционира военно-ремонтен завод „Терем – Хан Крум“, който е част от държавния холдинг „Терем“. Той е наследник на основания през 1966 г. военно-ремонтен завод „Завод 17“, осъществявал – ремонт на автомобилни двигатели и радиоремонт, ремонт на танкове и производство на нови детайли, възли и агрегати за бронетанковата техника на въоръжение в Българската армия. През 1969 г. се преименува в МЗ „Хан Крум“. През 1978 г. месечно в завода се извършва основен ремонт на 22 танка, като броят на служителите достига около 5000 души. Производство на акумулаторни батерии До 2019 г. функционира заводът за батерии за подводници на американската компания „Енерсис“. Производство на мебели В града има няколко предприятия за производство на мебели, най-голямо от които е Мебел стил (основано през 1994 г.). Производство на хранителни стоки Производство на напитки В града функционира предприятие за производство вина и спиртни напитки – ЛВК Винпром, основано през 1947 г. чрез сливането на няколко малки изби в района на Търговище. Днес негов собственик е Петко Матеев. Производство млечни продукти Един от производителите на млечни продукти в града е Мизия Милк, предприятието е основано през 2001 г. Третичен сектор Търговия По-големи магазини на вериги за хранителни стоки в Търговище са Кауфланд (1 магазин), Булмаг (4 магазина) и Лидл (1 магазин). Транспорт Въздушен транспорт До 10 ноември 1999 г., на 15 км от града, в землището на село Буховци се е намирало Летище Търговище. В началото на 1998 г. е закрито за полети. До 1989 г. летището е осъществявало редовни полети за София. Автобусен транспорт Автогара Търговище е разположена на бул. „Никола Маринов“ No5. Тя е собственост на „Търговище Автотранспорт“ ЕООД. Обслужва направления до основни административни центрове на страната. Градски транспорт Линии на градския транспорт и местата на техните спирки: No 3: ЖП гара – ул. „29 януари“ – ул. „Гладстон“ – ул. „Хаджи Димитър“ – бул. „Митрополит Андрей“ – ул. „Трети март“ – бул. „Трайко Китанчев“ – бул. „Александър Стамболийски“ – кв. Въбел (31 курса в двете посоки на ден, в интервала между 5:30 – 6:00 и 22:23 – 20:45 ч., през половин час) No 4: ЖП гара – ул. „29 януари“ – бул. „Васил Левски“ – ул. „Кюстенджа“ – ул. „Паисий“ – бул. „Митрополит Андрей“ – бул. „Александър Стамболийски“ – бул. „Трайко Китанчев“ – Гаражи (кв. Запад 2) – Канала – КАТ – Язовира – Момина чешма (вилна зона „Кованлъка“) – Ягода – местност „Парка“ (в Преславската планина) – Обръщало; 6:10, 7:30, 8:50, 12:20, 14:50, 17:30 часа (Зимно делнично време: 1 ноември – 30 април); 6:10, 7:30, 8:50, 12:20, 14:50, 17:30, 18:50 часа (Лятно делнично и празнично време: 1 май – 31 октомври); 7:30, 8:50, 12:20, 14:50, 17:30 часа (Зимно празнично време: 11 ноември – 30 април) No 6: Болницата – кв. Бряг – с. Съединение; от 8:30, 12:45, 16:30, 17:45, 19:00 часа (Целогодишно делнично) No 10: ЖП гара – ул. „29 януари“ – ул. „Гладстон“ – ул. „Хаджи Димитър“ – бул. „Митрополит Андрей“ – ул. „Трети март“ – Гаражи (кв. Запад 2) – бюл. „Сюрен“ – бул. „Трайко Китанчев“ – бул. „Александър Стамболийски“ – кв. Запад 3 (Интервали на движение: Делнично от 7:00 до 8:00 ч. на 7 – 9 минути, от 19:30 до 21:00 ч. на 14 – 16 минути, през останалото време на 9 – 11 минути; Празнично от 7:00 до 8:00 ч. на 9 – 11 минути, през останалото време на 14 – 16 минути) No 11: с. кв. Запад 3 – бул. „Александър Стамболийски“ – бул. „Трайко Китанчев“ – кв. Запад 2 – ул. „Трети март“ – ул. „Паисий“ – Гробищен парк (Изпълнява се само празнично. От кв. Запад 3 тръгва от 8:30 ч. и 9:30 ч., от Гробищен парк час на тръгва в 10:30 ч.) Железопътен транспорт През територията на града минава железопътна линия No2, между София и Варна. Участъкът свързващ Търговище е построен през 1899 г. Преминават бързи влакове, също така и пътнически между Горна Оряховица и Шумен. Железопътна гара Търговище е разположена в северната част на града, на улица „29–ти януари“ в „Индустриална зона“. Тя осигурява нормален режим на приемане и изпращане на пътници и товари до всички големи центрове в страната. Здравеопазване За здравеопазването на града се грижат редица здравни заведения – частни, общински и държавни. Заведения за здравни услуги Болници: МБАЛ Търговище – разположена на бул. „Сюрен“ No1, кв. Запад Специализирана очна болница и медицински център „д-р Тасков“ – разположена на ул. „Георги Бенковски“ No5 Специализирана Хирургична Болница за активно лечение „Папуров“ – разположена на ул. „Пирин“ No16 Спешна медицинска помощ: Спешна медицинска помощ – разположена на ул. „Васил Петлешков“ No27 Медицински центрове: Диагностично консултативен център 1 – Търговище – разположен на ул. „Преслав“ No14 Медицински център Вита-Ирис Център за психично здраве – разположен на бул. „Трайко Китанчев“ Медицински център д-р Симеонов – разположена на ул. „Хаджи Димитър“ No2 Медицински Център „Солигена“ Медицински център – д-р Бонева – разположен на ул „Цар Иван Асен“ No5 Медии През 1945 г. е създадена служба „Високоговорителна уредба“ – Търговище, от 1951 г. работи Радиотранслационен възел – Търговище, след 1977 г. Градска радиоредакция, след 1989 г. Общинска радиоредакция, след 1993 г. Общинско Радио Търговище, от 2003 до 2012 г. „Ново Радио Търговище“. През 1995 г. се създава Юниън телевижън, която създава свой клон в Търговище. Програмите на телевизията съдържат филми, новини и собствени предавания. През 2000 г. кабелната мрежа на „Юниън телевижън“ е продадена на „Кейбъл България“ и телевизионният канал е преименуван на Ден ТВ. Започва излъчването на Ден – Търговище. През ноември 2003 г. Съветът за електронни медии заличава регистрацията на програма „Ден“ на „Юниън телевижън“. Като причина са посочени нарушения в предаването „От телефон до микрофон“ на Ник Щайн, в което, според председателя на СЕМ – Райчо Райков разпалва етническа вражда. През 2004 г. са закрити и регионалните канали на телевизия Ден. През 2000-те и 2010-те години с период на прекъсване излъчва телевизия Ер Джи Вижън (NRG Vision) – Търговище. Телевизия КИС 13 от Русе е единствен регионален телевизионен канал за областите Разград и Търговище. От 2003 г., чрез преки предавания и постоянните си кореспонденти, информира жителите на региона, отразявайки всички важни събития и обществени прояви. Телевизията следи на живо заседанията на Общински съвет – Търговище. На 16 април 1959 г. е създаден вестник „Знаме“. През 1997 г. е създаден частния областен вестник „Търговищки новини“, в който от създаването му работи местния журналист Борислав Курдов. През 2008 г. бившия общински съветник Красимир Русев създава свой блог, а през 2018 г. създава своето авторско предаване „Думи от упор“, което излъчва в Ютюб. В предаването изразява гражданска си позиция и анализира проблемите в Търговище и региона. На 6 декември 2010 г. стартира информационният портал за град Търговище и региона – TargovishteBg.com. Той е частна електронна медия и предлага новини в реално време, проследява събитията от политически, икономически, обществен, културен и спортен характер. На 14 май 2022 г. в Търговище е открит Национален пресклуб на Българската телеграфна агенция (БТА). Разположен е в центъра на града, в сградата на Областната администрация, на ул. „Стефан Караджа“ No 2. Култура Музеи Музеи в Търговище са: Свещарова къща – възрожденска къща музей, построена през 1860 г. Славейково училище – бивше възрожденско училище, построено през 1863 г. През 1963 г. е обявено за музей. Хаджиангелова къща – възрожденска къща музей, построена през 1863 г. Разположена е на ул. „Раковски“ No 14. Къща музей на Никола Симов-Куруто Регионален исторически музей Регионалният исторически музей е създаден през 1951 г. През 1960 г. придобива статут на окръжен. Понастоящем той е регионален. Разположен е на бул. „Митрополит Андрей“ No2. Негов директор е Магдалена Жечева. Музеят е общоисторически, в структурата му влизат пет главни отдела: Археология История на България XV – XIX век (обхваща по-голяма част от периодът на българските земи под османско иго) Нова и най-нова история (обхваща периодът на Третата българска държава) Етнография Фондове Разполага с над 25000 музейни експоната. Четири са обектите на музея – Археологическа експозиция в старото училище „Хаджи Руси“, Етнографска експозиция в Хаджиангеловата къща, Къща музей на Никола Симов-Куруто, възрожденското училище „Свети Седмочисленици“. В първите три обекта експозициите са постоянни, а във възрожденското училище се представят временни експозиции. Музеят развива научноизследователска и издателска дейност. Организира образователни програми и археологически проучвания. Паметници Сгради и съоръжения Държавен архив Държавен архив – Търговище е отдел в дирекция „Регионален държавен архив“ – Варна. Създаден през март 1963 г. Към 1 януари 2017 г. общата фондова наличност на архива възлиза на 1122,55 линейни метра с 2401 фонда (2320 учрежденски и 81 лични) и общ брой 175 552 архивни единици, 3045 частични постъпления и 1665 спомена. Застрахователният фонд се състои от 433 735 кадъра негатив и 433 365 кадъра позитив на микрофилмирани документи. Разположен е на ул. „Клисура“ No13 в квартал „Изток“. Библиотека Регионална библиотека „Петър Стъпов“ е единствената общодостъпна библиотека с универсален фонд на територията на област Търговище. Тя носи името на писателят Петър Стъпов, роден в града. През 1959 г. се преобразува в регионална библиотека с новото административно деление на България, когато Търговище става окръжен център. Библиотеката разполага с модерна база, с 6 читални и предлага близо 330 хиляди тома литература. Изпълнява функциите на съвременен граждански и информационен център със собствена компютърна мрежа. Читалище Образцово народно читалище „Напредък – 1864“ e единственото читалище в града. То е основано през 1864 г. През 2010 г. читалището се наименува на „Напредък – 1864“. В него развиват дейност съставите на: балетна формация „Търговище“, група за стари градски песни „Златни зари“, хор „Родна песен“, детска вокална група „Славейче“, балетна школа, детска музикална школа „Добри Христов“, клубно-кръжочна дейност. Разположено е на площад „Стоян Мавродиев“ No 31. Театри Куклен театър Държавния куклен театър е създаден от група ентусиасти през януари 1961 г. като самодеен състав към читалище „Напредък“. С разпореждане No 49/ 13 февруари 1975 г. от 1 октомври 1975 г. се обособява като Държавен куклен театър. Първата премиера се състои на 15 февруари 1961 г. – постановката „Вълшебният галош“. За 47 години са осъществени и изиграни повече от 160 постановки, пред повече от 2 300 000 зрители в град Търговище, и в над 100 селища в страната и чужбина. В репертоара на театъра присъстват произведения от класически и съвременни автори, от българската и световна куклена драматургия, както и от националния фолклор. Широко е жанровото разнообразие, диапазона на използваните изразни форми и средства, техниките за водене на кукли: от чисто куклен театър зад параван, куклена пантомима с импровизирани кукли, мюзикъл, изпълнения на живо и с кукли в естрадно-вариететен спектакъл, до чисто драматичен такъв. Заглавията се интерпретират актуално и модерно, сценографските решения са разнообразни и силно въздействащи, което определя своеобразния динамичен стил на спектаклите. Разположен е на ул. „Христо Ботев“ No 5. От февруари 2023 г. негов директор е Атанас Димитров. Драматичен театър Драматичен театър – Търговище е държавен театър, основан в 1969 г., който създава собствена продукция и приема гостуващи трупи. Има собствена зала с 500 места и е домакин на два фестивала: Международен фестивал на спектакли за деца „Вълшебната завеса“, който се провежда ежегодно през първата седмица на месец май, и „Дни на големия театър в малкия град“ през месец юни. Театъра се финансира смесено от Министерството на културата, Общината и собствени приходи. Разположен е на ул. „Георги Бенковски“ No2, срещу Градската градина. От юли 2021 г. негов директор е Владимир Петков. Изобразително изкуство Художествената галерия в града носи името на Никола Маринов и е специализирана в събирането, съхраняването и експонирането на акварели. В града има Школа за изобразителни изкуства, основната ѝ дейност е обучение на ученици от 5 до 18-годишна възраст, в областта на изобразителните изкуства. Нейните възпитаници са носители на награди от международни конкурси в Япония, Италия, Полша, Северна Македония, Чехия, Германия и др. Народни танци В града функционират професионален ансамбъл „Мизия“ (с професионални танцьори и оркестър), школа „Рождество Христово“ (с групи за деца и възрастни, начинаещи и напреднали), младежки ансамбъл към Обединен детски комплекс (съставен основно от ученици до 8-и клас) и детски ансамбъл „Шарено герданче“ към Младежки дом – Търговище. Мажоретки и мажоретни състави Някои училища имат собствени мажоретни състави, в които участие взимат деца от съответното училище, най-често под формата на свободно избираема подготовка. Търговище разполага и с частен мажоретен състав – мажоретки Flash Търговище, който се състои предимно от ученици до 8-и клас. Скаутски клуб „Герил войвода“ (2007 – 2021) На 6 октомври 2007 г. в Търговище се създава скаутски клуб „Герил войвода“. Създаден по проект, финансиран от Европейския социален фонд до 2009 г., реализиран във 2-ро СУ „Проф. Никола Маринов“. Целта на проекта е насочен към популяризиране на скаутското движение и развитие на личността. Клуба е ръководен от Валентин Княжевич, дългогодишен преподавател по физическо възпитание във 2-ро СУ „Проф. Никола Маринов“ След приключването на проекта скаутски клуб „Герил войвода“ продължава своята дейност, до 2021 г. Туризъм На 30 ноември 1903 г. е учредено първото за града туристическо дружество, наречено „Марина скала“. През 1923 г. се основава дружество „Крумови порти“, а след него – „Орловец“, но те просъществуват твърде кратко. През 1937 г. се стига до създаване на ново дружество, на 12 август 1957 г. то е преименувано на туристическо дружество „Никола Симов“, на знаменосеца на Ботевата чета и символ на града – Никола Симов-Куруто. Спорт Традиционно силни спортове през годините в града са били футбол, автомобилизъм, борба, тенис на маса, спортна стрелба, художествена гимнастика и др. Някои от футболните отбори, които представляват града са: ПФК „Светкавица“, „Боровец“ и „Въбел“. Спортни съоръжения Спортни съоръжения към 2021 г. в Търговище са: Площадка за спорт и културен отдих „Стадиончето“ Ледена пързалка Комбинирана площадка за тенис на корт и волейбол Баскетболна площадка (на асфалт) Комплекс „Неделчо Камов“ Мотостадион Спортна зала „Иван Ангелов“ (до май 2023 г. „Дечко Стефанов“) Стадион „Димитър Бурков“ Площадка за тенис на корт (на асфалт) в жилищен комплекс „Запад 1“ Комплекс „Учебно-тренировъчен център“ Работнически спортен комплекс (известен като Работнически стадион) Спортни клубове Спортни клубове към 2021 г. в Търговище са: Баскетболен клуб „Светкавица“ Спортен клуб Бокс/Кик-бокс „Светкавица“ Спортен клуб Бокс/Кик-бокс „Енерджи“ Спортен клуб по вдигане на тежести „Светкавица“ Волейболен клуб „Търговище“ Спортен клуб по класическа, свободна и самбо борба „Олимпиец“ Спортен клуб по Карате/Киокушинкай „Ояма“ Спортен клуб по ловна стрелба „Мисионис – Търговище“ Спортен клуб по охрана и сигурност „Бодигард секюрити“ Спортен клуб по спортно ориентиране „Вариант 5“ Спортен клуб по спортна гимнастика „Торнадо“ Спортен клуб по спортна гимнастика и акробатика „Светкавица“ Спортен клуб по спортна стрелба „Светкавица“ Спортен клуб по тенис на маса „Пътинженеринг – Т Светкавица“ Спортен клуб по тенис на корт „Тангра – 95“ Спортен клуб по фитнес, културизъм „Пъмпинг Масълс“ Спортен клуб по художествена гимнастика „Алегро“ Спортен клуб по художествена гимнастика „Светкавица – Поляница“ Спортен клуб по шахмат „Мисионис Търговище“ „Спортен клуб за развитие: ММА, Бокс, Кикбокс и Муай Тай, Борба, Самбо, Джудо, ММА-Търговище“ Регионален работнически клуб „Спорт и здраве“ Футболен клуб „Светкавица – 2014“ Футболен клуб „Светкавица“ Спортен клуб по лека атлетика „Мисионис“ Личности Редовни събития 29 януари – Освобождение на Търговище от османско иго В средата на месец май всяка година се провежда традиционен панаир „Изложение Търговище“, познат като Пролетен панаир и Изложение на индустриални стоки. Той наследява провеждания през XVIII и XIX век в града Ескиджумайски панаир. 14 май е определен през 2015 г. за празник на град Търговище (според решение на Общинския съвет от 27 март 2015 г.). Преди това за празник на града се е смятал 29 януари, когато градът е освободен от османско иго по време на Руско-турската освободителна война (1877 – 1878). Източници Външни препратки Социални групи във Фейсбук – Targo Targovishte.com, портал за Търговище


text: Велѝки Пресла̀в (само Преслав до 1993 година) е град в област Шумен, Североизточна България. Той е административен и стопански център на едноименната община Велики Преслав. Населението на града към края на 2009 година наброява 8951 жители, което го прави третото по големина населено място в областта. По данни на ГРАО към 15 юни 2023 г. в града живеят 8135 души по настоящ адрес и 8886 души по постоянен адрес. Столица на страната от времето на Първото българско царство, в новата история Велики Преслав е със статут на град от 1883 година. До Освобождението през 1878 година градът е наричан и с турското название Ески Стамболук (стар Истанбул). Селището носи името Преслав до 1993 година, когато е издаден указ за преименуването му на Велики Преслав. География Градът е разположен в област Шумен, на 20 км от град Шумен, той е трети по големина в областта след Шумен и Нови пазар и е административен център на община Велики Преслав. Площта на Преслав е 5 квадратни километра. История Древност Рапорт върху изучаванията на праисторическите селища в Североизточна България от 1926 г. сочи, че още от началото на ХХ век е известна селищна могила, просъществувала през неолита, халколита и бронзовата епоха. Тя е наричана „Мъртвицата“ и е с диаметър 150 м и височина 5 м, като се намира на 0,5 км западно от града. Археологическо обследване разкрива и втора селищна могила в землището на Велики Преслав, която е датирана от неолита и халколита. Намира се в местността Гебеклисе на 2 км южно от града, на 150 м от река Голяма Камчия и е с диаметър 70 м и височина 5,5 м. Ранно Средновековие В местността Дели Душка, извън стените на по-късния средновековен град, са открити останки от трикорабна църква от първата половина на V век. Градът възниква през втората половина на IX век по време на управлението на княз Борис I (852 – 889) като военен лагер с укрепен дворец и гарнизон, разположен на 30 км от столицата на Първата българска държава Плиска. През 893 г., след Преславския църковно-народен събор, градът е обявен за столица на България, като се превръща и в седалище на първата българска книжовна школа. Преславската книжовна школа се развива като важен литературен и културен център в България и в славянския свят, където са служили изявените средновековни писатели и учени Наум Охридски, Константин Преславски, Йоан Екзарх, Презвитер Козма, Черноризец Храбър, Тудор Доксов и други. Апогеят на културата в град Преслав е засвидетелстван в периода 893 – 972 г. Градът се превръща в един от най-красивите и величествени градове на Югоизточна Европа, от който са съхранени значими паметници на Плисковско-преславската култура. Външният град е бил обкръжен от белокаменни стени. Конструкциите на портите, кулите и стените са подобни на тези в Плиска. Вътрешният град също е бил обкръжен със стена, където се намира комплексът на царския чертог: величествени каменни дворци като Големия дворец и Тронната палата с колони, а също богато украсената с мозайки, мрамор и керамични икони Кръгла църква и други. Превземане на града през 971 В края на 60-те години на X век киевският княз Светослав I, подтикнат от византийския император Йоан I Цимиски, тръгва на поход към България и успява да завладее североизточната част на страната, включително големите градове Дръстър (дн. Силистра) и Преслав (971). Той продължава похода си на юг и напада византийците, които в последвалата война влизат в Източна България първоначално като освободители и прогонват русите. Император Йоан Цимиски обаче решава да се възползва от създалото се положение и окупира източните български земи, включително Дръстър и Преслав, като пленява българския цар Борис II и заграбва преславската съкровищница. В чест на победата си император Йоан именува града на себе си, давайки му византийското наименование Йоанопол. Градът е освободен от цар Самуил през 976 г. и остава в български ръце до 1001 г., когато отново попада под византийско владичество. През 1053 г. Преслав е завладян и разграбен от печенезите. След възобновяването на българската държава след въстанието на Иван Асен I и Теодор-Петър (1185 – 1187) Преслав отново се превръща в българска крепост. В обширната история на съвременника на въстанието Никита Хониат съобщава за Преслав, че е стар град и целият е от печени тухли. Сред археологическите находки от този период са керамичната икона на св. Теодор Стратилат, Преславското златно съкровище и керамичният иконостас от Дворцовия манастир, уникална колекция от оловни печати, ценна сбирка от епиграфски паметници, шахматна фигурка (пешка). Османско владичество Преслав, под името Ески Истанболлук, е упоменат в произведението на турския хронист Мехмед Нешри Книга за описанието на света като една от крепостите на българския цар Иван Шишман. Градът е регистриран в османски тахрир от 1516 г., в регистър за джелепкешани в каза Шумен от 1573 г., в доклад от 1595 г. на дубровнишкия търговец Павел Джорджич, а също така в списък на джизие ханетата от 1620/1621 г. За по-късен дервенджийски статут на селището сочат данъчните облекчения в два документа от 1622 и 1624 г., а в своя доклад от 1640 г. католическият епископ Петър Богдан нарича града Приславан и сочи, че в него живеят около 6000 души. Към 1665 г. християнското население на града чувствително намалява – броят на регистрираните домакинства е само 53. В епархийски списък (нотиция) от втората половина на ХV в. Търново е посочен като митрополитски център с три епископии (Червен, Ловеч и Преслав) – бивши митрополитски катедри от ХІІІ–ХІV в. Преславската епархия става самостоятелна от Цариградската патриаршия през 1871. Година по-късно 20 август 1872 г. архимандрит Симеон е ръкоположен за митрополит на Преславската епархия. След Освобождението Население Численост на населението според преброяванията през годините: Етнически състав Преброяване на населението през 2011 г. Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.: Религия Мнозинството от населението са източноправославни християни. Има три източноправославни църковни храма – „Свети Архангел Михаил“, чийто иконостас е дело на дебърски майстори от рода Филипови, „Св. апостоли Петър и Павел“ и храм-паметник „Св. св. Кирил и Методий“). Манастир „Св. Пантелеймон“ Патлейнския манастир „Св. Пантелеймон“ е основан през IX век. Манастирът е бил съставен от кръстокуполна черква и жилищни и стопански сгради, оформени в три двора – молитвен, жилищен и стопанско-производствен. Носят се легенди, че в Манастира са живели и творили ученици на Св. братя Кирил и Методий Св. Климент Охридски и Св. Наум Преславо-Охридски. През 907 година в Манастира умира Св. княз Борис Покръстител. В района на Манастира се провеждат разкопки от началото на 1908. Намерена е уникална керамична икона на Свети Теодор Стратилат от археолога Йордан Господинов. Политика На втори тур на местните избори през 2007 година е избран Димо Бодуров с подкрепата на ГЕРБ с 66,10 % от гласовете. Заместник-кметове са Пепа Кръстева и Красимир Попов. На местните избори през 2011 той е изместен от подкрепяния от БСП Александър Горчев Александров, преизбран през 2015. На втори тур на местните избори през 2019 г. за кмет на общината е избран Янко Йорданов с подкрепата на ПП „ГЕРБ“. Международни отношения Челе ди Булгерия, Италия Образование Професионална техническа гимназия „Симеон Велики“ Професионална гимназия по селско стопанство Средно училище „Черноризец Храбър“ Основно училище „Св. св. Кирил и Методий“ Култура В града е разположен Националният историко-археологически резерват и музей, който включва възстановени и съхранени части от разкопките на средновековния град и музей, в който се помещават част от откритите предмети; съхраняват се над 35 000 предмета, около 1700 от които са изложени за посетителите. Музеят е основан на 26 октомври 1906 година по начинание на Юрдан Господинов в местното Археологическо дружество „Тича“. Сградата на музея е напълно завършена през 1981 година. Резерватът е сред Стоте национални туристически обекта в България. В Преслав има етнографска къща от 18 – 19 век, която е запазена в автентичен вид, представят се обичаи от региона с етнографска сбирка. В града е и народното читалище „Развитие 1874“, основано преди Освобождението. Творческа дейност Детска формация „Здравец“ с ръководител Валентина Янкова Детска формация „Здравец – Junior“ с ръководител Валентина Янкова Танцова формация „Любе ле“ с ръководител Христо Колев Танцова формация „Радост“ с ръководител Христо Колев Танцова формация „Пендарите“ с ръководители Диляна Георгиева и Венета Иванова Женска фолклорна група „Болярка“ с ръководител Венелин Борисов Детски танцов състав „Веселото хорце“ с ръководител Нина Денева Клуб за народни хора „Веселото хоро“ с ръководител Нина Денева Други Във вътрешния и външния град на Велики Преслав по намерените костни останки от диви и домашни птици палеоорнитологът проф. Златозар Боев е определил 18 вида птици, по-интересни сред които са ястребов орел (Aquila fasciata), белоглав лешояд (Gyps fulvus), колхидски фазан (Phasianus colchicus), бял ангъч (Tadorna tadorna) и др.. Спорт Местният футболен отбор е ФК „Преслав“, играещ във „В“ футболна група. Галерия Личности Родени във Велики Преслав Стенли, български поп певец и автор на песни Свързани с Велики Преслав цар Симеон I (893 – 927), български владетел цар Петър I (927 – 969), български владетел цар Борис II (969 – 971), български владетел цар Роман (978 – 991), български владетел цар Самуил (997 – 1014), български владетел цар Гаврил-Радомир (1014 – 1015), български владетел цар Иван-Владислав (1015 – 1018), български владетел княз Пресиян II 1018, български владетел цар Петър II Делян (1040 – 1041), български владетел цар Петър III (1072), български владетел Наум Преславски, български светец и книжовник Константин Преславски, български духовник и писател Черноризец Храбър, български духовник и писател Йоан Екзарх, български духовник и писател В популярната култура В американската стратегическа компютърна игра Sid Meier's Civilization VI Преслав е военна град държава, даваща 5 eдиници бойна сила на леките и тежките кавалерийски части на контролиращия я играч. Източниците Външни препратки официален сайт на община Велики Преслав официален сайт на археологическия музей във Велики Преслав Учебни заведения официален сайт на ОУ „Св. св. Кирил и Методий“ официален сайт на СОУ „Черноризец Храбър“ Медии официален сайт на местния вестник „Седмица“ Други връзки официален сайт на Детски ясли във Велики Преслав официален сайт на Дом за деца гр. Велики Преслав официален сайт на НЧ „Развитие 1874“ гр. Велики Преслав mutafova-kashta.com Николов, А., Генова, Л. Едно английско описание на Преслав от 1702 г. и неговият автор Едмънд Чишъл. – В: Средновековният българин и „другите“. Сборник в чест на 60-годишнината на проф. дин Петър Ангелов. Съст. А. Николов, Г. Николов. С., 2013, 373 – 381


text: Върбѝца е град в Североизточна България. Той се намира в област Шумен и е в близост до язовир Тича. Градът е административен център на община Върбица. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г. в града живеят 3856 души по настоящ адрес и 4376 души по постоянен адрес. География Градът се намира на 39 km североизточно от Котел, на 43 km от областния град Търговище, на 44 km северно от Сунгурларе, на 52 km южно от областния център Шумен и на 326 km от столицата София. Община Върбица е разположена в Североизточна България, област Шумен. На североизток граничи с община Сунгурларе, област Бургас, а на югозапад с община Котел, област Сливен. От запад и северозапад граничи съответно с общините Омуртаг и Търговище. Територията ѝ попада в старопланинската област, в Предбалкана и Герловския район, по северните склонове на главната старопланинска верига и Котленско-Камчийския район. Община Върбица има сравнително благоприятно географско положение, което ѝ дава възможност да търси преки контакти в икономическото си развитие с четири съседни областни града. Общината е разположена на раздела между Северна и Южна България. Според обхвата на районите за планиране, регламентиран с националния план за развитие тя е включена в групата на изостаналите селски райони. Герловската котловина, в която е разположен и общинският център – гр. Върбица, който е и най-голямото селище, са включени 56 населени места. На юг от гр. Върбица се намира Върбишкият проход, който свързва чрез първокласния път I–7 Северна с Южна България. История Древност и Античност Счита се, че добрите условия за живот в този район на Предбалкана са обусловили заселването му още от дълбока древност. Не само живописен, но и богат на археологически и културни паметници е този край. Тук са оставили следи редица племена и народи: траки, римляни, славяни и българи. Теренно археологическо проучване по брега на язовир Тича, долината на Голяма Камчия и по-малките ѝ притоци разкриват селище от неолита, късножелязната и късноантичната епоха, разположено на 2,5 км североизточно от града, на западния бряг на Върбишка река, в местността Кеневира. Находките, както и могилите, които се разкопават и разкриват в района, датират от времето на траките, приблизително от IV – III век пр.н.е. За произхода на името на Върбица, според едно от предположенията, се счита, че то е дошло от наименованието на старинната крепост Урвизион, която израснала върху развалините на римската антична крепост Фабрициус, находяща се в местността Гайдар камък. Там и до днес могат да бъдат открити останки от крепостните ѝ стени. Средновековие Седловината на Върбишкия балкан, с неговите крепости и калдъръмен път, известна сега като Върбишки проход, се споменава под името Веригава още през 679 г. от византийските хронисти, и се свързва с победите на кан Аспарух срещу Византия. Той поселил племето севери от предната клисура Веригава на изток, за да пазят близките до ромеите места в района. Тук на така нареченото Върбишко градище, разположено на десния бряг на р. Герила, близо до вливането ѝ в река Камчия е била столицата на славянското племе „севери“, известно също под името цика (чика). В теснините на обраслия с гори Върбишки проход на 26 юли 811 г. става и решителната битка между византийските войски, водени от самия император Никифор I Геник, и българския владетел хан Крум. Удържаната победа тук в този бой става едно от най-тежките поражения, които Византия понася в своята многовековна история. Османски период В записките си, върбичанинът Петър Златев Груев пише: Приказва се, че в този град (през първите години на османското владичество) е имало три църкви: „Св. Димитър“, църквата е била построена през 1842 – 1843 г. „Св. Троица“, „Св. Никола“. В османските регистри пише, че град Върбица е бил населен само от християни (българи). През 1870 г. Васил Левски създава революционния комитет в града. През 1877 – 1878 г. в редовете на опълчението са влезли Андон Радев-Комитата, Антон Димов, Ганчо Петков-Поборника, Димитър Янков, Неделчо Петров и други. След Освобождението През 1923 г. Върбица получава позволение да организира ежегоден 4-дневен есенен панаир на добитък и земеделски стоки. Население Численост на населението според преброяванията през годините: Етнически състав Преброяване на населението през 2011 г. Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.: Религии В града живеят християнски и мюсюлмански общности. Околните села са с компактно турско и българо-мохамеданско население, а също и ромско население, изповядващи както ислям, така и християнство. Обществени институции Общинска администрация Дирекция „Бюро по труда“ Отдел „Социална закрила“ РПК „Ново време“ Културни и природни забележителности За запазване и развитието на културните традиции силно влияние оказват: НЧ „Пробуда“ – гр. Върбица – създадено през 1871 г. има читалищна библиотека с: Книжен фонд – 28 695 хил. тома книги; Детски отдел – 6815 хил. тома книги.; Сграден фонд – масивна двуетажна сграда построена през 1961 г., с РЗП 1980 m2. Културните прояви са: Традиционни зимни обредни празници на града „Ивановден“ – къпане на младоженци в р. Герила, празнува се всяка година на 20 януари; Традиционни зимни обредни празници на града „Бабинден“ – къпане на младоженки, празнува се всяка година на 21 януари; Традиционно надсвирване на цигански оркестри – надсвирване на 20 цигански оркестъра, празнува се всяка година на 6 май; Традиционни културни празници на гр. Върбица – откриване на традиционния „Върбишки панаир“, празнува се всяка година. Музеи През 1997 г. иконите на черквата „Св. Димитър“ са реставрирани. Редовни събития На територията на град Върбица се провежда традиционен Есенен панаир. Провежда се ежегодно от 15 до 20 септември. Сам по себе си е една приятна атракция за местни и гостуващи. Панаирът датира от турско време и се е организирал около сарая на Гераите (виден турски род). Там са се събирали множество търговци, излагайки стоката си, калайджии, занаятчии – предимно налбантски тип дейност. По-късно панаирът сменя местоположението си на няколко пъти, но не губи традициите си от едно време – конните надбягвания, гюлешите (борбите) с атрактивни награди – коч и др. Част от организацията е и т.нар. „Хайван пазар“ –специализиран за търговия (джамбазлък) на добитък – коне, магарета и други домашни животни, датиращ от когато е и панаирът. По времето на управлението на БКП панаирът временно е спрян, до началото на 80-те години на ХХ век. Така панаирът достига най-големите си размери и сегашното си разположение и терен. Всяка събота се организира и пазар на същия терен, а в съседство – пазар за животни. Известни личности Родени във Върбица Добри Бодуров (1875 – 1959), политик Турко Василаки (1782 – 1857), общественик Вълчан Вълчанов (1863 – ?), бивш кмет на Бургас Димитър Гериловски (1864 – 1927), химик Петър Груев (1852 – 1890), общественик Никола Дръжков (1864 – 1939), офицер Тодор Еврев (1934 – 1994), лекар Димитър Пасков – Тигъра (р. 1949), кларинетист Литература Значителен принос за запазване и документиране историческата действителност в общността има етнографът Йордан Йорданов със своите публикации „Върбица“. Стефанов, архим. П. Петър Груев – енциклопедистът от Върбица. – в: Будители народни от Шумен и Шуменско. Материали от теоретични конференции през 2003 – 2004 г. на краеведското дружество при читалище „Добри Войников“. Редкол. Б. Кръстев, Тр. Панайотов и Г. Цветков. Велико Търново, Фабер, 2006, 106 – 108. Андрей Андреев – „Родолюбиви българи“ Други Кухня Преимуществено с елементи на балканджийска кухня. Много интересно съчетание на западноевропейска и българска традиция в традиционната кухня на старите върбишки семейства, която обаче е почти забравена, поради масовото изселване на тези семейства от сегашния град. Въпреки това са запазени множество традиционни гозби, характерни за повечето градове в Подбалкана. Типична върбишка гозба е 'боб с пъстърма' Защитени територии На територията на лесничейството се намира един защитен природен обект – резервата „Момин град“ с площ 6,6 ха. Външни препратки Официален сайт на Община Върбица Източници


text: Каолиново е град в Североизточна България, област Шумен, в близост до град Исперих. Градът е административен център на община Каолиново. По данни на ГРАО към 15 юни 2023 г. в града живеят 1997 души по настоящ адрес и 3280 души по постоянен адрес. История През 14 век е съществувала крепостта Кименоз, която е била областен център. Селището е описано в османски регистри от 1573 г. До 1934 г. селото се казва Шумну бохчалар, а след това носи името Божидар. Преименувано е на Каолиново с Указ 567 на Президиума на Народното събрание от 27.10.1950 г. (обн., ДВ, бр. 257 от 31.10.1950). През 1971 г. към селото е присъединено с. Боймир (08.05.1971). През периода 1975 - 1976 г. в селото се провеждат национални събори по народни борби. През 1974 г. с Указ 1942 на Държавния съвет на НРБ от 04.09.1974 г. (обн., ДВ, бр. 72 от 17.09.1974) е образуван град Каолиново, съставен от сливането на селата Каолиново, Тодор Икономово, Пристое, Кус. През декември 1978 г. Тодор Икономово и Пристое са отделени и възстановени като села. Население Численост на населението според преброяванията през годините:: Етнически състав Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г. Религии Ислям, православно християнство. Обществени институции Училище и общинска администрация. Забележителности В миналото е съществувала значителна по територия дъбова гора в близката околност, която днес е запазена само частично поради изсичането ѝ за огрев. Източници Външни препратки Официален сайт на Общината


source: fineweb

text: Аргонавтика Аргонавтика (на гръцки: Ἀργοναυτικά) е гръцка епическа поема, написана от Аполоний Родоски през 3 век пр.н.е. "Аргонавтика" разказва мита за пътешествието на Язон и аргонавтите по пътя им към Колхида със задачата да намерят Златното руно. На латински "Аргонавтика" е известна в два превода -на Валерий Флак и Варон Атацин.


text: Зреене на РНК |Тази статия се нуждае от подобрение. Необходимо е: форматиране. Ако желаете да помогнете на Уикипедия, използвайте опцията редактиране в горното меню над статията, за да нанесете нужните корекции. След приключване на транскрипцията получената РНК се означава като първичен транскрипт. Превръщането на първичният транскрипт във функционално годна РНК се нарича зреене или преработка (processing). Зреене при прокариоти. Не всички първични транскрипти при прокариотите се подлагат на преработка. Прокариотните иРНК се синтезират във вид годен за транслация. По тази причина и поради отсъствие на ядро процесите на транскрипция и транслация при прокариотите протичат спрегнато. Зреенето при прокариоти засяга първичните транскрипти при рРНК и тРНК. Зреене при еукариоти. Те засягат всички видове РНК молекули. Тези процеси протичат в ядрото. През портите на ядрената мембрана преминават само функционално годни РНК молекули. Най-сложни и многостъпални са процесите за синтезиране на иРНК. Повечето гени съдържат редуващи се екзони и интрони, процесът на изрязването на екзоните и интроните се нарича сплайсинг. Когато сплайсингът завърши се получава функционална иРНК. Когато от един първичен транскрипт могат да се получат две и повече различни иРНК се нарича алтернативен сплайсинг. Процесът позволява от един ген да се получат сходни по структура белтъци, но с различна функция. Алтернативният сплайсинг изцяло противоречи на понятието, че от един ген се синтезира само една полипептидна верига.


text: / Интервю Събота, 18 май 2013 / 12:10 - Размер на шрифта: Група "Остава" - да оцелееш 20 години Родната група "Остава" ще отбележи тази вечер своя 20-ти рожден ден с концерт в столичното заведение Pork Pie в Борисовата градина. Събитието започва в 19:30 часа, а в него ще се включат още Поли Генова, Мишо Шишков, Петко Славов, Иво Чалъков от Gravity Co и Гурко от Анимационерите. Заедно с тях момчетата от бандата ще представят някои от големите си хитове, но ще изпълнят и съвсем нови песни. Началото на "Остава" е през 1992 година в Габрово. Групата, която тогава всъщност се нарича "Добре дошли в Остава", е създадена от Георги Георгиев, Боян Петков и Драгомир Димитров. 20 години по-късно Георги и Боян още са в състава й. Част от него са и Даниел Петров, Алекс Марбург и Свилен Ноев. Как се оцелява в родната музикална действителност 20 години, как се промени "Остава" по време на тях и време ли е за нов албум? За всичко това вокалистът на групата Свилен разказва в специално интервю за Дарик. Как се оцелява 20 години в музиката? С приятелство и с любов към музиката. Когато си мислиш за първите ти години в "Остава" с какво чувство го правиш? Има ли носталгия, тъжно ли ти е, приятно ли ти е? Не. Аз не гледам на живота по този начин. Гледам само напред. Аз от 1996 година съм в "Остава", тоест от 16 години горе-долу. Бяха много странни години, музиката беше в зверски подем, младите хора бяха много ентусиазирани, а ние бяхме много изостанала държава спрямо всички други. Това много влияеше и на изкуството. Доста революционни песни правихме по онова време. Как се промени "Остава" през годините? През годините много неща се променяха. За щастие в този момент, 2012 година, четирима души са заедно от 13-14 години, а двама още от самото начало, което е някаква революция в човешките отношения в България. Българите сме хора, които непрекъснато критикуват, мразят и това много често води до разруха. Фактът, че има група, която е на 20 години е наистина нещо, което много рядко се случва. Ти си фронтменът на "Остава", вокалистът й, човекът, за когото обикновено се смята, че е сърцето на една група. Всъщност в една подобна банда има ли хора, които са по-важни и по-малко важни? Не мога да кажа. Групата ни е мощна заради това, че сме заедно и се допълваме по някакъв начин. Това, че аз и Жоро например правим основите на песните и текстовете, не ни прави някакви шефове или по-важни от другите. Всеки дава колкото може, за да стане накрая песента максимално добра. А как си обясняваш факта, за който спомена - че не сте си развалили отношенията толкова години? Всъщност много сме си ги разваляли, но в момента те са много добри. Ние сме хора и сме като едно голямо семейство. Всяка една група има сривове. И при нас е имало огромни сривове, на ръба на раздялата. Тогава просто сме спирали за няколко месеца. Егото играе много лоша шега на артистите. Според мен то е важно единствено, когато твориш, и когато си пред публика. Иначе съсипва отношенията. Какво ще се случи тази вечер в Pork Pie? Какво ще представлява концертът? Това, което се надявам да представлява е един страхотен рок концерт. Да има едни страхотно развълнувани музиканти и още по-развълнувана публика. След концерта ще дойде ли време за нов албум? В момента записваме нов сингъл, който се надявам да излезе някъде през октомври. Имаме много песни за нов албум. Надявам се да използваме този подем, който имаме сега покрай концерта, той е много емоционален за нас, и да запишем албума по-бързо. Подреди: Първите отгоре Последните отгоре - Страница: - 1 Евгения - 29.08.2012 г. 15:54:56 Е, какъв е този запис?! Мариан - 29.08.2012 г. 15:38:26 Ако групата имаше шанса да се роди в Англия, шансовете й щяха да са по-големи. - Страница: - 1 Напиши коментар - 18 май 2013 10:54 - 18 май 2013 07:56 - 18 май 2013 09:46 - 18 май 2013 09:04


text: С bianca през пролетта и лятото на 2011 Дизайнерите на bianca са се постарали да създадат такива облекла, които лесно да се съчетават в студените пролетни и летни вечери и горещите дни. Така линията Code Black е продължение на зимните колекции, но с акценти, предвкусващи пролетта, Café de Paris е в меки цветове в кафявата гама, които създават онова романтично настроение, с което свързваме Града на любовта. Grey for Day е по-спортна линия, която разчита на деним, ризи и жакети във фантастичните вариации на сивото. На неувяхващата актуалност на денима е подчинена и линията Blue Challenge, която наистина предизвиква ежедневието ни... Африканския привкус на линиите Kenya African и African Queen са за дамите, които обичат цветовете, пъстротата, многообразието. Като добавка към цветната феерия са леките материи, които създават чувство за прохлада. Още по-далече като географско понятие ни повеждат линиите 5th Avenue и Nevada, в които светлото и тъмното си определят романтична среща и в резултат на това се получават свежи и оригинални принтове. И на финала - най-лятната линия на bianca - Blue Marlin - свободни облекла с ваканционно настроение - къси панталони, сака с къси ръкави, ефирни блузи... Колекция Пролет/Лято 2011 на bianca ще намерите в магазин bianca в ЦУМ Ангели – пазители за месец март Ето кои са те за месец март: HAIAHIEL (5 - 9 март) Бог Господар на Вселената Защита от подли хора и клюкари. Освобождение от предследвачи. Защита в работата. Победа, мир. Смелост и духовна сила за преодоляване на житейските изпитания. MUMIAH (10 - 20 март) Бог Край на всяко нещо Способност да се довършват започнатите дела, да се постига с успех целта. Спокойствие, способност да се наслаждаваш на малките неща. Предразположеност към медицина. Разбиране на тайните на природата. VEHYIAH (20 - 24 март) Извисен Бог Дарява духовно озарение, мощна воля за творчество и трансформации. Бързина на мисълта, ясен вътрешен поглед, добро здраве и способност за лечение на болни. JELIEL (25 - 29 март) Състрадателен Бог Състрадателен дух, открит и лоялен характер. Любов към детството и към децата. Съгласува плодородието при хората, животните и растенията. SITAEL (30 март - 3 април) Бог е Надежда Дарява защита при задачи с голяма отговорност. Защитава от не приятности в ежедневието и се противопоставя на армиите и силите на злото. Физическа сила и голяма смелост.