text: Македонската литературна норма, често наричана македонски език, е официалният език на Република Северна Македония, принадлежащ към южнославянската езикова група, като част от нейната източна подгрупа. Ползва се от около 2 милиона души, от които около милион и 300 хиляди македонци, около 500 хиляди албанци, както и различен брой турци, цигани, сърби, бошняци, власи и други. Съществуването на самостоятелен „македонски език“ е предмет на езиковедски и политически спорове, често повлиявани от геополитическата конюнктура, която може да отдава предпочитания на едни или други гледни точки през различни периоди. Това е една от причините официалният език на Република Северна Македония да бъде известен под различни имена. Освен вече споменатите, в това число влизат македонска езикова норма, македонска книжовна норма, северномакедонска литературна норма, северномакедонска езикова норма, северномакедонска книжовна норма, македонски литературен език и македонски книжовен език. Съвременното виждане в българското езикознание е, че „официалният език на Република Северна Македония по своя произход и структурно-типологични характеристики представлява югозападна писмено-регионална норма на българския език“. Тази единна национална научна позиция е представена и аргументирана в 2020 година в труда „За официалния език на Република Северна Македония“ от учени от Института за български език, Кирило-Методиевския научен център, Института за изследване на населението, Института за исторически изследвания и научния архив към Българската академия на науките, факултетите по история и славянски филологии към Софийския университет, историческия факултет на Великотърновския университет и филологическия факултет на Югозападния университет. В политически план, последната изразена позиция на българското правителство – във връзка с обсъждането на начало на преговори за присъединяване на Северна Македония към Европейския съюз в края на 2020 година – е, че „България ще признае македонския език и македонската идентичност, ако Северна Македония признае, че исторически те произтичат от български основи.“ История Основите на т.нар. македонски език, без да е кодифициран, са положени на 2 август 1944 година по време на българско управление във Вардарска Македония (1941 – 1944), когато Антифашисткото събрание за народно освобождение на Македония, което тогава заседава нелегално в анексираната от Царство България зона от Вардарската бановина на бившото Кралство Югославия, взема решение „за въвеждане на македонския език като официален език на македонската държава“. Член No 1 на решението гласи: „В македонската държава като служебен език се въвежда народния македонски език“. В оригиналните документи е използвана фразата „народниот македонски йазик“, тъй като още не са въведени допълнителните букви на съвременната македонска азбука. През ноември 1944 г. президиумът на АСНОМ създава комисия за език и правопис, която трябва да направи предложение за азбука и правопис новата писмена норма. Езиковата комисия заседава от 27 ноември до 4 декември 1944 година, като предлага за основата на „македонския език“ да се вземат българските диалекти от линията Велес, Прилеп и Битоля, които те наричат „централно наречие“. Комисията прави и конкретно предложение за азбука. Предложението за азбуката е отхвърлено и нелегитимно е свикана втора комисия, която цели да въведе вуковата сръбска азбука. След отхвърлянето на предложението на втората комисия, АСНОМ създава трета такава. Азбуката за новосъздадената писмена норма, плод на третата комисия е приета на 3 май 1945 г., а месец по-късно, на 7 юни е утвърден и правописът. През следващите две десетилетия основната задача на македонските лингвисти е внимателно следене на динамичното развитие на езика и проучването му. Това налага създаване на база за по-организирана научна дейност в това число и формиране на институции за организиране на научната работа и създаване на кадри за да осъществяване и развой на лингвистична дейност. През 1946 г. в Скопие е формиран философски факултет със специален семинар по македонски език. В работа на семинара по македонски език през 1949 г. се включват и първите специалисти по македонска филология, завършили Философския факултет. Седем години по-късно, през март 1953 г. е създаден и Института за македонски език „Кръсте Мисирков“. Броят на кадрите всяка година се увеличава. С нарастването на специалистите се разгръща и научното изследване на езика. През 1950 г. катедрата и семинарът за македонски език започват издаването на месечното списание „Македонски јазик“. От 1954 г. списанието се издава от Института за македонски език „Кръсте Мисирков“, като става негов орган и започва да излиза веднъж в годината. Това се определя като важен момент в развитието на македонската лингвистика, а редакцията на списанието успява да привлече около него всички специалисти в областта. То има заслуга за развитието на езика и неговото приемане и утвърждаване. Семинарът предприема и други инициативи, свързани с издателска дейност, като още през 1950 г. започва да издава студентски дипломни работи. Институтът за македонски език също започва своята издателска дейност с издаването на стари текстове, специални издания и народни умотворения. През 1954 г. се основава Дружеството за македонски език и литература и започва да излиза от печат неговият орган „Литературна дума“ (), който се създава с цел оказване на влияние върху езиковата практика и разпространение на книжовния език. Освен в изданията „Македонски јазик“ и „Литературен збор“, статии на езиковедски теми се публикуват и в Годишния сборник на Философския факултет, Историко-филоложкия отдел, както и в литературно-историческите списания „Нов ден“, „Съвременност“, „Прегледи“ и други. Различни гледни точки по въпроса за македонския език Един често повдиган въпрос във връзка с македонския език е това, дали той е вариант на българския език или не. Въпросът има две страни – от една страна това е политически въпрос, т.е. въпрос за международното признаване на македонския език, а от друга – лингвистичен въпрос, който отразява езиковедската гледна точка. Политическа полемика за македонския език Няма ясна и всеобщо призната процедура по международно политическо признаване на даден език. Политическият спор по този въпрос още се нарича езиков спор между България и Северна Македония. От друга страна, това е чисто лингвистичен въпрос, който по силата на обективни критерии се опитва да установи съществуват ли безспорни аргументи, които могат да отговорят еднозначно – македонският и българският различни езици ли са, или са варианти на един и същи език. Пример за разминаване на лингвистичните и политическите дефиниции за езици са трите езика, които възникнаха след разпада на Югославия – сръбски, хърватски и босненски. Преди 1990 г. тези три езика не бяха различавани от славистите по цял свят, които говореха за и изучаваха един общ сърбохърватски език. Въпреки политическото съществуване на три отделни езика, славистите предпочитат да говорят за един език, който означават със съкращението БХС, на английски BCS , SCB или дори SBC. По т. нар. езиков спор между официалните власти на Република България и Република Северна Македония от северномакедонска страна се прибягва до политически аргументи и в този смисъл спорът няма развитие (виж аусбау-парадигма). Терминът „македонски език, съгласно Конституцията на Република Македония“ е използван в заключителните изречения на съвместната декларация от 22 февруари 1999 г. на министър-председателите на Република България и тогавашната Република Македония и в Договора за приятелство, добросъседство и сътрудничество между двете страни от 14 февруари 2018 г. Изрично изразената позиция на българските държавни органи е, че тези документи „не може да се разглеждат като признание от българска страна за съществуването на т.нар. македонски език“ и „че езиковата норма, обявена за конституционен език в Република Северна Македония, е свързана с промените на езика, наложени в някогашната югославска република“. В края на 2020 година, по повод обсъждането на начало на преговори за присъединяване на Северна Македония към Европейския съюз, българското правителство изрази позиция, че „България ще признае македонския език и македонската идентичност, ако Северна Македония признае, че исторически те произтичат от български основи.“ Езиковедска полемика за македонския език В лингвистиката не съществува универсален критерий, по който да се решава дали два диалекта принадлежат на един език или не. Обикновено се приема, че два диалекта принадлежат на един език, ако хората, които ги употребяват, могат да се разбират взаимно. Македонистиката се занимава с изучаването на историята, развитието, правописа и структурните характеристики на тази езикова норма. В началните класове в Люксембург децата изучават език, наричан понякога люксембургски език. Мнозинството от швейцарците считат швейцарския вариант на немския език за различен език спрямо стандартния немски. Този критерий изглежда прост и ясен, но той далеч не винаги може да се приложи. Понякога употребата на термините език и диалект е политически мотивирана. Така например причините, поради които норвежкият и датският език се считат за два отделни езика, а не за варианти на един и същ език, имат политически, а не лингвистичен характер. Според лингвиста Макс Вайнрайх езикът е диалект с армия и флот. Поради тази причина учените по света нямат единно мнение относно това дали има "македонски език", съществуващ отделно и независимо от българския език, или става въпрос за два варианта на един и същ език. Трябва да бъде отбелязано обаче, че родството между "македонския" и българския език (също както и родството между норвежкия и датския) не се оспорва от никого. Македонският език е признат за отделен от Енциклопедия Британика и Езиковата енциклопедия на Кембридж, както и учени от международната общност. В същото време френската „Голяма енциклопедия на езиците“ не разглежда македонския като отделен език. Кодифицираната норма на македонските диалекти, утвърдена през периода 1945 – 1950 г., или така нареченият македонски литературен език, се разглежда от повечето български езиковеди като трета книжовна норма на българския език, успоредна на българския книжовен език и на банатската писмена норма. Като основа за създаването на нова писмена норма е взет югозападният български а-говор. Почти единодушно мнение сред българските учени е, че т.нар. македонски език не бива да се счита за език, отделен от българския. Във втората половина на XIX век, когато става формирането на съвременния книжовен български език, в този процес се включват активно и книжовници от Вардарска Македония и въобще от цяла Македония. Благодарение на техните усилия например съвременният книжовен български език притежава деепричастие (ходейки, пишейки, говорейки и т.н.), макар че на територията на България (включително Благоевградска област) почти няма диалекти, които да притежават деепричастие. С цел да се подчертае, че македонският език не е език, отделен от българския, често в България вместо за македонски език се говори за писмено-регионална норма на българския език в Северна Македония. В официалната българска граматика, издадена от Българската академия на науките, пише: „Писмено-регионалната норма в Северна Македония възниква по силата на политически декрет (приет в манастира „Прохор Пчински“ на 2 август 1944 г.). Тя има за основа западнобългарския а-говор, разпространен както извън границите на България, така и дълбоко в нейните предели. По своя характер тя е писмено-регионална норма на българския език, защото се изгражда на основата на български говори“. Италианският езиковед Виторе Пизани дава следното становище за новообразувания от АСНОМ македонски „език“ и писменост след влизането на тези земи в рамките на СФР Югославия: В продължение на десетилетия контактите и културният обмен между България и Северна Македония са били ограничени. Днес обаче контактите от всякакъв характер между населението на двете страни стават все по-активни. Въпросът как тези усилени контакти ще се отразят на бъдещото развитие на северномакедонската езикова норма не е бил подлаган на сериозен научен анализ. Обаче е имало редица случаи българи, посетили Северна Македония, да бъдат бъркани с македонци от местните жители заради говорения от тях език. Битува и противоположно мнение. Според поета Румен Леонидов съдбата на българи и македонци „вече е различна“. „Белетристиката и особено поезията на македонските писатели е в значителна степен непонятна.“ „Изкуствено създаден или неизкуствено, македонският език живее, расте и се обогатява отделно от нашия книжовен език.“ Необходимо е „да се преодолеят емоциите и да се приемат фактите спокойно“. Езиковедът Благой Шклифов твърди, че създаването на македонската книжовна норма е било улеснено от кодификацията на новобългарския език след Освобождението, изцяло на основата на източнобългарските говори. Той предлага като решение в книжовния език да бъдат възприети част от изразите, използвани в македонската норма – равноправно като в случая с думата за крак – „нога“, или в замяна – за замяна на чуждици. Историкът Коста Църнушанов от своя страна посочва силната роля, която са изиграли включените в македонската норма сърбизми в различни сфери с цел максималното ѝ отдалечаване от книжовния български и максималното ѝ приближаване – с перспектива за поглъщане към сръбския – и вижда като основно решение десърбизацията на първата. Засилващите се политически и икономически връзки между Република България и Република Северна Македония налагат все по-честа размяна на документи. Комуникациите обаче са затруднени по следните причини: от 1912 г. в училищата във Вардарска Македония (с изключение на периодите 1915 – 1918 и 1941 – 1944) не се изучава български език: до 1941 г. преподаването е на сръбски, а от 1945 г. – на македонска литературна норма; терминологията в научно-техническата, икономическата и юридическата област е до голяма степен различна в македонски и български, поради което сложните текстове се налага да се адаптират и Северна Македония е единствената съседна на България държава, където не може да се изучава книжовен български в университетите или на частни курсове. Не съществуват обаче пълни българо-македонски и македонско-български речници. Според един от създателите му, Блаже Конески, македонският книжовен език е изграден на народна основа. В своята „Граматика на македонския книжовен език“ (1952, 1954, 1967) той посочва, че в основата му са залегнали централните македонски говори – в районите на Прилеп, Тиквеш и Велес. В същата книга Конески разглежда историческото развитие на македонския език, като търси корените му още в езика на Кирил и Методий с твърдението, че той бил изграден на базата на солунския македонски диалект, без да посочва основните му черти (вижте: старобългарски език). За преписите на Кирило-методиевите преводи, правени в Македония, Конески в своя труд твърди, че са на македонски, като се позовава на известни имена в славистиката: Степан Кулбакин, Ватрослав Ягич, Андре Вайан и др., които говорят за стари македонски диалекти и книжовни паметници. Той се позовава преди всичко на една класификация на Кулбакин от 1923 г., в която „той отделя македонските текстове преди всичко по замяната ъ>о (сон)“. За книжовните паметници от Северна Македония от XIV век Конески признава, че „се засилва влиянието на сръбската редакция на старобългарския език. Причината за това била преди всичко присъединяването на македонските краища към тогавашната сръбска държава (има се предвид т.нар. „рашки правопис“ по времето на Стефан Милутин, Стефан Дечански, Стефан Душан и Стефан Урош, но и за него е спорно доколко е „сръбски“).“ Този факт е показателен и за цялото бъдещо развитие на писмеността и езика в Северна Македония, преминало според редица филолози под знака и на сръбското езиково влияние. Сръбската редакция, пише Конески „надделява у нас чак до 18 век и служи като езикова основа“ на редица книжовни паметници. Той обаче твърди, че „същевременно се наблюдават и видими следи от особеностите на македонската писменост от Средновековието. Нерядко се среща употреба на ъ (освен ь)... характерни за по-ранната славянска писменост у нас“ (!) Появата на съвременния македонски език Блаже Конески търси в периода XVIII-XIX век, като в увода си към „Граматиката“ дава примери от редица документи, писани на македонски диалекти. Конески обаче не посочва никъде как е наричан тогава езикът, който за него е македонски, в редицата запазени речници от този период, напр., заглавието на цитираната от него „Книга за научение трих язиков славяноболгарский и греческия и карамалицкой“ (1841) от Теодосий Синаитски е дадено само в първата си част (Книга за научение трих язиков) и славяноболгарский не се споменава. Конески обосновава неизбежността на появата на македонския книжовен език по следния начин: „Нашите хора, изхождайки съвсем ясно от известния опит, който имат, се боят от налагането на българските търговци на македонските пазари“ („Граматика...“, „Увод“, „Македонският езиков въпрос през 19 век“). Преди Втората световна война книга, написана на македонски диалект, издава през 1938 г. Венко Марковски; няколко години по-късно книги на македонски диалект публикуват и Васил Ильоски, Ристо Кърле, Кочо Рацин, Коле Неделковски и др. Характерни особености В графичната система се налага вариант на кирилска азбука, който е много близък до сръбската азбука, най-вече с буквите за меките съгласни љ и њ и буквите ј и џ. Освен това по аналогия на сръбските букви ђ и ћ се въвеждат ѓ и ќ. За звука дз също се въвежда отделна буква (ѕ). Обаче за звука ъ се използва само апостроф. Правописната система е умерено фонетична, а не морфологична, по образец на сръбския правопис. Фонетичната система е изградена на базата на централните македонски говори, в които редукция е много по-рядко явление, отколкото в по-източни говори, ъ преминава в о (бочва, вошка), голямата носовка (Ѫ) преминава в а (пат, заб, маж), а ят (Ѣ) преминава в е (леб, млеко), ударението е пропарокситона (на третата сричка от края на думата), включително и в рамките на именните групи: целó-лето, голéм-празник и т.н. Морфологичната система има елементи, които са общи за македонските и родопските, както и за част от торлашките говори – при членните форми освен общата определеност съществува и „пространствен нюанс“, т.е. близки и отдалечени предмети: книгата (изобщо), но и книгава (тази книга тук) и книгана (онази книга там); сложни глаголни форми със спомагателен глагол имам: имам земено, имам видено и т.н. Лексиката на македонския книжовен език е изградена, като са използвани няколко различни подхода: запазени са редица думи, общи за диалектите в България и Северна Македония; от диалектите се налагат специфични думи, различни от български (а и от сръбски): настан (събитие, ср. догађај), бран (вълнá, талаз; ср. талас), бара (търси, ср. тражи, захтева) и т.н.; правят се калки (преводи) на сръбски думи: барање (ср. захтев), побарувачка (ср. потражња), „печатач“ (ср. „штампач“) и т.н.; голяма част от терминологията в различни сфери е директно заета от сръбски: одбор (комитет), реченица (изречение), производ (изделие, продукт), допис (писмо), безбедност (безопасност, сигурност) и мн. др. Съвременно състояние След разпадането на Югославия и установяването на Северна Македония като независима държава, върху македонския книжовен език започват да оказват влияние различни фактори: Широко използване на латински думи за заместване на сръбски: афирмира, дефинитивно, дестинација и т.н. Но въпреки това често филми и телевизионни сериали, закупени от трети страни, се наричат в Северна Македония със сръбското им име: примерно сериалът Узурпаторката е излъчен под наложеното му в Сърбия име „Злобница“, Пепел от Рози-„Изгубена чест“, Любов под наем-"Вљубениот ерген" (превод на сръбското име „Заљубљени нежења“) и други. Оспорват се заслугите на Блаже Конески като кодификатор на македонския книжовен език (Стоян Киселиновски, „Кодификација на македонскиот литературен јазик “). Все по-интензивно общуване на говорещите северномакедонската книжовна норма с говорещите книжовен български, което води до колебание при употребата и на двете езикови норми. (Като пример за колебание на българската книжовна норма може да се даде преводът на романа „Подковица на смъртта и надеждата“ на Миле Неделковски. Като пример за колебание на северномакедонската книжовна форма може да се даде скандалът с Киро Глигоров за правилната употреба на фразата „разбира се“ – „се разбира“.) Редица езиковеди в Северна Македония отбелязват с тревога факта, че в ежедневието си жителите на страната използват предимно местните диалекти, а не книжовната норма. Типичен пример за това е популярното северномакедонско комедийно предаване К-15, като на критиките режисьорът Бранко Огняновски отговаря, че книжовен език се говори само в северномакедонския парламент. Източници Институт за български език. (1978). Единството на българския език в миналото и днес. София: АИ „Проф. Марин Дринов“. Стоянов, Р. (2008). Борба за език. София: ИК Огледало. ISBN 978-954-8041-39-3 Тилков, Д., и др. (1993). Граматика на съвременния български книжовен език. Том 1. София: Българска академия на науките, ISBN 954-430-180-1 Danforth, L.M. (1995). The Macedonian Conflict: Ethnic Nationalism in a Transnational World. Princeton, NJ: Princeton University Press, ISBN 0-691-04356-6 Friedman, V.A. (2006). Macedonian. В: Brown, K., & Ogilvie, S. (Eds.). (2009). Concise Encyclopedia of Languages of The World. Oxford: Elsevier Ltd. ISBN 978-0-08-087774-7 Shea, J. (2008). Macedonia and Greece: The Struggle to Define a New Balkan Nation. Jefferson, NC: McFarland & Company, Inc. ISBN 0-7864-3767-7 Външни препратки Граматика Провопис на македонскиот јазик – 2017 Македонски правопис со правописен речник, Блаже Конески и Крум Тошев – 1950 Македонска граматика, Круме Кепески – 1946 Македонски правопис 1945 Други За историята на писмената норма в СР Македония – Официална позиция на БАН Румен Леонидов Да заровим езиковия проблем Природата на македонския стандартен език , Младен Сърбиновски Ревизия на езика и историята в Македония , Кристиан Фос James F. Clarke, Macedonia from S. S. Cyril and Methodius to Horace Lunt and Blazhe Koneski: Language and Nationality Ив. Кочев и Ив. Александров, Документи за съчиняването на македонския книжовен език И. И. Калиганов, "Размышления о македонском „срезе“ палеоболгаристики" За македонцките работи – Няколко думи за македонския литературен език – Мисирков – 1903 Откога има български език? Македонският език ли е или диалект Вижте също Егейска македонска литературна норма Бележки Български книжовен език


source: wikipedia

text: Населението на Обединеното кралство наброява близо 64,1 млн. души според оценка от юли 2013 г. Англичаните произлизат от смесването на дошлите от континента германски племена – англи, сакси, юти, както и датчани и нормани, със заварените местни келти. Така са се обособили четирите главни групи: англичани (около 80%), шотландци, ирландци и валийци (уелсци) върху келтско-саксонска и норманска основа. Уелсците се смятат за най-преки потомци на келтите. Те са запазили старинния си език. Шотландците представляват интерес със своите гайди и поли на карета, показващи принадлежност към различни кланове (родове). Голям брой хора – европейци, азиатци и африканци (главно от бившите британски владения) – идват във Великобритания, за да учат и работят. Средната гъстота на населението в страната е 241 души на кв. км, но в отделните области този показател е различен – в Англия – 350, в Уелс – 130, в Шотландия и в Северна Ирландия – 107 души. Близо 80% от населението живее в градовете. 1/3 от населението на страната живее в селищни съзвездия с население над 1 млн. души – агломерациите Голям Лондон, Голям Манчестър, Голям Бирмингам, Западен Йорк с център Лийдс, Клайдсайд с център Глазгоу, Мърсисайд с център Ливърпул, Южен Йорк с център Шефилд и Тайнсайд с център Нюкасъл. Векове наред милиони англичани, ирландци, шотландци и уелсци са се изселвали в задморските владения от Британска Колумбия до Индия и Австралия. Господстващата религия в страната е реформистката англиканска църква, но има католици, индуисти и мохамедани. Численост Численост според преброяванията на населението: Съставни части Численост на населението в съставните части на Обединеното кралство, според преброяванията на населението през годините: Коефициент на плодовитост 2001 – 1.63 2008 – 1.96 Англия -1.94 Уелс – 1.96 Шотландия -1.8 Северна Ирландия -2.1 Възрастова структура 0 – 14 години: 19% (мъже 5 816 313; жени 5 519 479) 15 – 64 години: 65% (мъже 19 622 152; жени 19 228 938) 65 години и нагоре: 16% (мъже 3 864 612; жени 5 459 970) Данните са основани върху изследване от 2000 г. (2009) Естествен прираст По данни от 2000 г., естественият прираст е 0,25%. В сравнение със страни като Германия, България и Русия, демографските показатели са по-благоприятни. Великобритания общо Северна Ирландия Шотландия Раждаемост и смъртност Раждаемостта показва тенденция към намаляване. Докато през 1900 г. е била 26‰, през 2000 г. е само 11,76‰. Смъртността е 10,38‰. Детската смъртност е ниска: 10,38‰. Средно, на една жена се падат по 1,96 родени деца. Етнически групи англичани: 81,5% шотландци: 9,6% ирландци: 2,4% уелсци: 1,9% ълстърци: 1,8% западноиндийци, индийци, пакистанци и други: 2,8% Вероятна продължителност на живот средно за населението: 77,66 години мъже: 74,97 години жени: 80,49 години Данните се основават на проучвания от 2000 г. Полово съотношение След проучвания от 2000 г., данните за съотношението мъже/жени са следните: при раждане: 1,05 мъже/жени под 15 години: 1,05 мъже/жени 15 – 64 години: 1,02 мъже/жени 65 години и нагоре: 0,71 мъже/жени средно за населението: 0,97 мъже/жени Грамотност Поданиците на Обединеното кралство на възраст 15 години и нагоре трябва да са покрили пет или повече годишно образование. През 1978 г. 99% са отговаряли на това изискване. Езици английски уелски (20% от населението на Уелс го говори – около 600 000 души) шотландската форма на келтски (около 60 000 души го говорят в Шотландия) ирландската форма на келтски (около 110 000 души го говорят в Северна Ирландия) Религия Англикани: 27 милиона Римокатолици: 9 милиона Мюсюлмани: 1,5 милиона Презвитерианци: 800 000 Методисти: 760 000 Сикхи: 400 000 Джедаи: 390 000 (по данни от 2001 г.) Индуисти: 350 000 Евреи: 300 000 (по данни от 1991 г.) Източници


text: Хуманизмът е система на образование и метод за изследване, зародил се в северна Италия през XIII и XIV век и разпространил се из континентална Европа и Англия. В най-общ смисъл е проява на любов към човека, човеколюбие, човечност и т.н. и се прилага към разнообразни идеи, методи и философски теории, които ги поставят в своя център. Известен още като Ренесансов хуманизъм, той оказва исторически толкова силно влияние, че става една от основните причини Ренесансът да се разглежда като отделен исторически период. Макар самата дума Ренесанс да е по-скорошна, фундаменталната идея за периода за обновление и възраждане е по същество хуманистична. Въпреки това хуманизмът търси своите философски корени в по-ранни исторически епохи, а и продължава да оказва влияние дълго след края на Ренесанса. Според друго определение това е културно-историческо понятие, с което се обозначават определени периоди или епохи в културната история на Европа – в такъв смисъл се говори за античен хуманизъм, ренесансов хуманизъм, неохуманизъм. От понятието произхождат понятия като хуманитаристика, хуманни науки, хуманност. Като философско понятие, хуманизмът понякога има различен и даже противоположен смисъл според различните автори и течения. Произход на термина Думата „хуманизъм“ намира място в речника на науката в началото на XIX век. Тя произхожда от латинската дума humanitas, която означава хуманност, човечност. Философско течение Хуманизмът е философско тълкувание на действителността, която е открила, че човешкото същество в своята същност е нещо, имащо огромна важност. За хуманистична се смята всяка позиция или практична дейност, която се основава на този факт. Хуманизмът учи, че създанието на едно човешко същество би било недостатъчно, ако не се смятат за важни следните съображения: Всеки човек е невероятно творение. Човешкото същество е толкова природа, колкото и създание. Човечеството е като един голям свръх-организъм и ние сме част от него. За най-доброто функциониране и благополучие на човешкото същество е необходима пълноценна връзка и сътрудничество. Главната отправна точка на хуманистичните възгледи е идеята, че схващането за добро и зло трябва да лежи на индивидуалното и общественото благо, без да се изхожда от метафизични и трансцендентни аргументи. Съвременният хуманизъм има оптимистичен възглед върху човешките възможности. Въпреки това не се предполага, че човешката природа е изначално съвършено добра или че животът на всеки човек успява да оправдае хуманистичните идеали без външна подкрепа. Признава се, че осъществяването на пълния човешки потенциал е тежко начинание, което изисква помощта на другия. Крайните цели са процъфтяване на индивида; постигането на по-добър живот за всички хора; формирането на загриженост у човека, бидейки той най-съзнателният сред видовете, за останалите същества на планетата като част от единен, общ организъм. Най-същественото е правенето на добро и хармоничното живеене в настоящето, както и постоянното доизграждане на света, който да се оставя във все по-усъвършенстван ред за всяко следващо поколение. Списък на хуманисти Предшественици Конфуций Платон Протагор Сократ Хипократ Цицерон Ренесансови хуманисти Данте Алигиери Джовани Бокачо Поджо Брачолини Еразъм Ротердамски Лоренцо де Медичи Пико дела Мирандола Томас Мор Петрарка Франсоа Рабле Бъртран Ръсел Хуманисти на Новото време Волтер Йохан Волфганг Гьоте Томас Джеферсън Чарлз Дикенс Мартин Лутер Карл Маркс Мишел дьо Монтен Луи Пастьор Марк Твен Бенджамин Франклин Фридрих Шилер Съвременни хуманисти Айзък Азимов Алберт Айнщайн Дитрих Бонхофер Лех Валенса Кърт Вонегът Ханс-Георг Гадамер Махатма Ганди Бил Гейтс Джон Дюи Александър Дубчек Йоан Павел II Джими Картър Мартин Лутър Кинг Майка Тереза Нелсън Мандела Ейбрахам Маслоу Джордж Оруел Карл Попър Карл Сейгън Жан-Пол Сартр Едуард Саид Антоан дьо Сент-Екзюпери Александър Солженицин Джон Стайнбек Александър Флеминг Ерих Фром Херман Хесе Стефан Цвайг Ернст Борис Чейн Алберт Швайцер Оскар Шиндлер Карл Роджърс Форми и/или течения на/в хуманизма Религиозен хуманизъм Хуманистичен юдаизъм Християнски хуманизъм Ренесансов хуманизъм Нов хуманизъм (неохуманизъм) Марксистки хуманизъм Трансхуманизъм Постхуманизъм Форми на опозиция Антихуманизъм, нихилизъм Фашизъм, нацизъм, ционизъм Организации Position Papers, Center for Inquiry (Амхърст, САЩ) What is humanism?, Humanists International (Великобритания) Institute for Humanist Studies Are You Humanist?, American Humanist Association What is humanism?, British Humanist Association Източници


text: Ралф Нейдър (на англ.: Ralph Nader) е американски адвокат от ливански произход, завършил Харвард с отличие, посветил живота си на последователна борба за разкриване на злоупотреби с политическата власт и властта на мощните корпорации. През 2000 г. Ралф Нейдър е издигнат за кандидат за президент на Зелената партия. Нейдър обаче не се задоволява само с разкрития и публикации. Неговият уникален принос е в това, че след като е изнесъл неприятните факти, не спира да води борба, докато не бъдат въведени закони за пресичане на злоупотребите и ограничаване правомощията на властимащите. Без да е заемал никога управленчески пост, Нейдър използва знанията си на юрист и способностите си на организатор, активист, и памфлетист, за да раздвижи общественото мнение и да прокара десетки реформи в широк кръг сфери от обществен интерес. Нейдър е основател на множество организации и групи за защита на обществените интереси, като например Център за автомобилна безопасност, Граждани общественици, Група за изследване на обществените интереси, Проект за чиста вода, Център за права на инвалидите, Център за права на пенсионерите, Група за отговорност на корпорациите, Обществени действия в авиацията, Център за изследване на застраховането, Група за изследване на данъчното облагане, Основна информация за граждани, Наблюдатели на глобалната търговия, сп. „Многонационален монитор“ и мн. др. Ралф Нейдър е наричан „най-успешният социален критик на Америка“. Наричан е още как ли не – от „ровещ се в калта“ до „обществен защитник“ и „рицар в потребителското общество“. Той самият се нарича „обществен гражданин“. Неговата добре обоснована и документирана критика на правителството и индустриалните корпорации има широк отзвук сред американското обществото и спомага за осъзнаване на възможностите на самите граждани да ограничават бюрократичната власт. Той е „най-упоритият гражданин на САЩ“, според сп. „Тайм“. Примерът му вдъхновява множество други защитници на гражданите, граждани активисти и адвокати в обществен интерес, които на свой ред създават свои организации из цялата страна. Кариера Адвокатът кръстоносец за пръв път се появява в заглавията на вестниците през 1965, когато издава първата си книга – „Опасни при всяка скорост“ – остра критика на автомобилната индустрия заради производството на необезопасени автомобили и дефектни автомобилни двигатели. Книгата става повод за дебати в Конгреса, в резултат на които през 1966 г. се издават серия закони за безопасност на автомобилите, изваждат се от употреба милиони дефектни двигатели и се спасяват много човешки живота. Сред заслугите на Нейдър са най-малко осем големи федерални закона за защита на потребителите, като например: Закон за безопасност на автомобилите, Закон за чистотата на питейната вода, Закон за достъп до информация (1974), Закон за защита на разобличителите (1989) и др., създаването на контролни агенции по Безопасност на труда и Трудова медицина, Защита на околната среда, Защита на потребителя и др. Нейдър е автор на редица книги по въпроси от обществен интерес, като например опасностите от газопроводите, вредните излъчвания от телевизорите, радиоактивното излъчване, рисковите условия на труд в мините, вредностите в месопреработвателната и други промишлености и т.н. През 1968 г. Нейдър и група студенти по право разследват Федералната комисия за търговия – агенция, натоварена от правителството със задачата да защитава интересите на потребителите от некачествени стоки, мошенически бизнес практики и измамни реклами. Екипът на Нейдър разкрива, че комисията „бъка от шуробаджанащина, манипулирана е от комерсиалните хищници и е непроницаема за граждански мониторинг“. Докладът на Нейдър, публикуван през 1968, води до правителствено разследване и основна реорганизация в комисията за търговия, а Нейдър печели нови привърженици сред гражданите и вдъхновява нови прояви на будна гражданска съвест. Въодушевен от този успех, Нейдър наема няколко десетки студенти през лятото на 1969 за разследване на правителствени и корпоративни злоупотреби в Междущатската търговска комисия (сега вече несъществуваща) – некадърност и корупция, рискове за здравето от замърсяването на въздуха, липса на контрол от страна на Администрацията по храните и лекарствата и др. Представа за мащаба на Нейдър дава акцията му от 1970 г. – повече от 30 000 студенти, една трета от юридическия факултет на Харвард – кандидатстват през лятото за 200 работни места, които Нейдър създава с постъпленията си от публикации и платени лекции. Журналистът Уилям Грайдър, по онова време репортер в „Уошингтън Пост“, нарича напористите студенти „Рейдърите на Нейдър“. През следващите лета са организирани нови рейдове срещу замърсяването на водата, конфиденциалността на правителството, конфликта на интересите и концентрацията на власт в Първа Национална Сити Банка (сега Ситибанк), злоупотребите в домове за стари и болни хора, опасностите от пестицидите в земеделието и разхищението на земя в Калифорния от строители и борсови посредници. До 1972 г. Нейдър вече е публикувал 17 книги. Амбициите му са да даде тласък на гражданския потенциал в модерното общество, доминирано от институционални гиганти – многонационални корпорации, тежка правителствена бюрокрация, професионални съюзи, университети. Нейдър счита, че Томас Джеферсън не е можел да предвиди как паричните интереси, прекалената конфиденциалност на властимащите, усложнените административни и съдебни процедури и самият огромен размер на населението в САЩ към средата на 20 век ще подронят основите на правителствената отчетност. Нито че Джеймс Медисън – авторът на прочутото есе „Федералист No. 10“, е можел да си представи, че резултатът от сблъсъците между конкуриращи се фракции с противоположни интереси няма да бъде в интерес на обществото. В този смисъл, създаването от Нейдър на свободни граждански организации за представителство на народа като цяло – „обществения интерес“ – е смело и новаторско начинание в американския политически живот. Демонстрирайки че и отделната личност може действително да осъществи важни реформи, когато е въоръжена с факти, сила на духа и творческо вдъхновение, Нейдър доказва значението на гражданина в модерното масово общество. Постигнатото от Нейдър за над 30 години дейност е забележително – множество законодателни промени, десетки нови правителствени програми са защита на гражданите, подобряване условията на труд в редица промишлени отрасли и извоюване на свободен достъп до информация. Нейдър не само създава мрежа от организации на активистите в САЩ, но и влиза в контакт с активисти от други държави. Нейдър гордо нарича себе си „гражданин на пълно работно време“ и смята, че всеки човек би трябвало да отделя поне малко от времето си за работа в полза на обществения интерес. Цитат „Живеем в система на корпоративен социализъм“, заявява Ралф Нейдър, „където корпорациите капитализират печалбите си, а социализират загубите си.... Облагат ни с данъци заради собствената си некадърност, грешки и безполезност“. Библиография Unsafe at Any Speed. Grossman Publishers, 1965. Action for a Change (with Donald Ross, Brett English, and Joseph Highland). Penguin (Non-Classics); Rev. edition, 1973. Whistle-Blowing (with Peter J. Petkas and Kate Blackwell). Bantam Press, 1972. Ralph Nader, Joel Seligman, and Mark Green. Taming the Giant Corporation. Paperback ed. Norton, W. W. & Co., Inc., 1977. Nader, Ralph, and John Abbotts. Menace of Atomic Energy. Paperback ed. Norton, W.W. & Co., Inc., 1979. You and Your Pension (with Kate Blackwell) The Consumer and Corporate Accountability In Pursuit of Justice Corporate Power in America (with Mark Green) Penguin Books, 1977. Ralph Nader Congress Project Ralph Nader Presents: A Citizen's Guide to Lobbying Verdicts on Lawyers Who's Poisoning America (with Ronald Brownstein and John Richard) The Big Boys (with William Taylor) Nader, Ralph, and Wesley J. Smith. Winning the Insurance Game: the Complete Consumer's Guide to Saving Money. Hardcover ed. Knightsbridge Pub., 1990. Nader, Ralph, and Clarence Ditlow. Lemon Book: Auto Rights. 3rd ed. Asphodel Pr., 1990. Nader, Ralph, and Wesley J. Smith. Collision Course: the Truth About Airline Safety. 1st ed. McGraw-Hill Co., 1993. "Children First! A Parent's Guide to Fighting Corporate Predators" (with Linda Coco) Corporate Accountability Research Group, 1996. Nader, Ralph, and Wesley J. Smith. No Contest: Corporate Lawyers and the Perversion of Justice in America. Hardcover ed. Random House Pub. Group, 1996. Canada Firsts (with Nadia Milleron and Duff Conacher) The Frugal Shopper (with Wesley J. Smith.) Getting the Best from Your Doctor (with Wesley J. Smith.) Nader on Australia Nader, Ralph. Cutting Corporate Welfare. Paperback ed. Open Media, 2000. The Ralph Nader Reader. Seven Stories Press, 2000. Crashing the Party, 2002. Civic Arousal Paperback ed. Harper Publishing, 2004. "It Happened in the Kitchen: Recipes for Food and Thought" "Why Women Pay More" (with Frances Cerra Whittelsley) Nader, Ralph. The Good Fight: Declare Your Independence and Close the Democracy Gap. Paperback ed. Harper Collins Pub., 2004. "The Seventeen Traditions" Regan Books, 2007. Citizen Power: A Mandate for Change by Mike Gravel, 2008. Foreword by Ralph Nader. Only the Super-Rich Can Save Us! Seven Stories Press, 2009. Getting Steamed to Overcome Corporatism Common Courage Press, 2011. The Seventeen Solutions: Bold Ideas for Our American Future HarperCollins, 2012. Told You So: The Big Book of Weekly Columns. Seven Stories Press, 2013. Unstoppable: The Emerging Left–Right Alliance to Dismantle the Corporate State]]. Nation Books, 2014. Return to Sender: Unanswered Letters to the President, 2001–2015. Seven Stories Press, 2015. Breaking Through Power: It's Easier Than We Think. City Lights Open Media, 2016. За него Jurgen Vsych, What Was Ralph Nader Thinking?, Wroughten Books, 2008 ISBN 978-0-9749879-2-7 Dan Burt, Abuse of Trust: A Report on Ralph Nader's Network, 1982 ISBN 978-0-89526-661-3 Charles McCarry, Citizen Nader, Saturday Review Press, 1972 ISBN 0-8415-0163-7 Thomas Whiteside, The Investigation of Ralph Nader, 1972 Източници Външни препратки Официален сайт на Ралф Нейдър Възпитаници на Харвардския университет Американски общественици Американски колумнисти Американски политици Американски юристи Ливанци в САЩ Кънектикътци


text: Сръбският език () се говори от около 8,5 милиона души главно в Сърбия, Босна и Херцеговина и Черна гора и е официален език в Сърбия, Черна гора и Босна и Херцеговина. На него говорят и сръбските малцинства в Хърватия, Северна Македония, Словения, Унгария и Румъния. Трудно е да се определи броят на сърбите – изселници в Европа, Северна и Южна Америка и Австралия. Сръбският език спада към западната група южнославянски езици. В основата му са по-младите новощокавски говори на щокавския диалект, наречени източни херцеговски говори (за йекавския изговор) и най-младите новощокавски говори (за екавския изговор). Според някои сръбски езиковеди друг основен диалект е т.нар торлашки говор. Характерни особености на сръбския език В морфологично отношение сръбският език е запазил падежната система при имената, макар и доста опростена (особено в множествено число – в дателен, творителен и местен падеж има общо окончание -ма при съществителните и -им при прилагателните); при глаголите са запазени архаичните времена аорист и имперфект (минало свършено и несвършено време), но се срещат само в произведения на стари писатели, докато в съвременни текстове не се откриват изобщо; все повече намалява използването на инфинитива, който се замества от да- конструкция. Най-характерна фонетична черта на сръбския език е неговата сложна акцентна система, която дава основание на някои изследователи да го определят като маргинално тонален. Върху стара праславянска основа той е създал система от четири ударения, които се различават както по дължина: къси: ` и ``; дълги: ́ и ˆ; така и по интонация: възходящи: ` и ́; низходящи: `` и ˆ. Сръбското ударение е свободно, подвижно и музикално. То може да стои на всички срички, с изключение на последната. Освен това то може да променя мястото си, дължината си и интонацията си в различни форми на една и съща дума (јỳнāк, јунáка, јÿначе). Дълга сричка в книжовния език може да се появи не само под ударение, но и след ударение. Исторически преглед Най-старият книжовен език у сърбите На територията на средновековните сръбски държави се е използвала сръбска редакция на старобългарския език (църковнославянски език). В административните и юридическите текстове обаче се използвал предимно народен език. Затова многобройните грамоти (повели) са богат източник за изучаване развитието на щокавския диалект до края на 15 век. През XV век българските книжовници Григорий Цамблак и Константин Костенечки, които бягат от турското нашествие, се опитват да реформират сръбския църковнославянски език. Нахлуването на турците и падането на сръбската държава силно затруднява всяка книжовна дейност в Сърбия, така че националната идентичност на сърбите и народният сръбски език се запазват до голяма степен благодарение на устното народно творчество, особено на епичните народни песни. Според Павел Шафарик през XVI в. книги на сръбски език се печатат в Османската империя в Шкодра, Белград и Грачанишкия манастир на Косово поле. При научното дирене на Константин Иречек в края на XVIII век тези издания вече са библиографска рядкост. Славяносръбски книжовен език С голямото преселение на сърбите на територията на Унгария и Източна Славония в края на 17. век и началото на 18. век под предводителството на патриарх Арсений III Черноевич сръбското население в рамките на Хабсбургската монархия се развива и създава свой книжовен език, смесица между руския църковнославянски и народните сръбски говори. Този книжовен език, наречен славяносръбски (или граждански), се използва от средата на 18 до трийсетте години на 19. век. Реформа на книжовния език и правопис В края на 18 век сръбският писател Доситей Обрадович обявява, че ще пише на простонароден език, който да бъде разбиран не само от образовани хора, но и от необразованите селяни и пастири. Въпреки това, езикът на Обрадович представлява славяносръбска смесица, но не и народен език. Дейността на Вук Караджич Вдъхновен от идеите на Доситей Обрадович, през 1813 г. Вук Караджич, подпомогнат от словенеца Йерней Копитар, започва във Виена работа по реформата на сръбския език и писменост. През 1814 г. Вук Караджич издава своята „Граматика на сръбския език“ (Писменица сербскога іезика). Тя е написана с опростена азбука, предложена от Сава Мъркал. „Граматиката“ на Вук Караджич представлява основа за създаване на стандартен книжовен език на базата на източнохерцеговския новощокавски иекавски диалект. От самото начало на своята книжовна дейност Вук Караджич прилага правописния принцип „пиши както говориш“ (пиши као што говориш), т.е., използва фонологичен правопис, като постепенно реформира и сръбската кирилица. След издаването на „Граматиката“, Вук Караджич събира и издава народни песни, като успоредно с това събира и думи за капиталния си труд – „Сръбски речник“ (Српски рјечник), който излиза през 1818 г. и съдържа 27000 сръбски народни думи и изрази. В своя „Речник“ той използва окончателно реформираната сръбска кирилска азбука, използвана и до днес. Въпреки че Вук Караджич става широко популярен, става член на няколко научни дружества в Русия, Германия и Полша, получава докторат по философия в Йена, противниците му в Сърбия не допускат въвеждането на сръбския народен език и фонетичния правопис. Те оспорват възможностите на народния език да служи за изразяване на сложни мисли. Вук Караджич успява да разбие всички съмнения в богатството и съвършенството на народния език, след като издава четири големи тома с народни песни (1823, 1824, 1833). Съпротивата срещу езика и правописа на Караджич е толкова силна, че концепцията му за книжовен език бива приета официално едва през 1868 г. Дейността на Джуро Даничич Към края на 40-те години на 19 век в Сърбия идва ново поколение книжовни и научни дейци, което приема реформата на Вук Караджич. Сред тях най-силно се изявяват поетът Бранко Радичевич и близкият сътрудник на Вук, Джуро Даничич, който помага изключително много при второто издание на „Сръбския речник“ през 1852 г. Джуро Даничич изиграва ключова роля в стандартизацията на сръбския книжовен език, която завършва през последните десетилетия на 19 век. През 1850 г. излиза „Малка сръбска граматика“ (Мала српска граматика) от Джуро Даничич, която е първата научно разработена граматика на сръбския език и служи като солидна основа на всички по-късни сръбски граматики. Съвременният сръбски книжовен език Въпреки че Вук Караджич се застъпва за иекавската норма в стандарта на сръбския език, налага се екавския изговор, базиран на най-младите новощокавски говори (шумадийско-войводинския диалект). През югославския период от 1918 до 1990 г. се налага латиницата като графична система, за да бъде по-лесно налагането на донякъде изкуствено създадения сърбохърватски език. След разпадането на Югославия сръбският език отново става самостоятелен и естественият му развой се възстановява. Обаче в научно-техническата лексика остават много хърватизми като наследство от общия период. Освен това латиницата все още продължава да се използва масово от сърбите, почти наравно с кирилицата. Официална сръбска писменост е кирилицата, която се състои от 30 букви, но се допуска и използване на латиница, особено в общините, където освен сръбския, официален език е език на някоя национална или етническа общност, а също така и на територията на цялата Автономна област Войводина, където равноправно се използват (според числеността на населението) сръбски, унгарски, ромски, хърватски, словашки, румънски и русински език. Съвременният сръбски език е отразен най-пълно в „Граматиката“ на Михайло Стеванович, както и в речника на Милош Московлевич. Изборът на азбука е актуална тема и през XXI век. Азбука на книжовния сръбски език Граматика на книжовния сръбски език Съществителните имена, прилагателните имена и местоименията се скланят по род и число в седем падежа: именителен, родителен, дателен, винителен, звателен, творителен и местен. Родовете са три, както в българския: мъжки, женски и среден. Числата: единствено и множествено. Прилагателните имена могат да предхождат съществителните, но и да бъдат поставяни след тях, като изискването е винаги да са съгласувани по род, число и падеж. Съществителните имена от среден род могат да окончават на -о, -е или да нямат окончание. От окончаващите на -о, онези, които имат две съгласни преди -о, прибавят едно а между въпросните съгласни в множественото число в родителен падеж. По-долу са дадени примерни склонения с отбелязани изключения в бележките. Бележки Външни препратки Институт за сръбски език Сърбохърватският език на Ethnologue И.Е. Иванова Сербский язык для начинающих (сръбски език за начинаещи): учебник и разговорник. Радионица за српски језик и културу Научете сръбски Сръбско-български речник Funky Serbian – Безплатни материали по сръбски (с аудио записи)


text: Обединеното кралство е държава в Западна Европа. То се дели на 5 историко-географски области: Англия, Уелс, Корнуол, Шотландия и Северна Ирландия. Обединеното кралство е парламентарна монархия, първата държава с такъв тип управление. Престолът се наследява от първородния принц (или принцеса при липса на мъжки наследници). От 1952 до 2022 г. на трона е кралица Елизабет II, наследена след смъртта ѝ на 8 септември 2022 г. от първородния ѝ син Чарлз. Официалната титла на кралицата е: „Елизабет II по божия милост кралица на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия и всички други кралства и територии, глава на британската общност, защитник на Вярата.“ Парламентът се състои от две камари – Камара на лордовете и Камара на общините. Главна фигура в изпълнителната власт е министър-председателят. Монархия Британският монарх е държавен глава. Макар че не участва директно в управлението, Короната е източник на изпълнителната власт под формата на тъй наречените кралски прерогативи (), които засягат множество въпроси като издаването и отнемането на паспорти, освобождаването на премиера или обявяването на война. Тези прерогативи са осъществявани от изпълнителната власт от името на монарха. Пълномощията се предоставят лично от монарха, в името на Короната на различни министри или други кралски служители и могат целенасочено да заобикалят съгласието на Парламента. Това е възможно, поради обстоятелството, че министрите от Кабинета (правителството, официалните им постове са на „държавни секретари“ – Secretary of State) са едновременно с това и членове („тайни съветници“) на Държавния съвет на Обединеното кралство (His Majesty's Privy Council). Главата на правителството – Премиерът – се среща ежеседмично с монарха, който може да изразява мнението си, да предупреждава и съветва премиера в неговата работа. Според неписаната конституция монархът има определени пълномощия във вътрешната и външната политика на държавата: Парламент Британският парламент, който води началото си от средата на 13 век, е сред най-старите в света. Още от 14 век парламентарното управление на страната се осъществява от двукамарна палата. Камарата на лордовете (горната) и Камарата на общините (долната) заседават отделно и са конституирани на напълно различни принципи. Камарата на лордовете се състои от 500 пожизнени, 92 наследствени перове и 26 висши духовници. Камарата на общините има 659 места. Членовете на долната камара се избират на избори и имат 5-годишен мандат. Избират се на мажоритарен принцип в едномандатни избирателни райони. Когато се говори за Парламента като за законодателен орган, се имат предвид както 2-те му камари, така и монархът, защото само тяхното единство образува в правов смисъл парламента. Правителството се отчита само пред Камарата на общините, която осъществява и парламентарния контрол над държавните финанси. Особеността на британския парламент е, че функционира в уникалните условия на липсата на писана конституция. Някои от правилата от организирането и функционирането му се съдържат в „обичайните“ закони на страната (те са много малко), други – в неписаните норми (актове) на конституцията, конвенционалните съглашения. Държавните секретари (министрите) и министрите (заместник-министрите) от Правителството на Негово Величество (His Majesty's Government) са едновременно с това и народни представители (Members of Parliament (MP)) в Камарата на общините. Това е характерна особеност на Уестминстърския модел на държавно управление – границата между законодателната и изпълнителната власт не е така ясно фиксирана, както в континенталния модел, характерен за парламентарните държави в Европа. Водещата роля на Парламента в определянето на държавната политика мотивира знаменитото определение на Монтескьо в своето произведение „За духа на законите“, че "[Британия] е нация, която оправдано би могла да бъде наречена република, маскирана като монархия." Партии Реалното функциониране на целия британски парламент се основава на партийния плурализъм в Кралството. Той определя цялата организация на изборния процес – от издигането на кандидатите и делението на страната на избирателни окръзи до начина на пресмятане на гласовете на избирателите. В Обединеното кралство господства двупартийна политическа система – доминират две големи партии: Консервативна и Лейбъристка. Това не означава, че липсват други политически партии, а че наложената мажоритарна избирателна система (в която мандатът отива при кандидат, събрал просто мнозинство в своя едномандатен избирателен район) способства за господстващата позиция на основната лява (Лейбъристката) и основната дясна (Консервативната) партии в политическия живот на страната. В Кралството съществуват и други партии на национално ниво (покриващи територията на Англия, Уелс, Шотландия и Северна Ирландия), регионални клонове на националните партии (например Уелската лейбъристка партия), както и такива, формирани изцяло на регионално ниво (Шотландската национална партия в Шотландия и Шин Фейн в Северна Ирландия). Изпълнителна власт Изпълнителната власт се упражнява от Правителството на Негово Величество (), формирано от парламентарно представени партии, от името на суверена крал Чарлз III. Официалното наименование на страната е Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, което създава (погрешното) впечатление, че това е федерална държава. В действителност тя е унитарна, което означава, че цялата държавна власт е концентрирана на национално ниво. За утвърждаване на демократичните принципи и отчитайки културно-правните традиции на народите, съставляващи населението на Кралството централната власт (в лицето на Парламента и Кабинета) делегира част от правомощията си на регионални парламенти и правителства чрез процес, носещ правното определение „деволюция“ („devolution“). При него централната власт си запазва правото да възстанови осъществяването на прерогативите, които е делегирала на регионалните власти. На принципа на деволюцията са формирани самостоятелни национални власти: шотландското правителство (), уелското правителство и кабинетът на Северна Ирландия (). Правителство Монархът назначава министър-председателя като ръководител на правителството, воден от стриктното правило, че той трябва да е членът на Камарата на общините, който е най-вероятно да получи подкрепа за съставяне на правителство. На практика това означава, че за премиер се посочва лидерът на политическата партия, имаща мнозинство в Камарата на общините. Ако няма абсолютно мнозинство, той е принуден да формира коалиционно правителство. При постигането на достатъчна подкрепа от депутати за гласуване на Кабинета в Камарата на общините, номинираният за министър-председателят избира министри измежду членовете на камарата на общините, които формират Кабинета и са политически ръководители на различните министерства (). Кабинетът е съставен от около двадесет държавни секретари (министри), а като цяло, заедно със заместник министрите и началниците на самостоятелни агенции правителството е съставено от приблизително 100 члена. Политическата традиция повелява всички министри и заместник-министри да са членове на Камарата на общините. Причината за това е в основния принцип на британската демокрация държавната политика да се осъществява от политици, получили одобрението на избирателите. В случая на Камарата на общините това става чрез спечелване на мандат на парламентарни избори. Тъй като монархът може да присъжда пожизнена благородническа титла (която дава правото на място в Камарата на лордовете) този принцип би бил нарушен, ако за министър или заместник-министър бъде назначен пожизнен лорд, а не избран от народа кандидат за народен представител. В британската политическа практика има йерархия между членовете на кабинета, която се разпростира далеч отвъд обичайното за други държави разграничение между министър-председател и всички останали министри. Освен това наред с наименованията на фактическите си ресори, министрите носят и традиционни за тези постове титли, останали от минали епохи. Най-високо в йерархията на кабинета на Нейно (или Негово) Величество стои Министър-председателят (или Премиерът, ). Непосредствено под него в йерархията е Канцлерът на хазната. Това е финансовият министър, който заема длъжност Пръв държавен секретар (, пост, съответстващ на вицепремиер в правителствата на други държави). Под тях има редица от държавни секретари (), които оглавяват министерствата. В британската политическа практика постът държавен секретар () съответства на министър. Едно стъпало по-долу в йерархията са министрите, които съответстват на заместник-министри. . В Кабинетите на Обединеното кралство и Северна Ирландия министрите заемат или постове на заместник-министри, или оглавяват самостоятелни държавни агенции, пряко подчинени на премиера, но нямат ранг на министерства. Още едно стъпало по-ниско в йерархията са президентите на съвещателни комисии, формирани към правителството не със закон на парламента, а с административна заповед на премиера. Те са с временен характер и макар съществуването им да може да продължи през целия мандат на кабинета, тяхното съществуване престава с приключването на мандата и при нужда следващият премиер трябва да издаде нова заповед за формирането им. Както и в други парламентарни системи (по-специално основаните на Уестминстърската система), Ръководителите на изпълнителната власт (наричани „правителство“) се назначават от и носят отговорност пред Парламента и ако на правителството се гласува вот на недоверие, то губи властта. В случай, че в рамките на този Парламент не може да се събере нужното мнозинство от депутати, което да гласува ново правителство, Парламентът гласува дата за провеждане на нови парламентарни избори и се саморазпуска. В практическата си дейност членовете на Парламента, избрани от редиците на политически партии са подчинени на строга партийна дисциплина, осъществявана от секретарите на парламентарните групи (). По същество по отношение на парламентарните групи на лейбъристите и на консерваторите, в съответствие с това кой e на власт формален председател на парламентарната група на управляващата партия е Премиерът, а на основната опозиционна партия – Лидерът на опозицията. Тъй като те са заети основно с провеждането на държавната, респективно на партийната политика, парламентарната дейност на техните партии се води основно от техните chief whips, които са техни подчинени, но се ползват с голяма автономност в действията си. Премиер и кабинет Премиерът е най-старшият член на кабинета. Той председателства заседанията на кабинета, избира министрите и другите членове на правителството и формулира правителствените политики. В исторически план, изпълнителната власт, изцяло прерогатив на монарха по време на Хановерската династия, постепенно преминава към правителството, предвождано от премиер. С времето ежедневната оперативна работа на изпълнителната власт се превръща в основна задача на британското правителство, а не на монарха. На теория премиерът е пръв между равни , но всички решения се вземат колективно. Кабинетът се състои от него, държавните секретари на ключовите министерства, лорд-канцлера, лорд-пазителя на малкия печат, председателя на правителствената комисия по търговията, канцлерът на херцогство Ланкастър и министри без портфейл. Обикновено заседанията са веднъж седмично, по времето, когато Парламентът е в сесия. Друга характерна особеност на британската система на държавно управление е, че министрите от Кабинета освен министри от една страна, членове на Парламента от друга, са едновременно с това и тайни съветници на монарха (членове на Тайния съвет – Her Majesty's Privy Council, от което произтича и официалното обръщение към тях „Многоуважаемият“ – The Right Honourable). Това дава на министрите допълнителен инструмент за провеждането на държавни политики. От една страна могат да изготвят закони, подлежащи на приемане от Парламента. От друга могат да изготвят кралски укази, подписвани от монарха. Ако правителството, респ. министър-председателят, прецени, че съществува благоприятна обстановка за спечелване на предсрочни парламентарни избори, отправя до държавния глава искане за разпускане на парламента. Правителствени агенции и администрация Правителството включва учреждения, известни предимно като департаменти (министерства), оглавявани от политическа фигура – министър (официалното наименование е „държавен секретар“ – Secretary of State), който е член на Kабинета. Той има заместник-министри (официалното наименование е „министър“ – Minister или Minister of State). Няколко от департаментите на практика касаят само Англия, защото отделни звена се грижат за същата дейност в Шотландия, Уелс и Северна Ирландия – например здравното министерство () или министерството на образованието (). В британската политическа практика множество институции носят традиционни названия от отминали времена, което допълнително обърква външните наблюдатели. Така например Съкровищницата на Негово Величество (His Majesty's Treasury, т.е. министерството на финансите), Външният и общностният офис (Foreign and Commonwealth Office, министерството на външните работи или Форин офис), Министерството на отбраната (Ministry of Defence) и Департаментът по здравето (Department of Health, министерството на здравеопазването) са министерства с равен ранг в Правителството, но с различни специфични означения. Изпълнението на министерските решения е поверено на постоянно действаща политически неутрална професионална организация, известна като Администрация на държавните служби (). Нейната конституционна роля е да подпомага текущото правителство без оглед на политическата му принадлежност. За разлика от други демокрации старшите държавни служители остават на поста си при смяна на правителството. Държавните служители на всяко министерство (департамент) са оглавявани от висш професионален ръководител, известен най-често като постоянен секретар (). Мнозинството от държавните служители на практика работят в изпълнителни агенции, които са отделни разпоредителни организации, подчинени на министерствата. Често за обозначаване на Правителството като цяло се използва думата „Уайтхол“, тъй като повечето министерства са разположени на едноименната улица в близост до някогашния дворец Уайтхол, докато нарицателното за действията на Премиера е „Даунинг Стрийт“, където са неговата резиденция и тази на финансовия министър (Вицепремиера). Национални правителства От края на 1990-те в Обединеното кралство протича процес на постепенна децентрализация на властта или деволюция. Шотландия, Уелс и Северна Ирландия получават собствени парламенти със съответната законодателна власт и собствени администрации, които носят отговорност за въпросите на вътрешната политика, например здравеопазване, образование, култура, околна среда и транспорт. Външната, отбранителната и монетарната политика остават неотменим прерогатив на централната власт. Шотландско правителство Шотландското правителство отговаря за всички въпроси, които не са запазен прерогатив на парламента на Обединеното кралство според Закона за Шотландия от 1998 (. Това са например здравеопазването, образованието, правосъдието, селските въпроси и транспортът. Правителството управлява годишен бюджет от над 25 милиарда паунда Правителството се оглавява от Първи министър на Шотландия и е съставено от министри с определени ресори. Първият министър се номинира от Парламента на Шотландия, но се назначава от монарха. След това той назначава министрите (наричани секретари () и заместник-министрите, всички подлежащи на одобрение от Парламента. Първият министър, министрите, и двама висши юристи ( и ) съставят шотландската изпълнителна власт и се наричат колективно „шотландски министри“. Уелско правителство Националната асамблея на Уелс (National Assembly for Wales, ).) има правомощия, дадени от правителството на Великобритания през 1998 г., които са препотвърдени през 2006 г. Уелското правителство и Националната асамблея на Уелс първоначално имат по-ограничени права от тези в Шотландия, но от 2006 г. насам те се приближават до тези на Шотландия и Северна Ирландия. Асамблеята избира Първи министър на Уелс, който сформира правителството на Уелс. Кабинет на Северна Ирландия В Северна Ирландия законодателният орган след деволюцията се нарича Асамблея на Северна Ирландия, а правителството е Кабинет на министрите. Той отговаря пред Асамблеята и е установен според условията на закон за Северна Ирландия от 1998 г. (Northern Ireland Act 1998), приет след споразумението от Белфаст (известно и като Good Friday Agreement). Изпълнителната власт се нарича също Изпълнителен комитет на Асамблеята и е пример за управление във формата на диархия, при което Първият министър и заместник първи министър Арлен Фостър от Демократичната юнионистка партия и Първият министър и заместник първи министър Мартин Макгинес от Шин Фейн имат равни права. Източници Бележки Великобритания


text: Обединеното кралство е държава в Западна Европа. То се дели на 4 историко-географски области: Англия, Уелс, Шотландия и Северна Ирландия. Английската буржоазна революция (1642 – 1649 г.) допринася за ранното развитие на капитализма. Обединеното кралство е родина на капиталистическия строй и дълго време е най-голямата колониална, търговска, морска, финансова, индустриална и военна сила в света. Днес Обединеното кралство е между седемте най-развити капиталистически страни в света. Докато през 1970 г. е давала 7,1% от промишленото производство на капиталистическия свят, през 1998 г. този дял е спаднал под 6%. През периода 1966 – 1970 г. промишленото производство на Обединеното кралство нараства едва с 9%. В застой са много от отраслите – стоманолеярната, корабостроителната, текстилната, автомобилната промишленост. Съкратени са 25% от работниците. Безработните са над 3 млн. души (13% от трудоспособното население). Във Обединеното кралство е налице концентрация на капитала. Едва 1% от собствениците владеят 43% от богатствата на страната, 8% от населението прислугва на богатите, около 100 компании произвеждат 50% от промишлената продукция и само 1% от притежателите получават 50% от доходите. Брутният национален продукт на страната през 1996 г. възлиза на 1097 млн. долара (по 18 700 на глава), като така се нарежда на четвърто място в Европейския съюз след Германия, Франция и Италия. Промишленост Между старите промишлени отрасли са каменовъглената, корабостроителната промишленост, металургията, машиностроенето и металообработването. Нови отрасли са автомобилната промишленост, самолетостроенето, електрониката, електротехниката. Енергетика Дълго време въглищата са главен енергетичен и топлинен източник в страната. До 1910 г. Обединеното кралство господства на световния пазар с износ на въглища. През 1913 г. са изкопани 292 млн. т, а през 1937 г. – 244 млн. т, от които 41 млн. т са изнесени в чужбина. През 1989 г. производството е намаляло до 100 млн. т, а през 1996 г. – 49 млн. т. Делът на въглищата в енергопотреблението е 35%. Най-голямо значение имат Йоркшърският басейн (60%), Нортъмбърланд-Дърамският (13%), Южно-Уелският (8%), Ланкшърският и други. Докато през 1972 г. Обединеното кралство е внесло и преработило в страната 85 млн. т суров нефт главно от Близкия изток, през 1996 г. в шелфа на Северно море са добити 131 млн. т нефт и 90 млрд. куб. м газ. Така Обединеното кралство става втора страна в Европа след Русия по количество на добивите на нефт и газ и не само че задоволява своите нужди, но се очертава като износител на течни горива. Над 60% от електроенергията се произвежда в ТЕЦ, разположени във въгледобивните и потребителските райони. Делът на ВЕЦ е ограничен. Изградени са 30 атомни енергоблока, произвеждащи над 15% от електроенергията на страната. АЕЦ „Уилф“ е една от най-големите в света. През 1996 г. са произведени 330 млрд. кВтч електроенергия. Черна металургия Черната металургия е традиционен отрасъл на промишлеността в страната. Обединеното кралство дълго време е било най-големият световен производител на чугун и стомана. Налице е спад на производството: докато през 1971 г. получените количества чугун и стомана са съответно 15 млн. т и 25 млн. т, през 1996 г. те са 13 и 18 млн. т. Отрасълът е развит в централните части (Шефилд) и по крайбрежието – Порт Толбът в Южен Уелс, Тиссайд, Рейвънсгрейк в Шотландия и други. Цветна металургия Разчита се на вносен руден концентрат и затова повечето от предприятията са по морското крайбрежие и особено в естуарите на реките Темза, Клайд, Тайн и в Южен Уелс. Алуминиеви заводи има в град Хоулихед на остров Ангълси и Линмът в Североизточна Англия. Нов район за производство на цветни метали се образува в Северна Шотландия, където се използва евтина електроенергия, получавана от ВЕЦ. Основни центрове са Фойърс, Форт-Уилям, Кинлохливън и други. Машиностроене Между старите отрасли е и корабоплаването, което изживява голяма криза. През 1812 г. в корабостроителниците на река Клайд в Глазгоу е построен първият параход в света. По-късно се строят пътнически гиганти като „Куийн Елизабет“ (83 000 брт). През 1970 г. тонажът на новопостроените кораби е бил 123 000 брт, а половината от тях са построени в Глазгоу. Други центрове са Чатам, Портсмът, Лондон. През 1996 г. са построени само 323 000 брт кораби. Сравнително по-нов отрасъл е автомобилостроенето. През 1937 г., когато са произведени 500 000 автомобила, Обединеното кралство е заемало второ място в света. През 1964 г. са произведени 2 310 000 броя автомобили. След това производството непрекъснато спада. През 1996 г. са произведени 1,7 млн. коли, от които 238 000 товарни. Така от второ място Обединеното кралство се озовава на 8-о място след САЩ, Япония, Германия, Франция, Южна Корея, Испания и Канада. В отрасъла властват „Бритиш мотор корпорейшън“ (65% от производството), „Воксхол“, „Форд“, „Рутс“, „Лейлънд мотор корпорейшън“. В „Дъгнъм форд“ се произвеждат марките „Зефир“, „Зодиак“, „Англия“ и „Консул“. Фирмата „Ролс-Ройс“, основана от Хенри Ройс през 1906 г., се слави с производството на специални скъпи автомобили за короновани глави, президенти и милионери. Първата автомобилна фабрика е открита в Оксфорд. Големи автомобилни центрове са Ковънтри, Бирмингам, Бристол, Лутън, Лондон, Кардиф, Ливърпул, Саутхемптън, Донкастър. Важно значение има един от новите подотрасли – самолетостроенето. Строят се различни видове самолети – пътнически, товарни, военни, спортни. Фирмата „Дека“ има световна известност в изработването на радарни навигационни съоръжения. През 90-те години на 20 век бързо развитие получават електрониката и електротехниката. Химическа промишленост Химическата промишленост се отличава с разнообразна структура. Произвеждат се сярна киселина, сода, хлор. Содата се произвежда на основата на залежите на каменна сол в графствата Чешър и Дърам. Получават се изкуствени торове, пластмаси. Силно е нараснал делът на нефтохимията. В крайбрежните район са изградени големи нефторафинерийни комбинати, които в миналото са работили с вносен, а сега със собствен нефт. След като английският учен Александър Флеминг получава пеницилина, в Обединеното кралство се изграждат много предприятия на фармацевтичната промишленост за производство на антибиотици и други лекарства. През 1824 г. в Портланд е построена първата фабрика за цимент (тип „портлънд“). През 1996 г. са произведени 12 млн. т цимент. В Страфърдшър се изработват качествени порцеланови изделия. Текстилна и обувна промишленост Традициите на страната в текстилната промишленост са големи. За реномето на английския памучен, вълнен и ютен текстил са допринесли най-висококачествените вносни суровини в света – памук от Индия и Египет, вълна от Австралия и Нова Зеландия, юта от Бенгалия (Индия). Манчестър е световен център на памучния текстил. Произвеждат се годишно 270 млн. m2 памучни тъкани и 90 млн. m2 вълнени тъкани. Икономистът Шейрс казва по този повод: „Тази промишленост е цветът, силата, доходът и кръвта на Англия“. Брадфорд и Лийдс са центрове на вълнената индустрия. На тази база е силно развита конфекционната, трикотажната и пасмантерийната промишленост. Лестър и Норич са центрове на производството на обувки и ръкавици. Хранително-вкусова промишленост На базата на силно развития риболов, в който участват над 50 000 риболовци, се развива силна рибо-консервна промишленост. По улов на риба (1 млн. т) страната е между двадесетте страни с най-голям улов. Лови се и се обработва много селда, треска, камбала и скумрия. Застъпени са всички производства на различни хранителни продукти, цигари и спиртни напитки, главно уиски, джин, ром. Само в Шотландия има над 100 фабрики за уиски. Големи количества от т.нар. „златна вода“ се изнасят в САЩ и редица други страни. Най-известни са марките „Джони Уокър“, „Балантайнс“, „Блек Хорс“, „Уайт Лейбъл“. Селско стопанство По време на Втората световна война, когато Обединеното кралство е блокирано от немските подводници и трябва да се самозадоволява с продоволствие, започва да се обръща по-голямо внимание на селското стопанство, макар че Дания и Нидерландия продължават да бъдат „селските ферми на островното кралство“. Селското стопанство, в което е заето 1,6% от трудоспособното население, осигурява 3/4 от потребностите на страната от селскостопанска продукция. Главен подотрасъл е животновъдството, на което се падат 70% от обема на селскостопанското производство. За неговото развитие съществуват много благоприятни условия – естествени пасища и ливади, фуражни култури и пр. През 1996 г. страната разполага с 12 млн. глави едър рогат добитък, 29 млн. овце, 8 млн. свине, 130 млн. птици. Образувани са зони с ярко изразена животновъдна специализация: млечна – Югозападна, Чеширско-Ланкаширска низина, югозападната част на Средношотландската низина, Западно-Мидлъндска и др., специализация за месо – Източно-Мидлъндска, Североизточна Шотландия и други. По степен на развитие на растениевъдството Обединеното кралство може да се сравнява с Дания и Нидерландия. Основни култури са зърнените, заемащи близо 60% от обработваемите площи на страната. От тях 35% са засети с ечемик, 20% с пшеница и само 2% с овес. През 1996 г. е получен добив на зърнени храни 24 млн. т, от които 16 млн. т пшеница и 8 млн. т ечемик. Житницата е Източна и Югоизточна Англия. Отглеждат се много картофи, плодове, зеленчуци. По оранжерийно производство на домати (18 хил. т) Обединеното кралство е на второ място в света след Нидерландия. Транспорт Обединеното кралство е родината на първите железници, на първия локомотив „Рокет“ на Джордж Стивънсън. Първата жп линия между Стоктън на Тийс и Дарлингтън е открита през 1825 г., а втората, Ливърпул – Манчестър, през 1829 г. Само през 1961 – 1962 г. са закрити като излишни 8155 км жп линии. Дължината на действащите линии е 16 хил. км, от които 4 хил. км са електрифицирани. Голямо развитие през 20 век получи автомобилният транспорт. Страната разполага с автопарк от 24 млн. леки коли. Пътната мрежа има дължина 350 000 км. Дължината на главните пътища е 15 000 км. Дълго време Обединеното кралство е на първо място в света по морски флот. Негово притежание са били морските параходни колоси „Титаник“, „Куин Мери“, „Куин Елизабет“. Лондон е седалище на Lloyd's Register – световна регистрационна и застрахователна фирма. Флотът на страната непрекъснато намалява. През 1980 г. той е възлизал на 27 млн. т, през 1985 г. – на 13 млн. т, през 1989 г. – на 10 млн. т, а през 1996 г. – 9 млн. т. Обединеното кралство разполага със значителен речен флот, който използва плавателните реки и канали. Многобройните вътрешни и задгранични авиолинии се поддържат от голямата авиокомпания „Бритиш еъруейс“ Външноикономически връзки В структурата на износа на страната преобладават готовите изделия – машини и оборудване (автомобили, стомана, химически изделия, нефтопродукти, медикаменти), а във вноса – предимно суровини (памук, вълна, руди и други). Главни търговски партньори на Обединеното кралство са страните от Европейския съюз, САЩ, Япония, както и страните от Британската общност. Разширява се търговският обмен с източноевропейските страни. Търговският баланс на страната е отрицателен. Дефицитът със страните от ЕС достигна 17 млрд. долара, с Япония – 3 млрд. долара. Със САЩ балансът е положителен и възлиза на 3 млрд. долара. През декември 2021 г. Обединеното кралство сключва с Австралия първото си споразумение за свободна търговия след напускането на Европейския съюз. По силата му компании от Обединеното кралство ще могат да участват в търгове за доставка на различни стоки или услуги в публичния сектор на Австралия. Граждани на Обединеното кралство на възраст между 18 и 35 години, които идват в Австралия по работа или за пътуване, ще могат да останат в страната за период от 3 години без виза. Икономически райони Обединеното кралство се дели на следните 7 икономически района: Югоизточна Англия Югозападна Англия Централна Англия Уелс Северна Англия Шотландия Северна Ирландия (Ълстър) Източници


text: Административно-териториалното деление на Обединеното кралство е сложно и разнородно, което се дължи на продължителната му еволюция в продължение на векове. През последните десетилетия значението на традиционно най-важните единици, графствата и енориите, намалява за сметка на градовете, окръзите и регионите. Обединеното кралство се състои от 4 историко-географски области: Англия, Уелс, Шотландия и Северна Ирландия. Те обикновено се наричат нации (nations) или страни (countries), като всяка от тях има различно административно деление. В определен контекст Англия и Уелс се разглеждат като обща единица, най-вече заради общата им правна система. Англия Първото ниво на административно деление в Англия са 9-те региона, създадени сравнително скоро във връзка с административните и статистически процедури на Европейския съюз. На следващото ниво са административните графства (administrative counties). Те не трябва да се бъркат с историческите графства (historic counties) и церемониалните (географски) графства (ceremonial/geographic counties), които понякога имат същите имена, но са с различни граници и в наши дни нямат административни функции. Повечето административните графства се подразделят на окръзи (districts), но има и два вида изключения: Унитарни администрации (unitary authorities), всяка от които се състои от един окръг (графството и окръгът имат обща администрация) Общински графства (metropolitan counties), които нямат собствена администрация, а нейните функции се изпълняват от администрациите на съставляващите графството общински райони (metropolitan boroughs). Системата на административните графства не включва Голям Лондон, който има собствена администрация и административно деление. Шотландия Шотландия се състои от 32 съветни области (council areas), подобни на английските единни администрации. Шотландия също е разделена на 31 исторически графства, които в наши дни не се използват за правителствени административни цели. Уелс Уелс се състои от 22 единни власти, оформени като 10 графства-райони (county boroughs), 9 графства (counties) и 3 града (cities). Уелс е също така разделен на 13 исторически графства, въпреки че те вече не се използват за правителствени административни цели. Северна Ирландия Северна Ирландия се състои от 6 графства и 26 района (districts).


text: Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия днес е държава в Западна Европа. Тя се дели на 4 историко-географски области: Англия, Уелс, Шотландия и Северна Ирландия. Преди постепенно да се обединят в една държава, всяка от тези области има своя история – съответно през 1707 г. Англия, Уелс и Шотландия съставят Кралство Великобритания, а през 1800 г. към тях се присъединява Ирландия и кралството става Обединено кралство Великобритания и Ирландия. След отделянето на Република Ирландия през 1922 г. името на държавата от 1927 г. насам е Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия и заедно с република Ирландия и така наречените Коронни владения това са всички държави, разположени на Британските острови. История до обединението Преди обединението всяко от съставните кралства има своя собствена история. Кралство Великобритания През 1707 г. Англия и Шотландия са обединени в кралство Великобритания, политически съюз между Кралство Шотландия и Кралство Англия (което включва и Уелс). Договорът за съюза от 1706 (ратифициран с Акт за уния през 1707 г.), постановява единно, обединено кралство, обхващащо целия остров Великобритания и заобикалящите го малки острови. Той не включва Ирландия, която остава извън съюза, но е подчинена на новосъздадената британска корона. Новото кралство се подчинява на един парламент и едно правителство, разположени в Уестминстър. Съставните кралства преди това вече са имали един и същ монарх (лична уния) - Джеймс I, който през 1603 г. след смъртта на кралица Елизабет I, става едновременно крал на Шотландия и Англия. По времето на кралица Анна се заражда двупартийната система в управлението: тори (консерватори) и виги. Двете партии се борят за мнозинство в парламента. След смъртта на Анна на английския трон като първи монарх от династията Хановер се възкачва Джордж I. По това време Великобритания започва своя преход към кабинетна система на управление, начело с премиер-министър (министър-председател). Като първи премиер-министър на Великобритания служи Робърт Уолпоул, към края на управлението на Джордж I. Джорджианската епоха обхваща периода от 1714 до 1830 и е време на огромни социални промени, предизвикани от Индустриалната революция, довела до основаването на първите фабрики, масово използване на машини и промяна на цялата структура на обществото. В селските райони също се извършва революция - аграрна (British Agricultural Revolution) - чрез подобряване на методите на обработка на земята и въвеждане на нови сортове. Фермерите съумяват да произвеждат повече с по-малко работници, като прибягват към постиженията на химията и техниката. От Новия свят са внесени нови селскостопански култури. Така се рещава проблема с изхранването на населението. Хората се придвижват от малките села към по-големите и градовете, появява се транспортна система, състояща се от развити пътна и канална мрежа, започва строежът на железопътни линии. В същото време расте емиграцията към Канада, Тринадесетте колонии (които през 1776 г. стават САЩ) и други части на империята. В самия край на 18 век избухва Френската революция, която разтърсва не само Франция, но има огромни последици и за европейската история. Обединено кралство През 1801 г. Кралство Ирландия също влиза в състава на съюза, като парламентите на двете държави приемат Закон за съюз 1800 г. и държавата става Обединено кралство Великобритания и Ирландия. Началото на века преминава под знака на противопоставянето с Франция по време на Революционните войни. Поради войните британската армия претърпява коренни промени – от малочислена зле командвана сила от около 40 000 души в началото им (1793) към 1813 г. редовната английска армия наброява вече 250 000 войници. Британската пехота е единствената, която не търпи сериозни поражения по време на Наполеоновите войни. Английското господство по море се затвърждава след битката при Трафалгар през октомври 1805. Британско-американската война остава в периферията на вниманието поради бурните събития в Европа. През 1815 г. Виенският конгрес и преди всичко поражението на Наполеон в битката при Ватерло слагат край на периода на войни и радикални промени. След войните в Англия избухва икономическа криза, породена от натрупания правителствен дълг и замрялата търговия с континента поради блокадата, инициирана от Франция. Търговията и производството са в застой, безработицата расте, неблагоприятната 1816 „година без лято“ разорява фермерите. Следващите реколти обаче са добри, цената на житото пада и за да подпомогне фермерите, правителството на лорд Ливърпул приема още от т.нар. Житни закони (), които ограничават вноса на зърно, като налагат защитни мита и остават в сила до 1846. Във фабриките избухват бунтове срещу въведените с Индустриалната революция машини, които носят името лудитски. Лудитското движение е много силно в големите градове на Средна Англия през 1816 – 1818 г., а след безредици и кръвопролитие при потушаване на митинг в Манчестър през август 1819 г. са прокарани серия от закони () за опазване на гражданския мир, с които обаче се ограничава свободата на словото и на събранията. Период на реформи Джордж IV, отначало регент (1811 – 20), а след това крал (1820 – 30), играе значително по-малка роля в държавните дела, отколкото неговият баща Джордж III. Установява се правилото, че кралят приема като министър-председател водача на болшинството в Камарата на общините, независимо дали го харесва или не. Така заслугата за победата в Наполеоновите войни, мирните преговори и уреждането на вътрешнополитическите социални и икономически проблеми е основно заслуга на правителствата. Последвалият го на трона Уилям IV (1830 – 37) също не взема голямо участие в политиката, но подкрепя разгърналото се движение за политически реформи, породено от индустриализацията и нарастващата роля на средната класа. Поземлената аристокрация също признава необходимостта от реформи. Предприетите реформи включват осъвременяване на законите за бедните, ограничаване на детския труд, отмяна на робството в почти цялата Британска империя (Slavery Abolition Act 1833). Най-важна остава Избирателната реформа от 1832 г. (Reform Act 1832) която модернизира британската избирателна система. Представителство в парламента получават големите градове, възникнали в хода на Индустриалната революция, за сметка на обезлюдените избирателни райони (т.нар. „гнили райони“, ). Въведен е ценз от 20 паунда за получаване на избирателни права и така броят на избирателите нараства от около 500 хиляди на 750 хиляди души. Главната заслуга на реформата е преразпределението на избирателните райони и английските историци я смятат за естествено продължение на Славната революция: тогава властта преминава от краля към поземления елит, а сега той е принуден да отстъпи част от властта на индустриалните и търговските кръгове на средната класа. Като следствие от избирателната реформа в изборите от 1832 г. торите отстъпват повече от половината си места в парламента на вигите. По време на управлението на правителството на лорд Мелбърн (министър-председател през 1834, 1835 – 1841 г.) е приет Закон за муниципалната реформа, касаещ местното самоуправление. Законът за таксовите марки (1836) увеличава достъпа до информация, като намалява таксата за публикуване на книга, вестник или реклама от 4 пени на 1 пени. Това оказва голямо влияние върху появата на евтини вестници и стимулира свободата на словото. Лорд Мелбърн поема ролята на наставник на младата кралица Виктория, която се качва на трона след смъртта на Уилям през юни 1837 г. Първите години на управлението на Виктория са съпроводени с размирици и затруднения в управлението на колониите: в Канада назряват бунтове, а в Ямайка колониалното законодателно събрание протестира срещу британската политика, като отказва да гласува закони и протестира срещу отмяната на робството. Започва да се налага принципа на даване на по-голяма свобода в империята и първо Канада получава пълно самоуправление (1846), а след това и Австралия. По-либерална политика е възприета и в Индия. Викторианска епоха През 1830-те се появява чартизмът – радикално работническо движение за политически и социални реформи. Чартистите искат даване на всеобщо избирателно право на всички мъже навършили 18 години; създаване на еднакви избирателни райони; тайно гласуване; премахване на имуществени ценз за кандидатите за депутати; въвеждане на унифицирана заплата за парламентаристите и редовни парламентарни избори. Постепенно от чартисткото движение се отделят трейдюнионите, които били заинтересовани повече от подобряването на положението на членовете си, отколкото от политически искания. Викторианската епоха е дълъг период на просперитет за британския народ. Приходите от колониите на Британската империя, заедно с индустриалния прогрес, настъпил след Индустриалната революция, позволяват на образованата средна класа да се развие. Епохата често се характеризира като дълъг период на мир, а също и на икономическо, колониално и индустриално укрепване. Този период за кратко е прекъснат от Кримската война, въпреки че Британия воюва през цялото време на далечни фронтове в колониите. В самия край на епохата избухват Бурските войни. Вътре в страната расте влиянието на либералите и има тенденция към постепенни политически реформи и разширяване на избирателните права. Важни политически фигури от 19 век са премиер-министрите Бенджамин Дизраели и Уилям Гладстон, предвождащи основните политически партии. Дизраели, любимец на кралица Виктория, е консерватор. Съперникът му Гладстон е либерал, и макар че кралицата не го обича, служи повече мандати и е в основата на законодателната дейност от периода. Населението на кралството почти се удвоява от 16,8 милиона през 1851 г. до 30,5 милиона през 1901 г., макар че ирландското население намалява рязко: от 8,2 милиона през 1841 до по-малко от 4.5 милиона през 1901. По същото време, близо 15 милиона емигранти напускат страната и се заселват предимно в САЩ, Канада и Австралия. Викторианската епоха е времето на апогей на Британската империя, която в края на 19 век владее една четвърт от населението на света и една пета от земната площ . Между 1890 и Първата световна война притежава една трета от корабите в света по тонаж и извършва около половината от световната морска търговия, а в края на 19 в – 60% от телеграфните кабели, което е много важно за имперското управление. ХХ и ХХІ век 1900 – 1945 Кралица Виктория, която е на трона от 1837, умира през 1901 г. и е наследена от сина си, Едуард VII, който на свой ред е последван от Джордж V през 1910. През 1914 г. Великобритания участва в Първата световна война след като обявява война на Германия. Във войната загиват близо един милион британци преди Германия да сложи оръжие на 11 ноември 1918. След Първата световна война Великобритания прекратява съюза си с Япония, под натиск от САЩ. По силата на Вашингтонското морско споразумение Великобритания има право на пет бойни кораба от най-висок клас. След войната Великобритания дължи на Съединените американски щати четири млрд. щатски долара. Същевременно Русия дължи 7 млрд. щатски долара на Великобритания. На 1 август 1922 г. Великобритания предлага всички дългове, породени от войната, да бъдат опростени. В резултат САЩ намалява лихвите по плащанията на Великобритания от 5% на 3,5%. Крайната сума, която Великобритания трябва да плаща на САЩ е 35 млн. стерлинга годишно за период от 62 години. САЩ получава три пълни годишни плащания от Великобритания, които Великобритания получава от Германия. Въпросът за автономия на Ирландия, който е основен политически въпрос още от края на 19 век и решаването му е допълнително забавено от войната, най-накрая намира своето разрешение през 1922 с формирането на Ирландската свободна държава. В състава на Обединеното кралство остават шест графства, образуващи Северна Ирландия, където са съсредоточени протестантите. Северна Ирландия има свой собствен парламент в Белфаст. Така днес държавата е Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия или за по-кратко Обединеното кралство. В политическо отношение начело на страната в началото на 20 век е Либералната партия с министър-председатели последователно Кемпбъл-Банерман, Аскуит и Лойд Джордж, но от 1922 г. тя бива изместена от новосформираната Лейбъристка партия, чийто водач Рамзи Макдоналд води две правителства и бързо се превръща в основна опозиция на Консервативната партия и най-голямата лява партия в Обединеното кралство. Изборите през май 1929 г. са спечелени от социалистите, които имат малка преднина пред консерваторите, като либералите, разполагащи с 60 места в парламента, играят ролята на балансьор. Под ръководството на Лойд Джордж либералите са негативно настроени спрямо консерваторите. Правителството на Болдуин подава оставка и на 7 юни Рамзи Макдоналд става министър-председател на Обединеното кралство с правителство на малцинството, зависещо от либералите. Вследствие на Голямата депресия броят на безработните във Великобритания нараства от един на три милиона души. Правителството на Макдоналд не успява да се справи с икономическите проблеми и да изготви балансиран бюджет. Вследствие на това либералната партия се разцепва, което води до национална коалиция от социалистите и консерваторите и нови избори. Новото правителство отменя златния стандарт, преустановява плащанията на дълга към САЩ от 1923 г., но възстановява доверието на кредиторите. През януари 1936 крал Едуард VIII наследява баща си Джордж V на трона, но връзката му с американката Уолис Симпсън става причина да абдикира само след 11 месеца в полза на брат си Джордж VI, който е коронясан през декември 1936 г. В стремежа си да избегне разгарянето на нова война Невил Чембърлейн води политика на омиротворяване на агресора – Хитлеристка Германия. През 1938 г. Чембърлейн подписва Мюнхенското споразумение с Хитлер, Мусолини и премиера на Франция Едуар Даладие. При завръщането си в Лондон Чембърлейн показва пред посрещачите подписаното споразумение с думите: „Аз ви донесох мир“. Още на следващата година става ясно обаче, че това не носи мир в Европа. Възползвайки се от дипломатическия си комфорт Хитлер започва Втората световна война. През септември 1939 г. Обединеното кралство влиза във войната, не след дълго Чембърлейн се разболява тежко и на 10 май 1940 г. той предава поста премиер на Уинстън Чърчил – привърженик на безкомпромисната борба с Хитлер и Мусолини. Под неговото водачество британците излизат от войната през 1945 г. като победители. 1945 – 1997 Въпреки победата във войната, следващите избори през 1945 са спечелени от Лейбъристката партия. Правителството оглавява Клемент Атли, който поставя началото на т.нар. Welfare State във Великобритания, предоставяйки безплатно здравеопазване чрез Националната служба по здравеопазване (). През 1951 г. обаче консерваторите начело с Чърчил се връщат и остават на власт през следващите 13 години. Крал Джордж VI умира през 1952 и на трона се възкачва дъщеря му Елизабет II. През 1955 г. начело на правителството застава Антъни Идън, чието управление е доминирано от разразилата се през 1956 г. Суецка криза, в която Великобритания, Франция и Израел планират агресия срещу Египет, след като президентът Гамал Абдел Насър национализира с декрет Суецкия канал. Заелият поста на Идън Харолд Макмилън разцепва консерваторите по отношение на въпроса на присъединяването на Великобритания към Европейската икономическа общност, но френският президент Шарл де Гол налага вето срещу присъединяването. Лейбъристите се връщат на власт през 1964 г. начело с Харолд Уилсън, който провежда редица социални реформи, сред които легализиране на абортите, отмяна на смъртното наказание и декриминализиране на хомосексуалността. Уилсън е заменен от Едуард Хийт през 1970, завръща се отново през 1974, но реномето на лейбъристите силно страда през зимата на 1978 – 79 (зимата на недоволството) през която навсякъде има стачки, организирани от профсъюзите срещу опитите за замразяване на заплатите от страна на Джеймс Калахан и през 1979 г. Консервативната партия отново печели изборите, а начело на правителството за първи път застава жена – Маргарет Тачър. Макар предприетите от Тачър икономически реформи да не са много популярни, нейното решение да защити през 1982 г. Фолкландските острови, довело до война, променя отношението към нея и на вълната на патриотизма консерваторите печелят убедителна победа през 1983. Тачър извоюва и трети последователен мандат през 1987, но популярността ѝ започва да спада и през 1990 г. министър-председател на нейно място става Джон Мейджър. Напрежението между протестанти и католици в Северна Ирландия се изостря в края на 60-те, когато Ирландската републиканска армия започва кампания на въоръжена борба и тероризъм, продължила няколко десетилетия до края на 1990-те. През 1981 г. принц Чарлз, първороден син на кралицата и принц на Уелс се жени за Даяна Спенсър; раждат им се двама сина – Уилям и Хари, но през 1992 г. двойката се развежда. През същата година семейни проблеми преследват и принц Андрю и принцеса Ан, което кара кралицата да нарече годината 'annus horribilis'. През 1997, принцеса Даяна загива в автомобилна катастрофа в Париж и погребението ѝ има широк отзвук в Обединеното кралство и по света. На международната сцена втората половина от 20 век е доминирана от студената война – противопоставяне, започнало след Втората световна война между Съединените американски щати и техните съюзници, от една страна, и Съветския съюз и неговите съюзници, от друга. Обединеното кралство става член на НАТО през 1949 г. и взема участие в редица конфликти. За разлика от Обединеното кралство република Ирландия остава неутрална и не участва във военни конфликти. 1997 – 2016 През 1997 г. министър-председател става Тони Блеър след внушителната изборна победа на така наречените „нови лейбъристи“, по-центристко течение в Лейбъристката партия. Блеър е преизбран още два пъти през 2001 и 2005 г., но през 2007 предава поста на канцлера на хазната Гордън Браун. През 2010 г. Консервативната партия формира коалиционно правителство с либерал-демократите и министър-председател става лидерът на консерваторите Дейвид Камерън. В началото на 21 век страната става един от най-силните поддръжници на САЩ в обявената от тях „Война срещу тероризма“ и вземат участие във войната в Афганистан и войната в Ирак. Обединеното кралство играе главна роля и във военната интервенция в Либия през 2011 г. През юни 2016 като част от предизборните обещания на Консервативната партия е проведен референдум относно членството в ЕС, чийто резултат е в полза на напускането на ЕС от Обединеното кралство (съкратено наричано Брекзит). Вижте също История на Англия История на Шотландия Бележки Източници Литература Chandler, David; Beckett, Ian; (2003) The Oxford History of the British Army, UK: Oxford University Press, ISBN 0-19-280311-5