text: Мездра е град в област Враца, Северозападна България. Той е административен и стопански център на едноименната община Мездра. Наброява 9255 души към 31 декември 2018. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г. в града живеят 9263 души по настоящ адрес и 10 970 души по постоянен адрес. Името на града произлиза от турската дума „мездрея“, която в превод означава „запустяло населено място“. География Градът е разположен край река Искър (предимно на нейния ляв бряг) на изхода от Искърския пролом от Стара планина, с което се открива излаз към Предбалкана и Дунавската равнина. Население Долната таблица показва изменението на населението на града в периода след Втората световна война (1946 – 2009): История Днешното селище Мездра е основано, когато се построява железопътната линия София – Горна Оряховица в края на 19 век, чиито строители са главно пришълци от близките села Моравица, Боденец и Дърманци. Образува се гара Мездра и около нея започват да се заселват хора. Мездра, след построяването на линията Мездра – Видин, става втората по важност гара в Северна България след Горна Оряховица. Почти половината от населението на Мездра са преселници от град Кичево и околностите му (намиращ се днес в Западна Македония). До 9 септември 1944 г. е съществувало културно-просветно дружество, носещо името на прочутия кичевски войвода Йордан Пиперката. Обявен е за град с Указ 794 на Президиума на Народното събрание от 24 септември 1949 г., обнародван в ДВ, бр. 224 от 28 септември 1949 г. Религия Църква „Св. вмчк. Георги Победоносец“ – построена през периода 1930 – 1932 г. по проект на арх. Петър Дограмаджиев. Основният камък на храма е положен на 19 август (Преображение Господне) 1930 г., а освещаването ѝ е извършено на 8 май (Томина неделя) 1932 г. от врачанския митрополит Паисий в присъствието на министъра на просвещението Константин Муравиев. Главни дарители за въздигането на църквата са наследниците на индустриалеца Тодор Балабанов – синът му Иван, съпругата Елена и дъщерята Зорка. Акцент в нейния интериор са иконите от т.нар. царски ред, които са рисувани от големия български художник проф. Дечко Узунов. През 2018 г. църквата е обявена за паметник на културата с национално значение. Църква „Шалом“. Политика 2019 – Иван Аспарухов (независим) 2015 – Инж. Генади Събков (БСП) 2011 – Иван Аспарухов (независим) печели на втория тур с 46% срещу Нели Стоянова (ГЕРБ) 2007 – Иван Аспарухов (независим) печели на първия тур с 58% срещу Стефан Стефанов („Движение за община Мездра“) 2003 – Иван Аспарухов (независим) печели на първия тур със 78% срещу Николай Велчев (независим) 1999 – Иван Аспарухов (независим) печели на първия тур с 58% срещу Славей Младенов (ОДС плюс) 1995 – Цветко Петков (предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на втория тур с 59% срещу Веселин Кръстев (Народен съюз) Култура Читалище „Просвета“ Читалището е основано на 11 октомври 1925 г. Учредителен протокол на Читалище „Просвета“ – Мездра „Днесъ, 11 октомврий 1925 г., гражданите отъ с. Мездра, Врачанска околия, на брой 34 (тридесетъ и четири) души, събрани въ прогимназията подъ председателството на най-стария – Стоянъ Ив. Чорбановъ и при секретаръ Петъръ Горановъ, след разменените мисли решиха да образуватъ въ с. Мездра УЧЕНОЛЮБИВО ДРУЖЕСТВО И ЧИТАЛИЩЕ „ПРОСВЕТА“. Въ същото време се прие и изработения от временната комисия уставъ. За Настоятелство се избраха: Ст. Ив. Чорбановъ, Иванъ Кръстевъ, Пешо Митовъ, Андрей Филиповъ, Иванъ Тошевъ, Никола Николовъ и Йорданъ Георгиевъ. За Контролна комисия: Алекси Каменовъ, Георги Динковъ и Никола Алипиевъ. За Просветителна комисия се избраха: Пешо Митовъ, Никола Николовъ, Йорданъ Христовъ, Никола Алипиевъ и Иванъ Кръстевъ, а за Увеселителна комисия – Велчо Николовъ, Петъръ Горановъ, Никола Леонкевъ, Никола Додовъ и Христо Георгиевъ. Председателъ: (п) Ст. Ив. Чорбановъ Секретаръ: (п) Ив. Кръстевъ” вестник „Искърски Фар“ Образование В началото на ХХ век – 1900/1901 г. в Мездра отваря врати първото училище. Значителна сума за строежа на сградата на училището даряват наследниците на Тодор Балабанов. През 1929 година се построява сградат на училището. Първи директор на училището е от 1923 до 1940 г. е Никола Алипиев.... Обществени институции Здравеопазване „МБАЛ“ ЕООД, Мездра е със следните разкрити отделения. Вътрешно отделение – 4 лекари, 7 сестри. 30 разкрити легла. Лекуват се пациенти с белодробни, кардиологични, гастроентерологични, ендокринологични и нефрологични заболявания. Правят се всички видове ендоскопски изследвания. Хирургическо отделение – 4 лекари, 7 сестри. 25 разкрити легла. Всички операции в областта на корема, онкохирургия, гръдна хирургия и спешна неврохирургия. Акушеро-гинекологично отделение – 3 лекари, 8 акушерки. 15 разкрити легла. Поема нормални и патологични раждания, гинекологични операции, цялата АГ спешност. Детско отделение – 3 лекари, 6 сестри. 15 разкрити легла. Лекуват се предимно инфекции на горните и долни дихателни пътища. Нервно отделение – 3 лекари, 6 сестри. 25 разкрити легла. Лекуват се инсулти, плексити, дископатии, коренчеви болки и др. Отделение по анестезиология и интензивно лечение – 5 лекари, 12 сестри. 6 разкрити легла. Цялата гама спешни състояния, определяни като II ниво на компетентност. Отделение по образна диагностика – 3 лекари, 5 лаборанти. Включва компютърен томограф, рентгенови апарати, кардиоехографи. Клинична лаборатория – 1 лекар, 5 лаборанти. Всички изследвания се правят и отчитат по електронен път с цел максимална обективност. Микробиологична лаборатория – 1 лекар, 2 лаборанти. Извършва микробиологична диагностика без вирусология. Хистопатологична лаборатория – 1 лекар, 2 лаборанти. Извършва експресна хистопатологична диагностика (гефрир), както и изготвянето на трайни хистологични препарати. Филиал за спешна медицинска помощ – 6 лекари, 6 сестри, 1 линейка. На територията на община Мездра работят 18 общопрактикуващи лекари. Стоматологичната помощ се осъществява от 11 стоматолози. СБРСЗБ – 6 лекари, 16 сестри. Икономика МЗ „Искър“ – нестандартно оборудване, електронни платки за автомобилостроенето. Текстилен завод – за широкоформатни памучни тъкани, шивашка фабрика за спално бельо. „Хемус М“ – завод за производство на всякакъв вид облицовъчни материали от камък (Врачански мрамор, гранит и др). Фирми за обработка на скални материали, производство на паметници, камини, чешми и др. Автобусни превози „Цветина“, автокъща „Торонто“ 5 бензиностанции, 4 автомивки верига магазини „Финес“, Детска борса за всичко, свързано с детето, верига магазини „Ариел“ „СЕ Борднетце – България“ – производство на кабелни комплекти за автомобилостроенето Забележителности Читалище „Просвета“, основано през 1925 г. Художествена галерия, открита на 30 декември 1971 г. Понастаящем затворена. Поречието на река Искър предлага изключително красиви места за къмпингуване и риболов. Театър Самодеен театър към Дома на железничаря с ръководител Юли Пухалски Музеи Музейна сбирка за историята на железниците в Дома на железничаря Археологически комплекс „Калето“ датиран от IV в. пр.н.е. Редовни събития Ден на Мездра – 6 май (Гергьовден) Празници на културата „Мездра – май“, традицията за чието провеждане датира от 1974 г. Ежегодно през май се провеждат вечери на рок музиката с местни групи. Мездра е сред малкото градове, запазили киносалона си, където се показват най-новите филми. Литература Клуб на свободните писатели Вестник „Литературен фар“ Спорт OФК „Локомотив-Мездра“, състезава се в Трета лига Тенисклуб „Мездра“ Велоклуб „Искърски колоездач“ Хандбален клуб „Локомотив“ Карате-клуб „Лотос“ Автомоделен клуб „Интер сат“ Шахматен клуб „Локомотив“ Клуб по художествена гимнастика „Анелия“ Лекоатлетически клуб „Вирен“ Автомоделен клуб „Калето 1“ ФК Локомотив (Мездра) Личности Родени в Мездра Борислав Пунчев (1928 – 1998), български кинорежисьор Вяра Ковачева (р. 1926 – 2004), българска актриса Георги Бранков (1913 – 1997), български политик от БКП Георги Тошев (1930 – 1993), български скулптор Красимир Бояджийски Ричи, български музикант Михаил Константийски, български духовник, константийски епископ Николай Кучков (р. 1948), български художник Пеко Таков (1909 – 2001), български политик Цветан Генков (р. 1984), български футболист Цеци Красимирова (р. 1980), български модел Починали в Мездра Върбан Бояджийски (1932 – 1994), български художник Роза Попова (1879 – 1949), българска драматична актриса и театрална режисьор. Други Морският нос Мездра на остров Сноу в Антарктика е наименуван в чест на града. Източници Външни препратки Сайт на Община Мездра Крепостта Калето


source: wikipedia

text: Оря̀хово (на местния говор Орехово, до 1945 г. Орѣхово) е град в Северозападна България и се намира в област Враца. Градът е административен център на община Оряхово и важно пристанище на река Дунав. По данни на ГРАО към 15 юни 2023 г. в града живеят 4711 души по настоящ адрес и 5069 души по постоянен адрес. История Град Оряхово е разположен в живописна хълмиста местност на десния бряг на река Дунав. В миналото градът е бил познат под различни имена – Върхов, Орезов, Ореов, Рахово и Оряхово от 1886 г. Античност Районът на Оряхово е обитаван от дълбока древност. Проведените археологически проучвания доказват съществуването на селища от всички исторически епохи – от ранния неолит до късното Средновековие. С траките са свързани забележителни находки – късномикенски бронзови мечове и части от конска амуниция. Днес за разцвета на римската култура свидетелстват останките от античните крепости Вариана до село Лесковец и Валериана до село Долни Вадин. Тук е минавал важният римски път от Белград за Константинопол „Via Singiduno usque ad Constantinopolim per ripam Danubii“. Средновековие На 1 km западно от Оряхово се е намирала средновековната крепост Камъка, изградена през 9 век и просъществувала до 14 век. Според Васил Миков последен управител на крепостта преди завладяването ѝ от османците е Косаня, чието име е запазено като топоним в района. Оттук по-късно преминават войските на два кръстоносни похода, предвождани от унгарските крале Сигизмунд Люксембургски (1396) и Владислав Ягело (1444). Жан льо Менгр-Бусико е взел лично участие в обсадата на Оряхово през 1396 г., като е оставил кратко сведение за града. Формулирани сведения за Оряхово дава и друг участник в похода – Ханс Шилтбергер, според който градът е обсаждан от 200 кръстоносци за пет дни, но е превзет едва когато местното православно население се надига и прогонва османците. Това се потвърждава и от трети извор – стихотворението на Петер от Ретц, друг участник в похода на Сигизмунд. От трето лице за посочената обсада на Оряхово се разказва и в Шарловото продължение на Голямата френска хроника от „Сент Дени“ в Париж. В нея се описва, че крепостта е била снабдена с двойна ограда от стени с кули, разположени на разстояние една от друга, от които днес е останала само една правоъгълна двуетажна кула. Същата хроника обаче твърди, че Оряхово е бил превзет с пристъп на кръстоносците и след това е бил опожарен. Според сведенията на летописците ѝ, сборната кръстоносна армия на Владислав III Ягело и Янош Хуняди успешно овладява Оряхово отново през 1444 г. В крайна сметка и двата кръстоносни похода не достигат своите цели и земите по десния бряг на Долния Дунав остават под османска власт. Османски период В Османската империя Оряхово се утвърждава като административен и икономически център на кааза. Хаджи Калфа посещава Оряхово през 1648 г. при пътуването си през Никополски към Видински санджак, като оставя сведения, според които околността на града е изоставен и некултивирана. Подробни сведения за Оряхово през този период оставя османския пътешественик Евлия Челеби, посетил града около през 1656 г. Той го описва като оживен долен град с четиристотин каменни къщи, една джамия, един параклис и едно медресе. Според Евлия Челеби по време на Дългата война Оряхово е бил завладян от Михай Витязул, като крепостта му е била разрушена. Според свидетелствата му, при неговото посещение в средата на XVII век крепостта на Оряхово е разположена на хълм от жълта пръст, има петоъгълна форма, на места действително е разрушена, но кулите стоят. Във вътрешността ѝ има не повече от седем постройки и укреплението не се поддържа от военно-стратегически съображения. Източикът съобщава, че в околността на града са разположени лозя и градини. В справочник от 1726 г., отпечатан в Брюксел, Оряхово е отбелязан като един от важните крайдунавски градове. Градът е сред основните пунктове за снабдяване на Османската империя със стоки от Западна Европа. Функционира пристанище, на което спират австрийски, френски, руски и английски кораби. Възраждане Борбите за народна просвета на местното население намират израз в създаването на светско училище (1857) и читалище (1871). През 1837 г. е осветена църквата „Св. Георги“, която днес е паметник на културата от национално значение. Апостолът на свободата Васил Левски е отсядал в града през месец юли 1872 г. на път за Букурещ и обратно във връзка с революционното дело. Градът е освободен на 21 ноември 1877 г. след тридневни боеве на румънските войски с османските части. В чест на победата един от кварталите на Букурещ е кръстен на Оряхово – Рахова, а в памет на загиналите румънски воини е изграден паметник, чиято статуя е дело на италианския скулптор Арналдо Дзоки, автор на паметника Цар Освободител в София и на паметника на Свободата в Русе. След Освобождението Оряхово има свой специфичен колорит – оживена търговия по Дунава, богат културно-просветен живот и първи постижения в областта на промишлеността. Градът е център на губерния за три месеца. След това в продължение на 10 години, през периодите 1878 – 1882 г. и 1884 – 1889 г., Оряхово е окръжен център. Оряховският окръг включва две околии – Оряховска и Белослатинска с общо 74 000 жители. В началото на 20 век част от облика на града представлява комплекс от сгради, в чийто архитектурен стил присъства западно влияние. Много от тях са запазени и до днес. По-важни събития от този период са строителството на жп линия Червен бряг – Оряхово (1926); откриването на новата църква „Успение Богородично“ (1911) и завършването на сградата на читалището по проект на видните архитекти Иван Васильов и Димитър Цолов (1936). През 1961 г. се откриват Завод за резервни части и металообработващо предприятие „Дунав“. Те са едни от първите промишлени предприятия, действащи и до днес. Население Численост на населението според преброяванията през годините: Етническият състав към 2011 г. включва 3945 българи и 401 цигани. Религии Мнозинството от жителите на град Оряхово са православни християни. Името на селището и данни за него са отпечатани на български език в списание „Летоструй или къщний календар за проста година 1873“ издадено във Виена. В дадената таблица на статистическото описание на Оряховското окръжие от Врачанската епархия в народночерковно отношение, са дадени данни за населените места спадащи към този административен център. За гр. Оряхово през 1873 г. е изписана с кирилица следната информация: Селище — Оряхово Народност — българи и власи Къщи – 275 Венчила – 320 Черкви — Св. Георги Име на свещеника – Председател на Общината Пр. сингел Алипи Атанасов, иконом Хр. Иванов, поп Александър Янков В града има два действащи православни храма – „Успение на Пресвета Богородица“ и старинен храм „Свети Георги“. Храм „Успение Богородично“ е построен през 1911 г. и осветен на 8 септември същата година от тогавашния Врачански митрополит Константин. Построяването на тази монументална сграда е следствие от бързоразвиващата се градска среда и икономически подем на региона. От архитектурна гледна точка храмът е изпълнен изключително прецизно – както от канонично-църковна, така и от градско-обществена страна. Храмът представлява трикуполна базилика с два реда колони и балкон и три входа: централен – от запад и два странични. В южния купол са монтирани четири камбани – малка, две средни и една голяма с диаметър около метър и с изключителен звук, който според очевидци се чува чак в отсрещния румънски град Бекет. Храмът разполага с изключително добре запазена „йерусалимия“ – стенно пано с библейска тематика от 1925 г. – дар от семейство хаджи Томови; Атонска икона на свети Николай Чудотворец; настолна икона на Вход Господен в Йерусалим, дарена от оряховския иконописец зограф Велко. Друга забележителност е църковният амвон, който също е изпълнен в прецизна дърворезба. Храмовият празник се чества на 15 август – денят на Успението на Божията Майка. В храма се извършва ежедневно богослужение, както и всички тайнства и треби, според наредбите на Православната църква. Телефон в храма: 0878 597 897 Политика 2011 – Росен Добрев от (ПП Герб) е избран на втори тур с 52% срещу Христо Иванов от БСП 2003 – Христо Иванов (Коалиция за Оряхово) печели на втори тур с 20 гласа срещу Нейчо Савчев (Българска социалдемокрация). 1999 – Нейчо Савчев (Българска Евролевица, ОБТ) печели на втори тур с 57% срещу Христо Иванов (БСП, ДПС, БББ - Демократичен център, БЗС „Александър Стамболийски“, ПК „Екогласност“, БКП „Георги Димитров“). 1995 – Христо Иванов (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на първи тур с 52% срещу Никола Атанасов (независим). Икономика Завод за резервни части на селскостопански машини, завод за нестандартно оборудване – болтове, роботи и др. Също така съществуват два шивашки цеха. Винарна „Шато Бургозоне“. Обществени институции Музеи Археологически музей – ул. „Васил Левски“ Етнографски музей – ул. „Кирил и Методий“ Художествена галерия „Савчеви“ – ул. „Васил Левски“ 19, тел.: +359 9171 3166 Спорт Бадминтон В Оряхово от 1980 г. се развива бадминтонът. Този спорт е донесъл немалка слава на града в България, но и в Румъния, бившия СССР, Грузия, Полша, Молдова, Унгария и Северна Македония. Треньор по бадминтон е Койчо Станев и съпругата му Никулина Станева. От 1981 до 1991 г., когато се закрива работническият бадминтон, отборът мъже на Пощенската станция в Оряхово е неизменен републикански шампион. Състав: Койчо Станев, Венцислав Станев, Бойко Ангелов и Яни Кирилов. Много деца тренират бадминтон в обновената зала на града. Редовно отборите по бадминтон на СОУ „Христо Ботев“ 5 – 7 и 8 – 10 клас са участници на финалите на ученически игри, като неизменно се класират между първите 6 отбора в страната. Отборите са изцяло от състезатели на Бадминтон клуб „Оряхово 80“ с председател и треньор Койчо Станев и Никулина Станева. Тренират много деца, като се набляга на детско-юношеския бадминтон – до 17 г. включително. От школата на бадминтона в Оряхово е националният състезател Владимир Методиев, който се състезава при мъжете. Бадминтон тренират деца от 2. до 10. клас. През 2010 г. треньорът Койчо Станев участва на национален турнир за ветерани във Варна, където във възрастта 55+ в дисциплината двойки мъже става републикански шампион с партньор Ради Николов от Стара Загора. През 2010 г. отборът младежи до 19 г. на Бадминтон клуб „Оряхово-80“ печели престижното четвърто място в страната на Държавния отборен шампионат за младежи до 19 г., а девойките – 9-о място в страната. Отборите са в състав: младежи – Александър Валериев, Дейвин Славов, Кристиян Петров и Деан Генов, а девойките – Жанет Борисова, Глория Симова, Цветелина Василева и Далия Тошева. Треньорът Койчо Станев участва в курса за треньори второ ниво на Международния олимпийски комитет и Българския олимпийски комитет. Редовни събития Всяка година около 18 август са традиционните панаирни дни в град Оряхово. Всяка година около 19-23 август по време на традиционните панаирни дни се провежда турнир по бадминтон за деца, юноши и ветерани. Всяка година от 9 до 18 август се провежда художествен пленер, посветен на Марин Върбанов Преплуване на река Дунав около 20 август от румънския бряг до българския. Всяка година около 20 август се провежда турнир по шахмат в хотел Камъка Известни личности Родени в Оряхово Александър Цанков (1879 – 1959) икономист и политик Андрей Чапразов (1920 – 1999), актьор Борис Спасов (1912 – 2002), юрист и държавен деец Венелин Венков (р. 1982), борец Димитър К. Ефремов, български революционер от ВМОРО, четник на Петър Ацев Димитър Цолов (1896 – 1970), архитект Захари Тодоров, български революционер от ВМОРО, четник на Михаил Чаков Иван Васильов (1893 – 1979), архитект Коста Лулчев (1882 – 1965), политик Любен Генов, художник Любен Диков (1895 – 1973), политик Любен Телчаров (1907 – 1995) – патоанатом и алпинист Марин Върбанов (1932 – 1989), художник Теменужка Радулова (р. 1951 г.) – журналист Тодор Паница (1879 – 1925), революционер Цвети Иванов (1914 – 1950), политик Цеко Торбов (1899 – 1987), юрист и преводач Юксел Кадриев (1973), телевизионен водещ Други личности, свързани с Оряхово Дико Илиев (1898 – 1984), композитор, музикант и диригент, създателят на жанра хора̀ за духови оркестри Наум Торбов (1880 – 1952), архитект Източници Външни препратки Информация за Оряхово Официална страница на община Оряхово Официална страница на Районен Съд Оряхово 360° въздушни панорами над град Оряхово Панорамни снимки от Оряхово Радио и телевизия в Оряхово Карта на гр. Оряхово и региона


text: Ро̀ман е град в Северозападна България, област Враца, в близост до град Мездра. Градът е административен център на община Роман. По данни на ГРАО към 15 юни 2023 г. в града живеят 2554 души по настоящ адрес и 2922 души по постоянен адрес. География Градът е разположен на река Искър и нейния приток Малък Искър, на надморска височина 150 м. Отстои на 42 км източно от областния център Враца, на 29 км източно от Мездра, на 120 км североизточно от София по републиканската пътна мрежа, а по железопътна линия – на 109 км. Съседни на града селища са: с. Радовене (4 км), с. Стояновци (7 км), с. Хубавене (4 км), с. Струпец (6 км) и с. Долна Бешовица (5 км) Официално градът се дели на три квартала: Карашки (в югоизточния край на града след кръговото кръстовище, простиращ се до река Малък Искър), „Сухо поле" (по крайбрежието на река Искър до ЖП линията) и ЖК „Роман" (до кръговото кръстовище, застроен основно с блокове). Останалите части на града не са обособени квартали и нямат свои имена. Транспорт През града минават третокласните пътища 103 Мездра-Златна Панега-с. Брестница, 1031 Роман-Червен бряг, 308 Роман-с. Правешка Лакавица и общински път до с. Беленци и Луковит, общински път Мездра – с. Брусен – с. Царевец – с. Старо село – с. Струпец – Роман. Има ЖП гара на 2-ра линия София – Г. Оряховица – Варна, а също и автогара, която е отправна точка за автобусните линии към селата от общината. Демографски данни Според последното преброяване на НСИ през 2021 година населението на Роман наброява 2394 души, с тенденция към намаляване на числеността му. През 1946 г. то е било 1769 д., през 1985 г. – 4137 д., през 1992 г. – 3780 д., а през 2002 г. е намаляло до 3512 души. Механичният прираст на гр. Роман за 2002 г. е -11 души. Численост на населението според преброяванията през годините: Етническият състав включва 838 българи и 255 цигани. История За пръв път Роман е споменат в най-ранния османски данъчен регистър от 1430 година. Освободен е от османско владичество на 27 ноември 1877 г. Името на града идва от средновековната Романова крепост. Днес тя почти е заличена. От 1897 година има гара на железопътната линия София – Варна. През 1913 г. в Роман е създадена организация на БРСДП. Политика 2015 – Валери Ролански (Инициативен комитет Валери Георгиев Ролански) печели на втори тур срещу Тихомир Вълчев (ГЕРБ). 2011 – инж. Красимир Петков (Инициативен комитет инж. Красимир Петков) печели на втори тур срещу Тихомир Вълчев (ГЕРБ). 2008 – след касиране на избора от 2007 инж. Красимир Петков (Инициативен комитет) печели на втори тур срещу Пламен Младенов(Коалиция „Бъдеще за община Роман“). 2007 – инж. Красимир Петков (Инициативен комитет) печели на втори тур с 50,12% срещу Пламен Младенов (Коалиция „Бъдеще за община Роман“). 2003 – Пламен Младенов (БДС „Радикали“) печели на втори тур с 62% срещу Николай Миковски (БСП, ОБТ, Партия „Рома“, Блокът на Жорж Ганчев). 1999 – Вълчо Маринов (ОДС плюс) печели на втори тур с 56% срещу Николай Миковски (БСП). 1995 – Николай Миковски (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на първи тур с 59% срещу Цветан Лалов (СДС, Народен съюз). Икономика Роман се развива бързо след Освобождението с прекарването на жп линията София-Варна. Така става важен износен пункт за дървен материал, добитък, вълна и млечни продукти. С изсичането на горите се появява нов поминък – каменоделството и търговията. Откриват се работилници за дървообработване, изработване на тухли, варене на ракия и др. Израстват няколко промишлени предприятия: завод за метални изделия (стоманени телове, въжета и др.), за консерви, водноелектрическа централа на р. Искър. Индустриалното развитие на общината се представя от фирмите „Метизи“ АД (www.metizi-co.com) – завод за производство на метални телове, въжета, продукти от тях и АС проводници (преработ. промишл.) – единствено предприятие за производство на стоманени въжета в България и водеща по брой на заетите, както и от фирмите „Стал-20“ ЕООД, „Бивар“ АД. Обработваемата земя е 56 264 дка (5,3% от тази на областта), горски фонд – 86 175 дка. Има възможност за възстановяване на ябълковите масиви (3000 дка), производство на зърнени култури, гъби и билки, рибовъдство. Утвърдени са 17 проекта в промишлеността, туризма, селското стопанство и инфраструктурата. За осъществяване на тези проекти общинският съвет решава да учреди търговско дружество „Роман инвест“ ЕООД с едноличен собственик на капитала община Роман, което става в началото на 2001 г. Някои от тези проекти са: газификацията на града; изграждане на канализация за отпадните води в Роман и съседни села до 2002 г. В общината има изградени бензиностанция и газостанция. Повечето от фирмите на територията на общината са предимно частни (малки и средни). Пътищата от Роман към съседните общини са разположени лъчеобразно, предимно от IV клас. Градът има ЖП гара на централната Северна ЖП линия София – Варна, която пресича територията на общината от запад (спирка Синьо бърдо) на изток (гара Кунино) по долината на река Искър. През 2014 и началото на 2015 година в града се реализира проект за цялостна подмяна и реконструкция на уличното осветление в града и още 3 села от общината. Проектът се финансираше по програма на Европейския съюз. Също така през 2014 година в града беше построен нов стадион, в непосредствена близост до белодробната болница, а през същата година също по оперативна програма на ЕС беше изградена подпорна стена по поречието на река Искър, която да предпази част от квартал „Сухо поле" от наводнения. Географското разположение благоприятства за развитието на туризма, както поради живописна природа, така и поради наличието на археологически находки – останки от римски крепости, праисторически селища, каменни и бронзови накити. Град Роман е разположен върху останки от селище от бронзовата епоха. Галерия Източници Външни препратки Официален сайт Радио и телевизия в Роман


text: Берко̀вица е град в област Монтана, Северозападна България. Той е административен и стопански център на едноименната община Берковица. Населението на града към 2018 г. е 12 037 жители. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г. в града живеят 12 634 души по настоящ адрес и 14 510 души по постоянен адрес. География Берковица се намира в полупланински район на 405 m надморска височина, в подножието на Берковска планина, близо до границата със Сърбия. Градът е отдалечен на 24 km от Монтана и 89 km от София. Градът е изходен пункт за връх Ком, на около 18 km по планински път от края на града. Асфалтирани пътища водят до хижа Ком и близкия до нея ски-влек, работещ през зимния сезон. Население Долната таблица показва изменението на населението на града в периода след Втората световна война (1946 – 2021): История Античност Първите сведения за историята на града датират от първото хилядолетие пр.н.е. По това време берковският край е обитаван от тракийското племе мизи, а в средата на хилядолетието тук отсядат сродните трибали. В стратегическите височини около града траките изградили крепости. Те отглеждали пшеница и овце, обработвали желязо и добивали злато в поречията на реките Златица и Врещица. През 29 г. пр.н.е. управителят на Македония – Марк Лициний Крас (младши) разбива бастарните и завладява земите до Дунав, в чийто предели са нашите земи. Създадена е провинция Мизия, която през 86 г. е разделена на Горна и Долна Мизия с граница река Цибрица. Римляните романизирали местното тракийско население и способствали за развитието на икономиката и културата. Археологически паметници от това време са разкритата римска вила край с. Калиманица, разкопките на Берковското кале, Лесковското градище и некропола край него, земленият бент под с. Котеновци, свързан с промиването на злато, каменната пластика, накитите, монетите, оръдията на труда и оръжията, битовата и строителната керамика, които се съхраняват в Историческия музей на града. Била изградена широка селищна и крепостна мрежа в района – „Калето“ в Берковица, „Непирче“ в Замфирово, „Людино“ в Бистрилица, „Монтиндел“ между Слатина и Драганица и важния военен лагер „Монтанезиум“ в Монтана. В „Калето“ са разкрити останки от две късноантични църкви от началото на V век – в югозападния му край и долепена за източната крепостна стена. В края на късната античност през 545 – 547 г. хуните опустошили земите на Северозападна България. Средновековие Берковският край преживява съдбата на Първата българска държава, на Византийското владичество, на Второто българско царство и падането му под османско владичество. Османски период Администрация и стопанство През османското владичество Берковица е седалище на кааза, нахия и вилает. Първото споменаване на Берковица в османски документи се датира към 1445/1446 г.. В него се споменава, че Berkovice е кадийски център. През 1454/1455 г. в друг османски дефтер (София, ВД 110/10) е споменато, че към Берковска кааза има девет селища, от които три по-големи – Берковица, Горна и Долна Вереница. По-подробно описание на Берковска кааза () се намира в документи от 1524 г. – т.нар. Mufassal Defter BOA T.D. 130 и от 1530 г. – Muhasebe Defter BOA T.D. 370. В каазата има 112 селища с 3807 домакинства, от които 229 домакинства са мюсюлмани. В самата Берковица има 169 домакинства мюсюлмани и само 24 домакинства християни. През 1595 г. се наблюдава увеличение на населението на Берковица до 236 домакинства, от които 212 домакинства мюсюлмани, 14 домакинства християни и 10 домакинства цигани (Анкара, T.K.G.M. no 95). През XVII век Хаджи Калфа съобщава за развито рударство в берковските сребърни рудници. Междуособици Регионът е въвлечен във въстанието на Константин и Фружин (1408 – 1413 г.) и Чипровското въстание (1688 г.). През септември 1689 г. след като австрийците разбиват войските на Реджеб паша при Ниш, а маркграф Баденски завзема Видин, австрийска част, предвождана от капитан Хорват, освобождава града, а живеещите в него турци забягват в далечни краища. Със султански ферман от 21 октомври 1717 в гарнизона на Берковица са изпратени 1200 войници. Това става по молба на берковския кадия Ахмед ага с цел охрана на града поради надигащото се недоволство сред местното население. Въпреки това планинците отново се вдигат на борба, когато австрийските войски достигат Ниш, както през 1737 г. През юни 1836 г., на Спасовден, избухва Бистрилишкото въстание, предвождано от Манчо Пунин от с. Бистрилица и известно като Манчовата буна или Манчовата размирица. Вдигат се на борба около 4000 мъже от селищата в горните поречия на Огоста и Златица (дн. общини Чипровци, Георги Дамяново, Берковица, Монтана и Вършец). Основните сили на въстаналите се стичат в Чипровския манастир, където очакват подкрепа от сръбския крал Милош, която така и не получават. В крайна сметка Милош прави всичко възможно за потушаването на въстанието. Османска войска пристига при Белимел, водят се преговори с въстаниците, след което Манчо Пунин разпуска въстаниците и бяга Сърбия, където е заточен от Милош в Кюприя. На следващата година, 1837, избухва Върбанпеновото въстание, предвождано от Върбан Пенов от Белимел. Въстаниците са около 2000 мъже от Чипровци и близките 16 селища. На 23 ноември, след като турските власти докарват войски от Ниш и Пирот, започва боят в Чипровската клисура (Метириза – теснината), където бунтовниците са разбити. Върбан Пенов успява да избяга, но по-късно е предаден, заловен и обесен. Култура Десетилетието преди Освобождението 1867 – 1877 година се характеризира основно с културно развитие на града. На 13 октомври 1870 е открито девическо училище, построено е двукатното класно училище „Отец Паисий“. На следващата година е осветен и храмът „Свети Николай Чудотворец“. На 11 май 1872 е основано читалище „Бъдащност“, а през 1874 г. се създава ученическо дружество. Това е периодът, когато берковчанинът Александър Дамянов (архимандрит Антим) изгражда Клисурския манастир. В навечерието на Освобождението В края на август 1872 г. в Берковица пристига Васил Левски, заедно с председателя на Врачанския революционен комитет Мито Анков. При събарянето на къща в берковската махала Плето е намерено писмо на Левски от 2 юли 1872 г., в което иска да му бъдат изпратени „мустаки, брада, машина за фишеци и войнишките правила“. Той дава указание при закупуването на пушки да се „изпитат“ на всеки десет по една, за да не се окажат „фалшиви“ (некачествени). Писмото е предадено в Народната библиотека „Кирил и Методий“ – София. Подготовката на Априлското въстание обхваща и Берковица, но при избухването на въстанието Северозападна България остава пасивна. Въпреки това на 31 май 1876 г. революционният комитет и други сподвижници в Берковица – общо 24 души, са арестувани за участието им в подготовката на въстанието и 8 души, начело с хаджи Петър Хаджиилиев, са съдени и изпратени във Видинската крепост. На 8 юли 1876 г. в Чипровци пристигат четите на Панайот Хитов и други български войводи и берковският край въстава. Главните боеве стават при Чипровския манастир. След като въстанието е потушено, пашаджик, командващ берковските турци, наредил инквизиции на населението от Чипровския край. Период след Освобождението След Освобождението Берковският окръжен съд, председателстван от Иван Вазов, издава присъда No. 5 от 14 януари 1880 г., с която осъжда задочно на смърт погромаджиите Ибрахим бег Пашаджик и Караман бег. Освобождението на Берковица от османска власт започва на 3 ноември и трае до 4 декември 1877 г. Цял месец руските войски организират разузнавания и водят сражения с турците, докато най-после последните опразват града. Четвърти Харковски улански полк на полк. Ертел идва от север през Кутловица – с. Боровци, и тържествено влиза в Берковица. След Освобождението градът остава околийски административен център, но се развива сравнително бавно. Берковица постепенно загубва своето стопанско значение. От околията се откъсват много селища. Редица занаяти замират. Населението се препитава от земеделие, кираджилък и грънчарство. За 70 години се построяват: гимназията, столарското училище и началното училище „Кирил и Методий“, две банки и още няколко по-малки обществени сгради. През войните от града загиват 86 души. През 1885 г. Берковската община приема първия устройствен правилник за публичните домове в общината – това е първият устройствен правилник за публичен дом, приет в новоосвободената България. За сравнение – Софийската община приема такъв правилник през 1893 г. В първите години на XX век градът е известен с трайната си подкрепа за Демократическата партия. При избухването на Балканската война единадесет души от Берковица са доброволци в Македоно-одринското опълчение. В края на миналия век в града лесно намират почва социалистически и комунистически идеи. Основният им разпространител става Димитър Филипов. През 1914 г. под знамето на социалдемокрацията Георги Димитров и Камен Тошев са избрани за народни представители. В Берковица и 14 села от околията през 1919 г. са образувани комунистически общини (комуни). Берковската комуна, с кметове Манол Златков и Камен Тошев. Най-трагичното събитие от Берковската история от по-ново време е въстанието през 1923 г. В Берковска околия започва подготовка за въстание. Набелязват се плановете за завземането на властта в селата, за формиране на отряди, които да заминат за овладяване на околийския център Берковица. На 23 септември в много селища на околията властта преминава в ръцете на комунисти и земеделци. На 24 септември е завзет и гр. Берковица. Оттук се изпращат отряди към Петроханския проход, под командването на Замфир Попов. Кървавата разправа с населението от онези години създават цял дял в българската литература, известна като „септемврийска“ (напр. Гео Милев). През Втората световна война мнозина участват във въоръжената съпротива. Истински растеж на града в икономическо и културно отношение се извършва през втората половина на ХХ век, когато са построени много заводи: дървообработващ, за абразивни инструменти, мрамор, пластмаси, метал и редица други предприятия. Градът е благоустроен. Изграждат се нови училища, читалище, музей, художествена галерия, минерална баня, стадион, спортни площадки, почивни станции и туристически хижи. Религии Източноправославно християнство В късноантичната крепост „Калето“, разположена на възвишение северно от град Берковица, през ранното християнство е бил изграден голям епископски комплекс. Материално свидетелство за съществувалото тук духовно средище са руините на две раннохристиянски църкви, известни като Базилика „А“ и Базилика „Б“. Базилика „А“ се намира в югозападната част на крепостта. Тя е част от голям църковен ансамбъл, който включва още и периболос (заграден двор) и баптистерий (кръщелна). По план представлява трикорабна, едноапсидна базилика. Липсва нартекс (преддверие). В най-източната си част базиликата завършва с апсида, в чийто синтрон е вграден епископски трон. Според проучвателката на обекта Димитрина Митова това е сигурно доказателство, че църквата е изпълнявала функциите на център на някоя местна епископия. Теренът, на който е изградена базиликата, е с много голяма денивелация – 3,5 m и затова южният ѝ кораб е стъпил на масивна крепида и стилобат. Външната дължина на църквата е 19,2 m. Страничните кораби са тесни – около 2 m. Трите кораба на базиликата са разделени с аркади, носени от зидани стълбове. Пред единичния вход на наоса от запад са открити останки от две колони, навярно оформяли малък портик. Подовата настилка е от мраморни плочи. При разкопките са открити бази за колони, капители и други архитектурни елементи, показващи богата вътрешна украса. Сред находките също е един надпис, който дава възможност за точно датиране на целия комплекс. Според Д. Джонова, той е изграден между 408 – 424 г., по време на управлението на императорите Теодосий и Хонорий. Северозападно от базиликата, като отделна сграда е изграден баптистерий (кръщелна). Той се намира на доста по-високо от самата църква и това неудобство е преодоляно чрез изграждането на каменна стълба. Баптистерият също е с форма на правоъгълник, завършващ от изток с апсида. Външните му размери са: дължина – 9,50 m, ширина – към изток 5,20 m и към запад 5,70 m. От западната и северната му страна са изградени многостъпални пейки за сядане. В апсидата се намира иззиданата писцина – каменен съд, в който се е извършвал ритуалът на кръщаването в християнската вяра. Изграждането на баптистерий като отделна сграда през раннохристиянската епоха е рядкост. Единствен подобен аналог в България се среща при базиликата пред източната порта на Сердика (дн. София). Видът на купела (писцината) намира най-близка аналогия с купела при базиликата край с. Исперихово. Оградният зид на комплекса (периболосът) има формата на трапец, стените се широки 1,30 m и с размери: северна стена – 48 m, южна стена – 25 m, западната стена, която преодолява денивелация от 4 m, е дълга 12 m. Входът на ансамбъла е на северната стена, откъм вътрешността на крепостта. Базилика „Б“ е изградена също в крепостта „Калето“, като източната ѝ фасада е част от самата крепостна стена. Теренът, върху който е изградена сградата, е с голяма денивелация. Поради тази особеност, западната част на базиликата е вкопана до 2 m в земята. Подът на източната част на църквата е по-нисък с около 0,40 m от този в нартекса. Стръмният терен е бил причина помещенията в сградата да бъдат изградени с неправилни четириъгълни форми, както и отделните части на базиликата да са изградени несвързано едни с други. Само западната фасада на църквата е иззидана като единна плоскост. Базиликата има твърде оригинален план. Трите кораба са отделени с дебела и плътна стена, а не с колонада или аркада. Наосът е също триделен и следва членуването на наоса. Всеки кораб и частта му в нартекса е действал сам за себе си. Днес са запазени по-добре централният и северният кораб. Западната стена е плътна поради вкопаването ѝ в скалата. Входът към вътрешността на базиликата е от север, като връзката между нартекса и централния и страничните кораби се е осъществявала чрез двоен отвор, разделен със зидан стълб и закрит със завеси. Северният кораб се състои от две части, като източната се тълкува за протезис, а заделеният южен кораб се смята за диаконикон, в който богомолците са оставяли своите дарове. Тук са намерени зидани пейки покрай стените и каменно корито. В южния дял на нартекса също има зидани пейки и дори отоплително съоръжение. Предполага се, че самият нартекс е бил двуетажен и до втория етаж се е стигало със стълба. Оригиналният триделен план на Базилика „Б“ намира донякъде паралели с т.нар. трицърковни базилики в Грузия. Тези църкви се появяват спорадично и в някои други области на Византия, но образуват голяма група само в Грузия. Базилика „Б“ е датирана от изследователите ѝ към началото на V в. Предполага се, че е разрушена по времето на Юстиниан I (около средата на VI в.). Раннохристиянският комплекс вероятно е изоставен към средата на VI век, след започналите периодични набези на славяни и авари. Юдаизъм В Берковица до 1947 година има значителна еврейска общност и е имало функционираща синагога. Според Феликс Каниц през 1871 г. в града има 36 домакинства на испаноговорещи евреи. В годишника на населението на Дунавския вилает (Salnâme-i Tuna) през 1873 г. е отбелязано наличието на 232 евреи в Берковица. Непосредствено след Освобождението при преброяването на населението през 1887 г. евреите в Берковица са 316. През 1947 г. евреите от Берковица емигрират в Израел и синагогата се затваря. Най-ценните реликви се преместват в Софийската централна синагога, като един от най-ценните екземпляри в музея там е от Берковската синагога. До Котеновското шосе е еврейското гробище, вече напълно запустяло. Ислям До 1878 г. в Берковица са действали 9 джамии, 1 медресе (средно образователно ислямско училище) и 5 мектеба (начално ислямско училище). След изселване на турското население джамиите са разрушени. През 1955 г. Тодор Златев публикува плана на старата джамия в Берковица, от която са запазени основите. Обществени институции Фондация „Берковска дарителска инициатива“ Дружество „Берковско родолюбиво общество“ Дружество за подпомагане развитието на Берковица (ДПРБ) „Алтернативи“ Берковска духова музика, ръководител Росен Георгиев Културен център „Йордан Радичков“ Берковски младежки общински съвет Младежка организация „Заедно за Берковица“ Културни и природни забележителности Връх Ком. Има много други природни забележителности – местността „Калето“ – връх в самото сърце на града, от който може да се види разположението на града, в древността – използван от траките за защита на града от нежелани нашествия. Местността „Синият вир“ – намира се на около 5 km извън града, много приятно място за отдих сред природата, в близост има езерце, в което в горещите летни дни човек може да се охлади и освежи. Също така недалеч от града – само на 16 km, се намира хижа „Ком“. Ски пистата в близост до нея може да предложи много забавления за любителите на зимните спортове. Върхът е част от Стоте национални туристически обекта, печатът се намира в новата хижа „Ком“. Най-старата църква в града: Храм „Рождество на Пресвета Богородица“. Църквата е съвременник на българското Възраждане, средище на мъжко и девическо училище, духовен извор на берковчани. Тя е преизградена през 1843 г. Иконостасът е изработен от самоковски дърворезбар. Иконите изписва Димитър Зограф. Те могат да се причислят към най-доброто създадено в България през Възраждането. Камбанарията е изградена през 1897 г. Камбаните в нея са две, изработени през 1845 г. в град Будапеща и по-късно са подарени на църквата от дюлгерския еснаф. Църквата „Свети Николай Чудотворец“, изградена в 1871 година от майстор Георги Новаков Джонгар. Иконостасът е дело на Димитър Фандъков, а иконите на Константин Ангелов и Данаил от град Щип. В църквата има икони на Григорий Пецанов. На иконата на Успение Богородично има надпис: „іулій 15-ый 1878 из рука Г. П. Струмица“. Турска (римска) баня. Архитектурно-строителен паметник на културата. Изградена е през 1665 г. върху част от основите на стените на римска къпалня. Строена е след завладяване на Берковския край от римляните. Музеи Етнографският музей е част от Стоте национални туристически обекта на БТС, има печат. Работното време на „Етнографски музей“ и къща музей „Иван Вазов“ е: от понеделник до петък: с посетители от 8:00 до 12:00 – от 14:00 до 17:00 часа; събота и неделя: от 9:00 до 12:00 – от 14:00 до 17:00 часа. Къща музей на Иван Вазов – представен е творческият път на Иван Вазов, като най-голямо внимание е отделено на берковския му период. Градска художествена галерия „Отец Паисий“. Сградата на старото двукатно класно училище „Отец Паисий“, градено през 1872 г., днес е градска художествена галерия за възрожденска живопис и дърворезба. Намира се в двора на църквата „Св. Николай Чудотворец“. Фондът е започнал да се събира още от 1969 година, днес наброява 1440 художествени произведения, обособени в раздели: живопис, графика, рисунка, карикатури, скулптури, приложно изкуство, иконите са възрожденска живопис, работени IX – ХХ в. Във фонда на галерията се съхраняват творби на много известни художници от страната. Защитени територии Резерват „Горната кория“ Защитена местност „Самарите“ Защитена местност „Шабовица“ Природна забележителност „Хайдушки водопади“ Природна забележителност „Мраморната пещера“ Спорт „Балкански котки“ - ръгби клуб, гр. Берковица ФК Ком е представителният футболен отбор на града. Редовни събития „Рождество на Пресвета Богородица“ (8 септември) – официален празник на Берковица. „Лачени обувки“ – фестивал на детската песен и изкуства. „BERKSTOCK“ – рок фестивал с участието на много рок формации от страната и чужбина, провеждан 1998 – 2005 г. „Ашиклар пее и танцува“ – фолклорен фестивал. Празник на Берковския балкан – провеждан на хижа „Ком“ в края на лятото. Празник на „Дивите малини“ – провеждан на хижа „Ком“ една неделя след празника на Берковския балкан. Личности Родени в Берковица Александър Луканов (р. 1981), химик, професор, доктор на науките, най-младият доцент в България Андрей Тодоров (р. 1932), минен инженер, проектант на откритите рудници на мини „Марица Изток“ Антим Дамянов (1840 – 1922), църковен деец, архимандрит Борис Илиев (1882 – 1930), революционер, войвода на ВМОК Боян Ничев (1930 – 1996), учен-филолог и литературовед Валентин Найденов (р. 1972), футболист Георги Близнаков (1920 – 2004), бележит химик, академик, ректор на Софийския университет Дико Диков (1910 – 1985), офицер и политик Димитър Киров (1912 – 1979), адвокат Добрин Спасов (1926 – 2010), философ Дионисий Ловчански (1840 – 1875), църковен деец, митрополит Доньо Донев (1929 – 2007), художник и аниматор Евстати Илиев, български революционер и общественик Кирил Скопски (1832 – 1914), висш духовник Любомир Филипов (р. 1945), бивш управител на БНБ Марко Първанов (1892 - 1962), поручик, военен летец, спечелил първата въздушна победа за България през 1916 г. Никола Крунев (р. 1863), военен деец, генерал-майор Николай Фол (1898 – 1969), писател и режисьор Орлин Горанов (р. 1957), певец Петър Станчев (1893 – 1925), български революционер, войвода на ВМРО Първан Първанов (1867 – 1949), генерал Румен Петров, дипломат Тимо Ангелов (? – 1903), български революционер, войвода на ВМОРО Тодор Киров, български революционер от ВМОРО, четник на Гроздан Рандев Цветан Тодоров (1884 - ?), български революционер от ВМОРО, четник на Пандо Сидов Починали в Берковица Бончо Василев (1872 – 1937), офицер и революционер Борис Илиев (1882 – 1930), революционер Геройко Милчев (1921 – 2001), учител историк и краевед Свързани с Берковица Иван Вазов (1850 – 1921), съдия в града през 1879 – 1880 г. Йордан Радичков (1929 – 2004), завършва гимназия в Берковица през 1947 г. Кметове на Берковица Източници Външни препратки Официален сайт на Община Берковица Онлайн пътеводител на Берковица Страница за миналото на град Берковица Сдружение „Заедно за Берковица“ Снимки от Клисурския манастир, недалеч от Берковица Снимки от Берковица


text: Вършѐц е град в Северозападна България. Той се намира в област Монтана и е в близост до град Берковица. Градът е административен център на община Вършец. Вършец е най-старият балнеолечебен курорт в България. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г., в града живеят 5710 души по настоящ адрес и има 6305 жители по постоянен адрес. География Град Вършец е разположен в подножието на връх Тодорини кукли, в северните склонове на Стара планина, в южната част на голямата Вършецка котловина по поречието на река Ботуня. Вършец отстои на 89 km северно от София, на 33 km южно от областния център Монтана, на 33 km западно от Враца и на 18,4 km югоизточно от Берковица. Геоложкото и географското му разположение го определят като климатичен курорт, известен с топлата си минерална вода и мек планински климат, създаващ благоприятни условия за провеждането на ефективно балнео-климатолечение и профилактика. Средната месечна температура през януари е 2,1 °C, през юли е 22 °C, а средногодишна температура е 11 °C. Населението на курортното селище е 5308 души към 31.12.2022 г. според НСИ. В града се намира вторият по големина на Балканския полуостров изкуствен природен парк след Борисовата градина в София. В центъра на парка се намира местността Иванчова поляна. История Вършец възниква около минерални извори и неговата история е свързана с балнеолечението. Открити са развалини от римски бани. В турски документи от XVI век Вършец съществува под името Виришниче. За рождена година на курорта Вършец се смята 1850 г., когато вършечанинът Димитър Лучков е излекуван с минерална вода. През 1910 г. е построена първата държавна минерална баня, чийто управител е д-р Дамян Иванов. Тя се оказва тясна за прииждащите болни и през 1930 г. е издигната друга, по-голяма, която е в античен стил и е наречена Нова баня. Построени са вили и хотели, наредени от двете страни на Алеята на чинарите. През 1934 г. в центъра на града е изградена Слънчева градина. По това време със застъпничеството на Дамян Иванов Вършец се сдобива с най-големия изкуствен природен парк в Северна България – парк от 800 декара с широколистни гори, борови насаждения и специално пренесени екзотични видове. Прокаран е и оросителен канал. През 30-те години на ХХ в. Вършец е популярен курорт сред елита на България. Банското казино, което е в центъра на Вършец, до старата и новата баня, е построено през 1924 г. Наричано е още „Царското казино“, защото е било посещавано и от принц Кирил (1895 г. – 1945 г.). Преди Втората световна война тук са се забавлявали богати българи и чужденци. През 1938 г. в електрифицираното казино на Вършец за първи път се избира Мис Вършец. С Указ No 546 на Президиума на Народното събрание от 7 септември 1964 г. Вършец е обявен за град. Забележителности Минералните води са от няколко извора с температура около 37 °C. Водата им е бистра, безцветна, мека и слабо минерализирана. Общодостъпна е в аязмо с чешми до центъра на курорта. В града функционират множество почивни станции, къщи за настаняване на гости и три спа хотела. Слънчевата градина с Алеята на чинарите в центъра на града е обичайно място за разходка и отдих. Името на градината идва от алеите, които са под формата на лъчи, изградени от специален камък, който отразява слънчевата светлина. Алеята на чинарите е главна улица, дълга почти два километра с дървета на възраст повече от 100 години. През 2007 година в началото на парка Слънчева градина е издигнат паметник на Владимир Висоцки от българския архитект Георги Чапкънов. Художествената галерия във Вършец разполага с 664 платна и 27 скулптури от дърво, глина и гипс. Фондът на галерията се набира от дарения от проведени пленери по изкуствата по време на традиционния „Празник на курорта, минералната вода и Балкана“. Общинският музей във Вършец е открит през 1999 г. и съдържа 4 раздела: „Античен“; „Археологически находки и монетна колекция“; „Балнеология“ и „Етнография“. Има и изложбена зала. Специално място заема бронзовата скулптура от II в. пр. н. е. на тракийското момче-бог Телесфор, което е символ на Вършец. Много посещаван е районът югоизточно от Вършец като „Пътека на здравето“. В началото на Горския парк на града е построен летен театър. От там асфалтирана алея води до известната местност „Иванчова поляна“ с няколко беседки – място за гимнастика и отмора. След нея се намира Марийкина поляна. В същата посока, на около 4,5 km от центъра на града е известната местност на водопада „Райски кът“ с туристически заслон. До самия град се намира село Заножене, което от 1964 г. е квартал на Вършец. В края на квартала, на 1600 m югоизточно от центъра му, скрита в полите на Стара планина, се намира Заноженският водопад на р. Орловщица, който е една от природните забележителности на вършечкия район. От Вършец има туристически пътеки до старопланинския връх Тодорини кукли (1785 m), наречен така заради групата от хълмове, които наподобяват женска фигура. Маршрутът започва над квартал Заножене и се преминава за около 4 часа, но съдържа стръмни изкачвания и е подходящ за активни и добре подготвени туристи. До върха може да се стигне по няколко различни пътеки и коларски път. Местността Зелени дел е на 10 km от Вършец и е най-удобният изходен пункт за изкачването на върха. Възможно е и изкачване от хижа „Петрохан“ за около 2,5 часа до четирите върха Тодорини кукли. На 5 km западно от града, по пътя за Берковица, се намира село Спанчевци, известно също с минерален извор с лечебни свойства. На 12 km западно от Вършец, след с. Спанчевци, се намира Клисурският манастир „Св. св. Кирил и Методий“, основан през ХІІІ в. Манастирът работи всеки ден, а празникът му е 11 май. Край града на 8 km североизточно (в землището на с. Долно Озирово) има палеонтологично находище на фо̀силна фауна и флора от над 2 милиона години със световна известност Въз основа на палеонтологичните проучвания на учени от Българската академия на науките (професорите Златозар Боев, Николай Спасов, Васил Попов и Емануил Паламарев) чрез проект за трансгранично сътрудничество между България и Румъния, съфинансиран от Европейския Съюз, на 15.03.2022 год. в града е открит Палеопарк Вършец. На площ от 10 декара там са представени чрез макети на открито и в музейна експозиция десетки видове птици, бозайници, влечуги и растения отпреди 2,5 млн. години. Балнеология Намерените останки от римски балнеологични съоръжения и предмети в град Вършец свидетелстват за използването на лековитите минерални води още от Древността. Минералните води бликат от няколко извора. Температурата им е от 36,4 °С до 38 °С и са с общ дебит 15 л/сек. Водата от всички минерални извори е със слаба минерализация, алкална, хидро-карбонатна, натриево-сулфатна, ниска водна твърдост, бистра, безцветна и с приятни питейно-вкусови качества. Съдържа съединения на разнородни елементи: основно натрий, по-малко калций и хлор, а освен тях калий, литий, хидро-силикати и хидро-фосфати. Има следи от желязо, барий, алуминий, стронций, фосфати, манган, арсен и др. Подходяща е за вътрешно приемане, за инхалации, за напояване. Водата се прилага за лечение на: Функционални болести на централната нервна система Сърдечно-съдови заболявания Ендокринно-обменни заболявания Стомашно-чревни заболявания Чернодробни заболявания Болести на периферната нервна система Подходяща е и за обща профилактика, укрепване и закаляване на организма, физическа и психическа преумора и други. Във Вършец функционират два санаториума за лечение по клинични пътеки и профилактика и рехабилитация по програмата на НОИ. Редовни събития Съборът на града е на 6 май, (Гергьовден). В края на юли и първата седмица на август се провеждат мероприятията от Празника на курорта, минералната вода и Балкана – изложби на занаяти, културни и спортни събития. В местността „Зелени дел“ над квартал Заножене се организира ежегоден фолклорно-певчески събор „Пей, танцувай и на „Зелени дел“ се любувай“. Тържествената церемония с празничен концерт и илюминации е в първия петък на август. Религии Еднородно вероизповедание – източноправославно. В църквата „Свети Георги“ е изложена репродукция на неръкотворна икона на Исус Христос. Храмът представлява кръстокуполна базилика. Строителството му започва през 1902 г. Светият олтар с прилежащите му икони е завършен през 1906 г., като е изрисуван от акад. Стефан Иванов. Там могат да се видят икони от ХVІІ и ХVІІІ в. Сред най-големите ценности на храма са четирите полилея, произведени в Йерусалим и Цариград и дарени от местни хора за освещаването на храма от Видинския митрополит Кирил през 1906 г. В близост в община Вършец се намира се намира действащият девически Клисурски манастир. Спорт Във Вършец има няколко спортни отбора: ФК „Вършец 2012“ (мъже, юноши, деца) Отбор по противопожарен спорт – МПО Вършец (само деца) Волейболен отбор – ВК „Вършец“ (деца) Спортен клуб по планинско ориентиране „Незабравка“ (деца) Обособена е и танцова паралелка с мажоретки. Клуб по Конен спорт „Вършец 2014“. Личности Д-р Дамян Иванов – първият бански лекар в България и инициатор на балнеоложкото курортно дело в страната, създател на курорта Вършец и първи директор на балнеолечебницата, инициатор на изграждането на „Слънчевата градина“ около банята. Тодор Божинов (1931 – 1992) – политик от БКП, член на Политбюро и министър в няколко правителства. Веселин Никифоров (1927 – 2010), професор и управител на БНБ 1974 – 1984. Вяра Анкова (1966) – генерален директор и председател на управителния съвет на Българската национална телевизия (2010 – 2017 г.). Лъчезар Станчев (1908 – 1992) – български поет. Цветан Цветанов (1965) – политик, възпитаник, а по-късно и патрон на помощното училище в града. Марияна Любенова (1955), професор доктор, преподавател в Софийски университет - автор и лектор на 10 курса за бакалаври и магистри, автор на 15 книги и 300 научни труда, член на Съюза на учените в България, Експертната комисия по Биологично разнообразие към МОСВ, Международни платформи, Редколегии и др. Теодор Салпаров (1982) – национален състезател по волейбол на поста либеро. Побратимени градове Вършец е побратимен град или партньор с: Никозия, Кипър Лимасол, Кипър Сокол баня, Сърбия Бележки Външни препратки Официален сайт на Община Вършец Информационен сайт за Вършец. Актуална информация за града и общината; Новини; Настаняване в почивни станции, хотели и частни квартири; Предлагани имоти в общината, транспорт, заведения и др. Вършец.инфо – Блогът на Вършец. Научете повече за гр. Вършец. Вършец – Град на Здравето. Лечебната вода на Вършец- позната от древността Бизнес сайт на град Вършец. Каталог на фирмите, извършващи дейност в община Вършец; Бизнес новини Град Вършец в мрежата. Снимки от град Вършец. Балнеологични курорти в България


text: Чѝпровци е град в Северозападна България, в област Монтана на 49 km северозападно от град Берковица. Градът е административен център на община Чипровци. По данни на ГРАО към 15 юни 2023 г. в града живеят 1547 души по настоящ адрес и 1666 души по постоянен адрес. Наименование Първите писмени свидетелства за селището са в латиноезични и турски източници от втората половина на XVI и началото на XVII век, в които името му има множество различни форми – Чипровац, Чипуровац, Кипоровец, Чипоровци, Кипоровац, Кипровци, Чипрофче, Чипоруфца. След Освобождението официалното му име е Чипровци. Широко разпространено е мнението, че името на Чипровци идва от латинското cuprum (мед) и е свързано с медните рудници в района. Народна етимология го свързва с лично име Кипро или Кипра. Езиковедът Иван Дуриданов отхвърля тези хипотези и извежда името на града от използваната в миналото дума за градина кипур/чипур, от гръцкото κήπος. География Град Чипровци е разположен на 508 m надморска височина в тясна долина в Западна Стара планина по горното течение на река Огоста, оградена от Чипровската планина на югозапад и Язова планина на североизток. Землището на Чипровци е с площ 65,467 km2 и достига на югозапад до границата на България със Сърбия по билото на Стара планина, където най-висока точка е връх Мартинова чука (2011 m). Един от туристическите обекти е Чипровският водопад, до който се стига по екопътека, минаваща през живописни кътчета от Стара планина. История Античност и Средновековие Чипровци е много старо селище, възникнало още в тракийско време, когато областта вероятно е населявана от трибали. Оттогава датира и рудодобивът по тези земи, като залежите са от сребро, олово, желязо, мед и злато. Областта е завладяна от римляните през 29 г. пр. Хр., когато става част от провинция Мизия. Античното селище е разположено на възвишение на 2,5 km южно от днешния град, като от него са запазени останки, наричани Голямо градище. През римската епоха районът около селището бил от най-значимите златодобивни райони на Балканите. В късната античност рудодобивът е имал голямо значение за развитието на военното производство в римската Рациария (днешният Арчар). След VI век тук дошли славяните и заимствали производствения опит в рударството от местното население. В края на Средновековието в Чипровци се установяват саксонски миньори, привлечени за подобряване на технологиите в добивната дейност, като различни автори отнасят заселването им към различни периоди между XIII и XV век. Не е сигурно откъде идват те, но вероятно това е някоя от областите в региона, където има такива саксонски групи – Трансилвания, Влашко или Сърбия. Броят им се оценява на няколко десетки и макар да допринасят за утвърждаването на католическа община в града, през XVI-XVII век те са напълно асимилирани и за присъствието им свидетелства името на една Саксонска махала, както и немски лексикални следи в местния диалект. Те донасят католицизма в Чипровци. В края на XIV век в региона активна дейност развиват францискански мисионери, като през 1371 година в Чипровци е пренесена от босненския миньорски град Олово смятана за чудотворна икона на Богородица – тя е почитана в продължение на столетия и след Чипровското въстание е пренесена от бежанците в Сибиу. Друг фактор, който може би допринася за утвърждаването на католицизма в града, е подкрепяното от Унгария въстание на Константин и Фружин, двама потомци на българската царска династия, които изглежда приемат католицизма. Смята се, че в края на XIV век районът на Чипровци е владение на болярския род Соймировичи. След завладяването на Чипровци от Османската империя те се преселват в Дубровник, където в продължение на столетия са част от местната аристокрация, а някогашното им владеене на Чипровци е потвърдено от няколко официални документа на Дубровнишката република. Разцвет през XV – XVII век Под османска власт Чипровци и съседните миньорски селища запазват известни привилегии, за да се поддържа добивната промишленост. До края на XVII век градът е център на войводство с 12 селища и в него има право да пребивава само един мюсюлманин. Градът, а поне в отделни периоди и цялото войводство, се управлява от кнез – длъжност, която не е наследствена, тъй като са известни имената на кнезове от различни семейства, главно католически, – подпомаган от общински съвет и може би съдии. По неизяснени причини през този период Чипровци е част от Софийския санджак, докато разположеното на югоизток село Копиловци е във Видинския. Основната част от областта, най-вече миньорските селища, са превърнати в хас на валиде султан с доход от 380 хиляди акчета, който по-късно е вакъфиран. Самият рудодобив е отдаван на концесия (илтизам) срещу определена годишна такса, включително и на дубровничани, а към края на XVI век местните жители се оплакват, че интензивният добив и проучвания са унищожили голяма част от обработваемите земи в долината. През този период работят 12 самостоятелни галерии в долината, всяка със своя металургична пещ за извличане главно на олово и сребро. Злато се добива в района на Копиловци, както и от златоносни пясъци в наносите на Огоста. През втората половина на XVI в Чипровци се заселват известен брой православни албанци, които някои български изследователи смятат за българи от Македония, позовавайки се на споменатото в източниците богослужение на църковнославянски език. В същото време някои от бежанците в Унгария след Чипровското въстание продължават да се идентифицират като „арнаути“. Чипровци е посещаван от няколко видни прелати от Западния обряд – Антиварският архиепископ Амброзий от Рагуза (1565), Петър Цедулин – епископ на Нин, хърватинът Александър Комулович, йезуитът Тома Радио и францисканският монах Петър Злоютрич от Соли. През 1601 г. е изпратено искане от свещениците и жителите на Чипровци и околността до папата Петър Солинат да бъде издигнат в сан епископ. Така той става първият български католически епископ, а Чипровец се издига до ранга на епископски град. Към края на ХVI век населението на Чипровци се оценява на 1800 до 2500 души. През първите три века от чуждото владичество Чипровци достига своя икономически, политически и културен разцвет. От занаятите най-голямо развитие получило златарството, като са запазени множество образци на произведени в града култови предмети в православните църкви на България, Сърбия и Влашко. Високохудожествената продукция очертала града като важен златарски център на Балканския полуостров през XVI и XVII век наред с Цариград, Солун и Белград. Търговията със знаменитите чипровски чаши е процъфтявала не само на Балканите и Османската империя, но достигала и Централна Европа. В тази значително замогнала се и културна среда се строели църкви, манастири, училища, богати и красиви къщи. Около 1436 година в Чипровци е построена нова католическа църква. Градът е посещаван неколкократно от папски пратеници, които оставят сведения за него: епископът на Нин – Петър Цедулин, хърватинът Александър Комулович и йезуитът Тома Радио. През 1578 г. двамата свещеници пеят в чипровската църква на латински. В следващите десетилетия Чипровци става своеобразен католически център и привлича множество будни българи от почти всички краища на страната. Тук се заселват семействата на Парчевич, Пеячевич, Кнежевич, Маринович и други. В този град седнал на епископския трон българинът Илия Маринов, ръкоположен през юни 1624 г. в Рим за софийски епископ. Оттук ръководил църквите в Българско и във Влашко, защото само преди няколко месеца папа Урбан VIII (1623 – 1644) бил „въздигнал българските францискански мисионери в отделна францисканска кустодия“. След ръкополагането му за епископ е създадено Чипровското католическо училище. Според посетилият града през 1621 година Пиетро Мазареки той наброява към 800 семейства (5 – 6 хиляди души), а броят на католиците е към 1200. Към 1643 година броят на католиците в Чипровци се оценява на 2140. Още през XVI век Чипровци се утвърждава като основен опорен пункт на дубровнишката търговия в Северна България, наред с Провадия. През XVII век местни търговци също започват да развиват мащабна дейност, първоначално в съседните области, а по-късно от Цариград до Пеща и Брашов, като се организират в търговски компании, ръководени от капитани. Тези организации се ползват със значителни привилегии във Влашко, като чипровчани установяват своя постоянна колония в столицата Търговище. Причина за това, наред с по-голямата сигурност, е и упадъкът на рудодобива в средата на XVII век, поради изчерпване на лесните за разработка находища. Чипровски общности по това време има също в Къмпулунг и Римник. В католическите писмени източници от първата половина на XVII век се говори за внезапно влошаване на положението на жителите на Чипровци. Много от дотогавашните привилегии на миньорските селища на практика са премахнати, а местната администрация започва често да прибягва до произволни насилия с цел да получава подкупи от местното население. След това на епископския престол сяда Петър Богдан Бакшев – Деодат. Трудът и кадърността го изтласкват напред, над всички. Оттук насетне 33 години бие сърцето му само за България. В доклада си до Рим през 1640 г. той пише: „Това царство България е прекрасно. Украсено е с ширни поля, високи планини и хълмове, приятни гори и дъбрави, оросявано от различни реки и води.“ За Кипровец пише:„Това селище Кипровец плаща годишно на султана около шест товара пари данък и други неща... Тази планина Хемус отгоре е покрита с трева и равна по върховете, няма гори, но пасбища за овци, дето през лятото пасат толкова стада, че управителят може да взима всяка година около 500 скуди само за пасенето на овцете... Аз не бих искал да имам други доходи, би ми била достатъчна тази планина...“ През XVI век се заражда Чипровската книжовна школа. Нейните „върхове“ са: „Абагар“ на Филип Станиславов (отпечатана на 8 май 1651 г. в Рим), богословските, философските и историческите произведения на Петър Богдан, Яков Пеячевич и Кръстю Пейкич. Борбата за национална независимост в средата на XVII век се оглавявала от Петър Богдан и Петър Парчевич. В Гушовския манастир резидира викарият на Софийския православен митрополит. През 1642 г. католиците начело с Петър Богдан искат от Рим Софийската епископия да се издигне до архиепископия и да се изравни с православната църква. През 1668 – 1672 година архиепископ Петър Богдан изгражда нова католическа църква на мястото на тази от XV век, която е в лошо състояние. През този период всеки август в града се провеждат събори на католическата църква в архиепископията. Чипровско въстание и след него През септември 1688 г. избухнало Чипровското въстание, оглавено от Георги Пеячевич, Богдан Маринов, братята Иван и Михаил Станиславови и Матея Пеячевич. В местността Жеравица се състояло решителното сражение, където войските на турския васал – маджарския граф Емерик Текели разбили въстаналите българи. Останалите живи се укрепили в Чипровци и в Чипровския (Гушовския) манастир, но и тяхната съпротива била сломена. Настъпили нечувана сеч и зверства. Повече от половината население било избито. Голяма част от оцелелите потърсили спасение във Влашко, Маджарско, Хърватско. Градът бил опожарен, опустошен и разорен, след което никога не достига миналото си величие. Чипровци въстава и в 1836 г. (Манчовата буна), и в 1837 г. (начело с Върбан Пенев). Жителите му участват и във Видинското въстание през 1850 г. През 1738 г. султан Махмуд I дава амнистия на българите, а през 1741 г. са върнати имотите на завърналите се. Броят на жителите на Чипровци расте, без да се развива рударството, а килимарството осигурява единствено прехраната. Най-заможните се заселват в старата Пазар махала. Занаятчиите в Сребрил, Кюрк и Табашката махали, а останалите в Парцан и Трап махали. След около 50 години след завръщането на православните, се заселват повторно и католиците. Ставри Попов твърди в родова анкета, че новите чипровчани са дошли от пиротски, царибродски и берковски села, за да възстановят стария Кипровец. Една интересна родова история споменава, че фамилията Белци (3 къщи от тях има и в село Мартиново) са дошли в Чипровци от с. Бяла, Пиротско. Друг бежанец се върнал от Берковица в Чипровци; той бил златар. От него е днешната фамилия Сребриловци. През XIX век голямо развитие получава килимарството. (Според една бележка на поп Лило, килимарството се развива още през първата половина на ХVIII в., вероятно от пиротските преселници.) Известният чипровски килим се изработва ръчно, на вертикален стан, от чиста вълна. Намира пазар по целия свят и днес, а в хиляди домове на България греят багрите на чипровската природа, събрани и увековечени от нежните ръце на чипровските майсторки. На 8 юли 1876 година, по време на Сръбско-турската война, български доброволчески чети, водени от Филип Тотю и Панайот Хитов, преминават границата и превземат Чипровци, но след няколкодневни боеве с османски части се оттеглят. След Освобождението Чипровци дарява през 1879 г. на княз Дондуков най-големия изтъкан дотогава в селото килим „каракачки", с размери 7 Х 6 m – първата голяма слава на чипровските килимари и търговци в столицата. По-късно такива килими украсяват министерските кабинети, домовете на богаташките къщи. По време на Междусъюзническата война местни жители организират успешна самозащита срещу сръбски части, предимно мародери. През лятото на 1950 година, в разгара на колективизацията, горянска група подпалва кооперативните кошари в града. Население 1640 г. – 2060 (1660 католици и 400 деца); 1666 г. – 280 къщи; 1934 г. – 2831; 1956 г. – 3517; 1972 г. – 4262; 2012 г. – 2026 (ГРАО) Голямата част от населението на града, до потушаването на Чипровското въстание от 1688 г., изповядва католицизъм. Днешните му жители са православни. Управление 2003 – Иван Марков (Българска социалдемокрация) печели на втори тур с 63% срещу Люсиен Симеонов (БСП). 1999 – Люсиен Симеонов (БСП) печели на втори тур с 53% срещу Анюта Каменова-Борин (ОДС, БББ). 1995 – Иван Марков (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на втори тур със 72% срещу Никола Николов (СДС). Икономика Новооткрита мина за добив на флуорит. Инфраструктура Култура Исторически музей В Чипровци има исторически музей, посветен на историята и развитието на града, което датира още от времето на саксонците. Създаден е през 1988 г. Тогава Чипровци е бил известен със своите самокови (средство за обработка на метала, добит от рудата). В музейната сбирка може да се види макет на това как е изглеждало и как точно е функционирало това съоръжение. Чипровски килими Освен с рударство Чипровци е по-известен с килимите си. Те са отразявали душата на създателките си. Основните модели са се предавали от поколение на поколение като така са достигнали и до наши дни. Тези килими, както и съществувалата някога златарска школа са пазили града през дългите години на османска власт. Чипровци е бил под опеката на султанката. Чипровски манастир Чипровският манастир се намира по поречието на река Чипровска Огоста в подножието на Язова планина (част от Западна Стара планина), на около 4 km североизточно от Чипровци. Той функционира от времето на цар Симеон I. Името Св. Иван Рилски приема през 1187 г., когато мощите му са транспортирани от унгарския град Етергон по река Дунав до Арчар и Чипровския манастир, където пренощуват една нощ, и след това до Средец. Всички манастири, в които пренощуват мощите му, приемат името на светеца. Редовни събития Всяка година на 1 май се празнува съборът на града. На него се прави огромна трапеза, на която задължително има печено агне. На този ден в града пристигат от цялата страна много роднини на местните жители. В центъра на града се събира Чипровският духов оркестър, има различни развлечения за малките деца и задължителната народна музика. Празник на Балкана се провежда в средата на август, когато жители от цялата община и съседните общини опъват палаткови лагери и се забавляват под звуците на музикална програма организирана от общината. Всяка година на 6 септември всички отиват в планината на мястото, където преди столетия се е намирал Гушовския манастир. Според местна легенда преди много години на този ден хората са ходели в планината при манастира, а от балкана слизал бял елен, който носел името Гушовец. Хората го чакали да си почине и да пие вода, и го принасяли в жертва. Един ден обаче еленът закъснял и хората го заклали преди да си е починал, и да пие вода. Оттогава, никога повече не дошъл елен. От 2014 началото на май се провежда фестивал на чипровския килим. Изложени са много килими – на площада и на прозорците на общината и на къщите на чипровчани. В отделни палатки е показан производственият процес – от чепкането на вълната, през преденето, багренето, насноваването и самото тъкане. За гостите има подредени торлашка баница с печени кори, домашно овче сирене и греяна домашна ракия. Кухня Пълнени чушки с боб Зелеви сарми с ориз и орехи Пържено по чипровски Баница с печени кори (обге) Кюфтенца с боб Печено агне в пещ Крем карамел в тиква Известни личности Родени в Чипровци Георги Павлов – Павлето – художник (1913 – 1995) Альоша Кафеджийски – скулптор (1937) Радка Стефанова – народна певица (1959) Жоро Василев – художник (1960) Георги Тачев – художник (1961) Пламен Велинов – композитор (1963) Елвис Кръстев – оперен певец (1967) Мариета Ангелова – текстописка (1969) Камелия (певица) – попфолк певица (1971) Петър Богдан (1601 – 1674) – български книжовник и католически архиепископ Петър Парчевич Георги Пеячевич Франц-Ксавер Иван де Пеячевич Побратимени градове Раковски Вижте също Българска католическа книжнина Черкичи-Парчевичи Пеячевичи Кнежевичи Томагионовичи Соимировичи Станиславови Бележки Цитирани източници Външни препратки История на килимарството в Чипровци Сайт на Община Чипровци


text: Омар Шариф (; ), известен още като Омар Ел-Шариф (роден като Мишел Димитри Шалхуб) е египетски актьор, носител на награда „Сезар“ и три награди „Златен глобус“, номиниран е за награди „Оскар“ и „Сателит“. Най-известен е с ролите си във филмите „Лорънс Арабски“ (1962) и „Доктор Живаго“ (1965). Биография Шариф е роден на 10 април 1932 г. в униатско семейство на ливански емигранти в Александрия, Египет. Почива на 10 юли 2015 г. от инфаркт в Кайро, Египет. Кариера Снимал се е в над 100 филма и сериала. Шариф също така е известен като играч на бридж. Избрана филмография Източници Външни препратки Египетски актьори и актриси Носители на Златен глобус Носители на Златен глобус за най-добър поддържащ актьор Носители на награда Сезар Бриджори Египетски спортисти Родени в Александрия Починали в Кайро