text: Статистиката е наука, която се занимава със събирането, организирането, анализа, интерпретацията и представянето на данни. В прилагането на статистиката към научни, стопански или обществени проблеми обикновено се изхожда от дадена статистическа съвкупност или статистически модел, които се подлагат на изследване. Съвкупностите могат да бъдат различни групи от хора или предмети, като „всички хора, живеещи в дадена страна“ или „всички атоми, съставляващи даден кристал“. Статистиката се занимава с всички страни на данните, включително планирането на тяхното събиране чрез разработване на статистически проучвания и експерименти. Когато е невъзможно да бъдат събрани данни чрез пълно преброяване, статистиците събират данни чрез разработването на специални експериментални и проучвателни извадки. Представителните извадки дават възможност изводите и заключенията в приемлива степен да се разширят от извадката към съвкупността като цяло. Дадено експериментално изследване включва извършването на измервания върху изследваната система, нейното манипулиране и след това извършване на същите измервания, за да се установи дали манипулацията е променила измерваните величини. Обратно, наблюдателните изследвания не включват експериментални манипулации. При анализа на данните се използват два основни статистически метода – описателна статистика, която обобщава данните от извадката с използване на показатели, като средна стойност или стандартно отклонение, и изводна статистика, която извлича заключения от данните, отчитайки случайните отклонения и грешки в тях. Описателната статистика най-често се занимава с две групи свойства на дадено разпределение (извадка или съвкупност): централната тенденция се стреми да опише средната или типична стойност за разпределението, докато разсейването характеризира степента, в която единиците в разпределението се отклоняват от центъра и една от друга. Теоретична основа на анализа на данните е математическата статистика, която от своя страна се базира на теорията на вероятностите, изучаваща случайните явления. Един обичаен статистически процес включва събирането на данни, което води до проверка на връзката между две множества от статистически данни или между едно множество и синтетичните данни, извлечени от идеализиран модел. Предлага се хипотеза за статистическата връзка между двете множества данни, след което тя се сравнява като алтернатива на идеализирана нулева хипотеза, според която между тях няма никаква връзка. Отхвърлянето или опровергаването на нулевата хипотеза се постига чрез статистически проверки, които оценяват количествено смисъла, в който нулевата хипотеза може да се докаже като погрешна при зададените за проверката данни. При работата с нулева хипотеза се отчитат два основни вида грешки – от първи род (нулевата хипотеза е невярно отхвърлена, давайки фалшив положителен резултат) и от втори род (нулевата хипотеза не е отхвърлена и е пропусната действителна връзка между съвкупностите, давайки фалшив отрицателен резултат). Процесите на измерване, чрез които се получават статистически данни, също могат да създават грешки. Те обикновено се класифицират като случайни (шум) или системни, но има и други видове грешки (например, груби грешки, като описване на данни с невярна мерна единица). Наличието на пропуски в данните или на цензура може да доведе до системни грешки в оценките, като за избягването на такива проблеми са разработени специални техники. Статистиката възниква във връзка с нуждите на емпиричната наука и се отличава от повечето клонове на математиката по своята приложна насоченост. Най-ранните текстове, посветени на статистически методи, базирани на теорията на вероятностите, са на ислямски математици и криптографи от VIII-IX век, като Халил Фарахиди и Ал-Кинди. От XVIII век математическата статистика започва да използва задълбочаващите се резултати на математическия анализ, добивайки постепенно съвременния си вид. От средата на XX век централна роля в ключовите за статистиката обработка и анализ на големи обеми данни играят компютрите с разработвания за тях специализиран статистически софтуер. История Първите текстове, посветени на вероятностите и статистиката датират от Златния век на исляма (VIII-XIII век), когато те са изучавани най-вече във връзка с криптографията. Халил Фарахиди (717 – 786) пише „Книга за скритие послания“, включваща първата употреба на пермутации и комбинации, за да изброи всички възможни арабски думи, със и без гласни. Първата статистическа книга е трактатът на Ал-Кинди (801 – 873) „Ръкопис за разшифроването на скрити послания“, която включва подробно описание на начините за използване на статистика и честотен анализ за разшифроване на криптирани съобщения. Този трактат поставя началото както на статистиката, така и на криптоанализа. Ал-Кинди описва и първото известно използване на статистически изводи. Али ибн Адлан (1187 – 1268) развива въпроса за ролята на размера на извадката в честотния анализ. Най-ранният европейски труд по статистика датира от 1663 година – „Природни и политически наблюдения върху регистрите на смъртността“ („Natural and Political Observations upon the Bills of Mortality“) на английския демограф Джон Граунт. Ранните приложения на статистическото мислене са свързани с нуждите на държавното управление, което се стреми да се води в политиката си от демографски и икономически данни – оттук и етимологията на думата от среднолатински: statisticum е лекционен курс по държавни въпроси (от stat-, подобно на state – държава, estate – земя, владение, собственост (англ.), état (фр.) – държава, от лат. status – положение, състояние) Обхватът на дисциплината статистика се разширява в началото на XIX век, обхващайки събирането и анализа на данни като цяло. Днес статистиката е широко използвана в държавното управление, бизнеса, природните и обществените науки. Математическите основи на съвременната статистика са положени през XVII век с разработването на теорията на вероятностите от Джероламо Кардано, Блез Паскал и Пиер дьо Ферма. Математическата теория на вероятностите се появява от изследванията на игрите на късмета, макар че понятието за вероятност вече е разглеждано в средновековното право и от философи като Хуан Карамуел. Важният за развитието на статистиката метод на най-малките квадрати е публикуван за пръв път през 1805 година от Адриан-Мари Льожандър, макар по-късно Карл Фридрих Гаус да твърди, че му е бил известен още през 1795 година. Съвременната статистика се формира в края на XIX и началото на XX век на три етапа. Първата вълна, на границата на двете столетия, е доминирана от работите на англичаните Френсис Галтън и Карл Пиърсън, които превръщат статистиката в строга математическа дисциплина, използвана не само в науката, но и в стопанството и политиката. Приносът на Галтън включва въвеждането на понятията за стандартно отклонение, корелация, регресионен анализ и прилагането на тези методи към изследването на различни човешки характеристики, като височина, тегло и дължина на миглите. Пиърсън създава корелационния коефициент, метода на моментите за съгласуване на разпределения към извадки и разпределението на Пиърсън. Галтън и Пиърсън основавата „Биометрика“, първото научно списание за математическа статистика и биостатистика, а по-късно Пиърсън създава и първият в света университетски департамент по статистика в Лондонския университетски колеж. Вторият етап от 10-те и 20-те години на XX век е започнат от Уилям Сийли Госет и достига своята кулминация в работите на Роналд Фишър, който съставя учебниците, дефинирали статистиката като академична дисциплина по целия свят. Сред най-важните му текстове са публикацията му от 1918 година „The Correlation between Relatives on the Supposition of Mendelian Inheritance“ (в която за пръв път се използва статистическият термин вариация), класическият му труд от 1925 година „Statistical Methods for Research Workers“ и книгата му от 1935 година „The Design of Experiments“, където разработва строги модели за планиране на експерименти. Фишър въвежда понятията за достатъчна статистика, линеен дискриминантен анализ и информация на Фишър. В книгата си от 1930 година „The Genetical Theory of Natural Selection“ той прилага статистиката към биологията, извеждайки различни концепции, като принципа на Фишър (който Антъни Едуардс нарича „вероятно най-знаменитият аргумент в еволюционната биология“) и Фишеровото убягване. Фишър въвежда и понятието за нулева хипотеза – такава, която „никога не е доказана или потвърдена, но е възможно да бъде опровергана“, – при известния си експеримент с дамата, опитваща чай. Последната вълна на активно развитие на статистиката, свързан главно с прецизиране и разширяване на дотогавашните разработки, води началото си от сътрудничеството между Егон Пиърсън и Йежи Нейман през 30-те години на XX век. Те въвеждат понятията за фалшив отрицателен резултат, статистическа мощност и доверителен интервал. През 1934 година Нейман демонстрира, че стратифицираната случайна извадка е като цяло по-добър метод за оценяване от квотната извадка. Днес статистически методи се прилагат във всички области, свързани с вземане на решения, за постигане на точни изводи от масиви от данни и за вземане на решения в ситуации на несигурност. Използването на съвременни компютри дава възможност за ефективното извършване на мащабни статистически изчисления и дава тласък на развитието на нови методи, които не могат да се прилагат с ръчни изчисления. Статистиката остава област на активни изследвания, например на проблема за анализа на големи данни. Основни понятия Масово явление – когато в множество единични явления се повтарят определени закономерности, валидни за общността от единици като цяло. Статистическа съвкупност – това е съвкупност от голям брой единици (случаи), които характеризират масовото явление: Генерална съвкупност – обхваща случаи на изследваното масово явление. Представителна съвкупност (извадка) – обхваща част от случаите на генералната съвкупност, като чрез нейните характеристики се правят изводи за характеристиките на генералната съвкупност. Статистически признаци – изразяват свойствата (качествата, проявите и отношенията) на отделните единици на дадено явление. Най-общо статистическите признаци са качествени и количествени. Статистически единици – това са отделните единици (случаи, представители), които образуват статистическата съвкупност. Чрез статистическа групировка отделните статистически единици се разпределят по групи, обособени въз основа на наблюдаваните признаци, характеризиращи съвкупността. Статистически данни – са събраната, организирана и анализирана информация, необходима за изследване на дадено явление. За представяне на измерените данни (числата) от наблюденията при статистическата групировка се използват статистически редове. Когато при статистическата групировка са обособени интервали с долна и горна граница, статистическият ред е интервален. В статистическите таблици се нанасят статистическите редове, т.е. резултатите от групировката. В таблиците се подреждата не само статистическите данни, но и резултатите от статистическата им обработка. Статистическите таблици се онагледяват графично чрез диаграми, където с определен мащаб се нанасят данните на признаците върху осите на подходящо избрана координатна система: Линейни диаграми – графичният образ е линия, свързваща отделните точки, представящи данните. Плоскостни диаграми – графичните образи са правоъгълници, триъгълници, кръгове и други. Размерът на изучаваните явления се изразява с честота: Абсолютна честота – изразява броя на единиците от статистическата съвкупност, които се отличават по някакъв признак. Относителна честота (статистическа вероятност). Според закона за големите числа, колкото е по-голям броят на изследваните единици на генералната съвкупност, толкова по-малко наблюдаваните признаци се влияят от случайни причини и относителната честота се доближава до съответната вероятност. Статистически данни Събиране на данни Извадки Когато е невъзможно събирането на данни за цялата статистическа съвкупност, статистиците събират данни от извадка, разработвайки специфични експерименти. При използването на извадка като източник на информация за цялата съвкупност е важно извадката да представлява вярно съвкупността. Представителните извадки дават възможност изводите и заключенията да се разпрострат надеждно от извадката към съвкупността като цяло. Затова е от изключителна важност да се определи до каква степен избраната извадка е наистина представителна. Статистиката използва различни методи за оценка и корекция на системните отклонения в извадката и процедурите за събиране на данни. Една от целите на методите за планиране на експерименти също е да се ограничат тези проблеми още в самото начало на изследването, подобрявайки възможностите му да достига до коректни изводи за съвкупността. Теорията на извадките е част от математическата теория на вероятностите. Вероятностите се използват в математическата статистика за изследване на извадковите разпределения и, по-общо, на характеристиките на статистическите процедури. Използването на даден статистически метод е валидно, когато разглежданата система или съвкупност съответства на допусканията на метода. Разликата в подхода на класическата теория на вероятностите и теорията на извадките е най-вече в това, че теорията на вероятностите изхожда от дадени параметри на съвкупността, за да извлече дедуктивно вероятностите, отнасящи се за извадките, докато при статистическите методи е обратното – те изхождат индуктивно от извадките, за да получат параметрите на съвкупността. Експерименти Наблюдения Видове данни Приложение на изчислителната техника Бързото и постоянно увеличаване на мощността на изчислителната техника от средата на 20 век оказва сериозно влияние върху статистическата дейност. Ранните статистически модели почти винаги са линейни, но появата на мощни компютри с подходящи изчислителни алгоритми предизвиква по-силен интерес към нелинейни модели, като невронните мрежи, и довежда до появата на напълно нови методи, като обобщените линейни и йерархичните модели. Широката достъпност до относително мощни компютри увеличава популярността на тежки от изчислителна гледна точка методи, като пермутационни тестове или извадки на Гибс. Компютърната революция води и до увеличаване на значението на експерименталната и емпирична статистика. Бележки Цитирани източници Вижте също Външни препратки Онлайн ресурс за статистически пресмятания (УКЛА) Статистическа електронна книга (Ebook) (УКЛА)


source: wikipedia

text: Екологията (, „къща“, и -λογία, „изследване на“, букв. „домоведие“) е наука, раздел на биологията, която изучава взаимодействията между организмите, както и средата, в която живеят. Основен предмет на изследване на екологията са екосистемите, взаимно свързани мрежи от растения, животни и други организми в даден географски район, които зависят едни от други. Екологията е наука за икономиката на живата природа. Екологията се обособява от останалите природни науки в края на 19 век. Тя е тясно свързана с други области, като физиология, теория на еволюцията, генетика и етология. За разлика от тях предмет на екологията са по-общите процеси и принципи, на които се основава функционирането на биосферата, сред които: жизнените процеси, обясняващи адаптациите разпространението и числеността на организмите движението на материалите и енергията в живите съобщества сукцесионното развитие на екосистемите биоразнообразието Съществуват четири основни среди на живот – водна, сухоземна, почвена и организмова. Организмите, които ги обитават, имат редица приспособления, позволяващи им да живеят с тях. Тези приспособления се формират под влияние както на специфичните условия на средата, които наричаме абиотични екологични фактори (светлина, топлина, вода, соли, разтворени във водата, и др), така на сложните взаимодействия между организмите – биотичните екологични фактори (конкуренция, хищничество, взаимопомощ и т.н.). Тези връзки са предмет на екологията. Екологията има множество практически приложения в области като консервационна биология, управление на природните ресурси (селско, горско и рибно стопанство), градоустройство, здравеопазване, икономика и дава принципната основа за изследване на обществените взаимодействия при хората. История Екологията е обособена като биологична наука едва през 19 век от Ернст Хекел, който пръв употребява понятието. Заслуга за развитието ѝ има В. Вернадски, който обосновава становището, че организмите и средата, в която живеят са едно цяло и че помежду им се извършва кръговрат на веществата. Благодарение на този кръговрат животът на Земята не е застрашен от изчезване. Според американския учен Ю. Одум (1977) екологията е междудисциплинна област на знанието, която свързва физичните и биологичните явления и образува мост между естествените и обществените науки. Въпреки че е сравнително млада наука, екологията бързо заема важно място в живота на човека. Днес с нея се занимават не само биолозите, но и хората с най-различни професии. Причината за този интерес е важността на явленията, които тя изследва. В България екологията се е развила като раздел на ботаниката и зоологията. Изучават се влиянията на различните екологични фактори върху растенията и животните. Истинското развитие на екологията като самостоятелна биологична наука започва около началото на 60-те години на ХХ век. Нива на организация Екологията изучава системи от надорганизмово ниво – индивид, популация, съобщество, екосистема. Във връзка с тях, най-употребяваните термини и понятия са следните: Биотични компоненти (фактори) на системата: Съвкупността от всички видове организми във функционалната система. Класифицират се съобразно функцията на различните видове организми: производители, консуматори и разложители. Според начина си на хранене с минерален или органичен въглерод се разделят съответно на автотрофни и хетеротрофни. Според начина си на дишане, с кислород или без кислород се разделят на аеробни и анаеробни. Абиотични компоненти (фактори) на системата: атмосфера, хидросфера и литосфера. Частите в тях, които съдържат живот се обединяват в понятието биосфера. Индивид: всеки отделен организъм. Популация: група от индивиди от даден вид обитаващи определена територия. Съобщество: група от съвместно обитаващи определена територия различни популации от автотрофни и хетеротрофни организми. Екосистема: съвкупността от съобществата на организмите и неживата среда в която те функционират единно и взаимно зависят. Дефинира се още като най-малката основна функционална единица на природата включваща биотична и абиотична съставки. Или още, всяка природна площ или природен обем съдържаща двете абиотични и биотични компоненти се нарича екосистема. Доминиращата компонента определя каква е екосистемата т.е тя може да бъде горска екосистема, полска екосистема, планинска екосистема, почвена екосистема, водна екосистема и т.н. Околна среда: Всички условия (фактори) обуславящи съществуването на организмите (биотични и абиотични). Екологични фактори: Елементите на околната среда, които са необходими за съществуването на организмите или действащи отрицателно върху тях се наричат екологични фактори. Те се класифицират на: Абиотични фактори на околната среда. Включват се всички компоненти на неживата природа. Те са светлината, температурата, относителната влажност на въздуха и други компоненти на климата и околната среда, каквито са аерирането на почвата, нейното плодородие, естествената радиация и т.н. Биотични фактори на околната среда. Това е съвкупността от въздействието на жизнената дейност на едни организми върху съществуването и развитието на други организми. Едни организми служат за храна на други организми. Растенията (продуценти) служат за храна на тревоядните животни (консументи от първи порядък). Те от своя страна служат за храна на хищниците (консументи от втори порядък). Или едни организми са среда за обитаване на други организми (гостоприемник – паразит). Антропогенни фактори на околната среда. Съвкупността от човешки дейности, които причиняват промяна на околната среда. Една от последиците на въздействието на антропогенните фактори е промяната на местообитанията на организмите, което застрашава тяхното съществуване. Историята на човечеството е история на неговия труд. Негово начало е ловът следван от възникването на земеделието, промишлеността, транспорта и т.н., което води до силно изменение на природата на Земята. Тези модификации упражняват въздействие върху човешкото здраве и икономическата активност. С това възниква проблемът за опазването на околната среда чрез рационализиране на човешката дейност и преди всичко рационалното използване на природните ресурси. Идентифицирането на антропогенните фактори като своеобразен вид екологични фактори осмисля връзката на екологията с опазването на околната среда и придава на тази наука приложен характер в различни изражения – геоекология, инженерна геоекология, агроекология, медицинска екология и др. Ареалът е пространството, в пределите на което е разпространен определен вид или група таксономична единица от растения или животни. Големината на ареала на различни видове е най-различна – от цялата суша или Световен океан до съвсем ограничени участъци. Организми с органичен ареал се наричат ендимити, а тези които са разпространени на големи пространства, са космополити. Например колорадския бръмбар отна1ало е имал ограничен ареал. Във връзка с отглеждането на картофа той бързо е разширил ареала си – отначало по цялата територия на САЩ, а след това по цяла Северна Америка, Европа и Азия и се превърнал в космополит. Космополит е и сивият плъх. Границите на ареалите се определят от естествени прегради (планини, морета, океани), а също и от особеностите на климата, почвата, особеностите на биотичните фактори (възможност за изхранване, наличието на конкурентни взаимоотношения и др. Анторогенните въздействия оказват влияние върху ареалите на много видове. Например България бяха внесени норки, чинчили, щрауси и др. и по такъв начин бяха разширени техните ареали. Антропогенната дейност може да предизвика и стесняване на ареалите обикновено чрез замърсяване и ли унищожаване на естествените им местообитания. Биотоп или екотоп е географски район с различна площ или обем, който се отличава с приблизителна еднородност на преобладаващата част на екологичните фактори. Характерният за всеки биотоп комплекс от условия определя както видовия състав на организмите, така и особеностите на формиране, съществуване и развитие на популациите. От друга страна, биоценозата въздейства върху биотопа и го променя. Всичко това определя единството на биоценозата и биотопа. Биотопът може да бъде и жив организъм – такава е жизнената среда на паразитиращите видове. В този случай паразитът и гостоприемникът формират система и са продукт на съвместна еволюция, като при паразита тази еволюция е регресивна, а при гостоприемника се формират приспособителни реакции, които се включват в сборното понятие имунитет. Биоценозата и екотопът са взаимно свързани и взаимно зависими. Екотопът е източник на ресурси и жизнената среда на биоценозата, а биоценозата непрекъснато променя екотопа. При тези промени е в сила обективен екологичен закон: живото вещество въздейства активно върху жизнената среда като промените са в насока подобряване на условията на съществуване. Основни поддисциплини Приложна екология – Екология на човека – Социална екология – Геоекология – Биоекология – Геохимическа екология – Химическа екология – Физична екология – Космическа екология – Теоретична (математическа) екология Вижте също Екологична ниша Земеделие Науки за Земята Биосфера Бележки Източници


text: Архитектурата (, „пръв/главен“, и τέκτων, „създател“) е творческа дейност, насочена към проектирането, строителството и художественото оформяне на сгради, други строителни съоръжения и комплекси от тях чрез използването на съчетание от наука, техника и изкуство. Тя обхваща поредица от процеси – от първоначалния замисъл и предварителните проучвания до практическото изграждане на определен строеж. В широк смисъл архитектурата включва не само проектирането и изграждането на сгради, но разнородни дейности от най-едромащабните – планиране на цели области и държави (териториално устройствено планиране), проектиране на населени места и открити пространства, като улици, площади, градини, паркове (градоустройство и ландшафтна архитектура) – до най-дребномащабните, като конструиране на детайли или обзавеждане. Архитектурните произведения понякога се възприемат като произведения на изкуството и дори като културни символи, като историческите цивилизации често се свързват най-вече с техните запазени до днес архитектурни паметници. Архитектурната дейност, извършвана обикновено от специалисти, наричани архитекти, изисква отчитането на широк кръг функционални, технически, обществени и естетически фактори и ограничения, които се отразяват в завършения продукт. Тя е свързана с креативното използване и съчетаване на материали, технологии и обеми, както и с организацията на строителния процес, включително срокове за изпълнение и себестойност. Документацията, създавана от архитекта (архитектурен проект) и включваща обикновено чертежи и технически спецификации, обикновено показва конструкцията и общото поведение на проектираната сграда. История и стилове Архитектурният стил може да се определи като съвкупност от основни черти и признаци на архитектурата от определено време и място, проявяващи се в особеностите на функционалните, конструктивните и художествените ѝ страни (предназначение на сградата, строителни материали и конструкция, прийоми в архитектурната композиция). Понятието архитектурен стил влиза в по-общото понятие стил като художествен мироглед, обхващащ всички страни на изкуството и културата на обществото в определен момент от социалното и икономическото му развитие, като съвкупност от главните идейно-художествени особености на творчеството на твореца. Развитието на архитектурните стилове зависи от климатични, технически, религиозни и културни фактори. Макар че развитието на архитектурата пряко зависи от историческото време, не винаги стиловете се сменят последователно, като може да има известно едновременно съществуване на стилове като алтернативи един на друг (например, барок и класицизъм, модернизъм и еклектикизъм, функционализъм, конструктивизъм и ар-деко). Архитектурният стил като описателно средство е част от научния метод на история на архитектурата, доколкото позволява да се проследи глобалната посока на развитие на архитектурната мисъл. Прието е да се отделят следните архитектурните стилове от глобално значение: Първобитна архитектура Антична архитектура. 8 век пр н.е. – 5 век. Романски стил. 10 – 12 в. Готика. 12 – 15 в. Ренесансова архитектура. Началото на 15 – началото на 17 в. Барок. Края на 16 век – края на 18 в. Рококо. Началото на 18 – края на 18 в. Класицизъм. Средата на 18 и през 19 в. Еклектика. 1830-те – 1890-те години. Модерн. 1890-те – 1910-те години. Модернизъм. Началото на 1900-те – 1980-те години. Конструктивизъм. 1920-те – началото на 1930-те г. Постмодернизъм. От средата на 20 век. Хай-тек. От края на 1970-те години. Деконструктивизъм. От края на 1980-те г. Динамична архитектура. От началото на 21 век. Параметричен дизайн Традиционна архитектура в Близкия изток Сред най-древните архитектурни паметници, запазени, са тези от Древен Египет. Там, както и в останалите ранни култури, хората вярват във всемогъществото на боговете и много страни на ежедневието са съобразени с идеята за божественото и свръхестественото и начините, по които те се проявяват в света. По тази причина основаването и подредбата на градовете и основните обществени сгради, като дворци и храмове, е поверено на жреците или на самия владетел, а самото строителство е съпътствано от специални ритуали. Сред най-внушителните древноегипетски строежи са некрополът в Гиза и храмовите комплекси в Карнак и Луксор. Сведенията за архитектурата в Месопотамия също са главно за монументални строежи, като храмове, дворци и градски стени. Най-значимите примери са храмовите комплекси в Урук (4 хилядолетие пр.н.е.), храмовете и дворците от долината на Дияла (3 хилядолетие пр.н.е.), развалините на Нипур и Ур (21 – 20 век пр.н.е.), среднобронзовите селища в Ебла, Мари, Алалах, Халеб и Кюлтепе (началото на 2 хилядолетие пр.н.е.), къснобронзовите дворци в Хатуша, Угарит, Ашур и Нази (средата на 2 хилядолетие пр.н.е.), асирийските, вавилонски, урартски и новохетски дворци от желязната епоха. В средата на 1 хилядолетие пр.н.е. с възхода на царството на Ахеменидите в целия регион се разпространява монументална архитектура в специфичния персийски стил, прототипът на която е столицата на Кир Велики Пасаргад. Най-значителният паметник от тази епоха е по-късната столица Персеполис. След продължителен период на европейско влияние през Елинистичната епоха и последвалата хегемония на Рим и Партското царство, при Сасанидите се наблюдава възраждане на местните ирански елементи в културата. Ктезифон, столицата на партите и Сасанидите в Месопотамия, е най-внушителният пример за архитектурата от последните столетия на предислямската епоха в Близкия изток. Традиционна архитектура в Южна Азия Градската цивилизация на Индийския субконтинент може да бъде проследена до древните градове Мохенджо-Даро и Харапа, възникнали в средата на 3 хилядолетие пр.н.е. През следващите векове в региона се формира архитектурна традиция, проявяваща се в множество запазени храмове, дворци и укрепления. През първите столетия на новата ера, когато империите Кушан и Мауря достигат своя разцвет, индийската архитектура се разпространява на северозапад към днешните Белуджистан и Афганистан. Този процес е съпътстван с разпространението на будизма в тези области и с изграждането на монументални паметници, като комплекса в Бамян. Заедно с будизма и смесен с гръцки влияния индийският стил достига и до Централна Азия. През вековете индийската архитектура претърпява значително развитие, а съществуват и множество регионални особености, на които се дължи нейното стилистично разнообразие – от индуистката храмова архитектура през ислямските стилове до колониалната викторианска архитектура на 19 век. Традиционна архитектура в Източна Азия Най-старите запазени архитектурни паметници в Източна Азия са останките от земни укрепления с дървен скелет от неолитната култура Луншан и от културата от бронзовата епоха Арлитоу, а развалините на двореца на древната столица Инси датират от времето на династията Шан през втората половина на 2 хилядолетие пр.н.е. При династията Хан се появяват конструкции, зидани от камък или тухли, а от династията Тан насам каменните строежи са широко разпространение. Характерно за традиционната китайска архитектура е акцентирането върху хоризонталните оси на представителните сгради, много от които са изградени върху солидна основа с широк покрив, плаващ над ниските и потънали навътре фасади. Макар и от по-рано да съществуват жилищни или наблюдателни кули, основното отклонение от преобладаващото хоризонтално развитие на сградите са пагодите, намерили разпространение в резултат на проникването на будизма от Индия. В Китай използването на някои архитектурни елементи са смятани за привилегия само на императора. Пример за това са жълтите керемиди, които могат да се видят върху повечето сгради на императорския Забранен град в Пекин. Японската архитектура е силно повлияна от китайската, но има и множество особености. Архитектурна форма, възникнала в Япония в резултат на феодалните отношения, са характерните японски замъци (широ). По-късно сред висшите кръгове намира разпространение стилът шоин-дзукури, залегнал в основата на традиционната японска къща. Традиционна архитектура в Европа Средновековната архитектура в Европа показва, че основната ѝ функция е защитна. Замъците и крепостите са най-добре запазените примери на сгради от Средновековието ако не се считат религиозните катедрали. По-късно ренесансовата архитектура показва различно чувство за пространство, концептуална чистота и сила на перспективата. В строителството се акцентира предимно на обществени сгради, дворци, градски къщи и други подобни от светски характер. Характерни са ордерното разчленяване на стенните плоскости, аркадите, колонадите, куполите, логическата съразмерност, хармоничността и ясната тектоника, основани на законите на перспективата и пропорциите. Появяват се мащабни архитектурни ансамбли, подчинени на цялостен художествен замисъл. Модернистична архитектура В началото на 20 век общото недоволство от продължаващата сектантска архитектура с натруфени елементи дава тласък на много нови линии, които представляват предшественици на модерната архитектура. Такива са например училището Bauhaus, основано във Ваймар през 1919 година. Модернистичната архитектура е група архитектурни стилове, възникнали в началото на XX век и наложили се като основни след Втората световна война. Тяхна основа е използването на нови строителни технологии и материали, най-вече стъкло, стомана и стоманобетон, и отхвърлянето на традиционния неокласицизъм, доминиращ в архитектурата на XIX век. В началото на XXI век модернистичната архитектура продължава да преобладава в строителството на обществени и корпоративни сгради, въпреки реакцията на постмодернистичната архитектура. Сред архитектите, изиграли важна роля за развитието на модернизма, са Франк Лойд Райт, Лудвиг Мис ван дер Рое, Льо Корбюзие, Валтер Гропиус, Константин Мелников, Ерих Менделсон, Рихард Нойтра, Луис Съливан, Герит Ритфелд, Бруно Таут, Гунар Асплунд, Арне Якобсен, Оскар Нимайер, Алвар Аалто Постмодернизъм Постмодернизмът в архитектурата представлява съвкупност от течения, зародили се през 60-те години на 20 век. Разцвета му започва през 1980-те години. Идеята е да се възвърнат образността и оригиналността. Архитектурните решения отчитат особеностите на съществуващата градска среда. Видни практици на постмодернизма, като Роберт Вентури, Морис Кюло, Леон Крие, Алдо Роси, Антуан Грюмбах са сформулирали следните основни правила: „подражание“ на историческите паметници и „образци“ Отправки към някой паметник на архитектурата в общата композиция или в нейните детайли. работа в историческо-архитектурни стилове; „обратна археология“ – сближаване на новия обект със старата строителна техника; ежедневност на реализма и античността, създавано чрез принизяване и опростяване на използваните класически форми Известни сгради на постмодернизма са: Пияца д’Италия в САЩ; „Кривата къща“ в Сопот (Полша); „Сграда-робот“ в Бангкок; „Дом-куб“ в Ротердам. Пекински национален стадион в Китай. Съвременна архитектура Съвременна архитектура е архитектурата на 21 век. Няма доминиращ стил: съвременните архитекти работят в различни стилове, от постмодернизъм и хай-тех архитектура до високо-концепцуални и силно изразителни стилове, наподобяващи огромни скулптури. Различните стилове и подходи обикновено използват много модерни технологии и строителни материали. Използването на компютърни технологии за конструиране позволява сградите да се конструират и моделират в 3D с голяма точност и скорост. Един типичен пример е Аудиторио де Тенерифе, конгресно-концертна зала в стил постмодернизъм на остров Тенерифе, Испания. Българска архитектура Едни от най-запазените архитектурни образци са тези, които са създадени през Възраждането. Жилищното строителството заема значителна част от възрожденската жилищна архитектура, оказва голямо влияние върху нейния характер и се отличава с богатство на различни типове къщи, развили се на сравнително неголяма територия: западна, Тетевенска, копривщенска, тревненска, жеравненска, родопска, странджанска, черноморска, пловдивска. Българската архитектура се развива заедно с развитието на архитектурата на Европа специално в частта на жилищното строителство. В българските земи се намират големи горски масиви. Във възрожденските подбалкански градове има достатъчно дъбов материал и конструктивните елементи и технологията, която се използва напълно е сравнима с тази в Германия, Швейцария, Франция, Австрия, Англия и други по така наречената технология Градоустройство Градоустройството е политически и технически процес свързан с развитието на един град, както и с неговите пространствени и социални структури. То включва защита и използване на околната среда, развитие на градската инфраструктура, включително осигуряване на питейна вода, канализация, транспорт, съобщения и други.. Първият град след освобождението 1878 година, изграден със съвременно градоустройствено решение е Стара Загора. Градът е изгорен изцяло от Сулейман паша и оцелелите жители на града решават да построят града по нов план. На 5 октомври 1879 година е положен основния камък за възстановяването на града от губернатора на Източна Румелия Алеко Богориди съгласно изработеният от архитекта Любор Байер план, в който са предвидени прави улици, които в голяма степен повтарят плана на Августа Траяна. Подобно решение има и в град Нова Загора, също така изгорен частично от войските на Сулейман паша. Ландшафтна архитектура Ландшафтна архитектура е проектирането на обществени места на открито на паркове и градини, както и на други структури, целта на които е постигане на екологични, социални или естетически резултати. Професията включва: дизайн на градска среда (ландшафтен дизайн); планиране за местата, управление на дъждовни води; жилищно или градско планиране; екологично възстановяване; планиране на паркове и места за отдих, планиране на зелена инфраструктура и озеленяване на частни и други имоти, в които специалистите планират и проектират в различни мащаби ландшафтния дизайн, изграждането и управлението му. Специалистите в професията на ландшафтната архитектура се наричат ландшафтни архитекти. Интериорен дизайн Интериорният дизайн е създаването на функционално, ергономично и естетично пространство в помещенията чрез архитектурно-художествени средства. Бионика в архитектурата В Хараре Зимбабве е завършена търговска и офис сграда Eastgate Centre с пасивна система за охлаждане, която използва за прототип жилищата на термитите. Чрез система от комини, които се отварят през нощта и затварят през деня се постига минимална температурна разлика и 90% икономия на енергия спрямо конвенционално охлажданите с климатични инсталации сгради. Сграда съгласно тези принципи е построена и в Лондон. Поради способността на лотоса да не се замърсява, като не се омокря и водните капки не само не се задържат, но имат и почистващ ефект, той представлява интерес за учените и архитектите. Има разработени различни покрития, които се използват за сгради (фасади, покриви, прозорци и др.), които не се нуждаят от почистване и пребоядисване по време на експлоатацията им. Космическа архитектура Колонизацията на космоса – е концепция за живот на хората извън пределите на Земята. Това е основна тема на фантастиката, но в същото време дългосрочна перспектива на много национални програми за овладяване на космоса. Крайната цел е създаването на големи космически кораби, които могат да достигнат до други планети. Една идея е построяването на огромна тръба, подобно на гигантско колело в космоса, при въртенето на което да се създава изкуствена тежест и създадат всички нормални условия на живот на много хора. Там може да се създаде напълно балансирана екосистема, която да осигурява кислород, храна и приятна околна среда. Пример за космическа архитектура е конструкцията на МКС, която е създадена и се разширява с цел осигуряване на продължителен живот на космонавтите на борда. Теория на архитектурата Теорията на архитектурата е наука, обекти на изследване на която са природата, спецификата на архитектурата и нейните общи закономерности за възникване, развитие и функциониране на архитектурата като изкуство, нейната същност, съдържание и форма. В предмета на теорията на архитектурата влиза система от основни понятия (категории) в това число – архитектурна композиция, функция, форма, конструкция, архитектурна среда, симетрия и асиметрия и други. Важни теми Определени теми занимават архитектите винаги, независимо от стила и епохата. При всеки нов проект тези теми трябва да бъдат оценявани отново. Пространство: Дефинирането, оразмеряването, разположението, устройството и формалното оформление на пространствата е най-важната задача на архитектурата. Позициониране и ориентиране: Позиционирането на един архитектурен обект и неговото ориентиране върху ландшафта или съответно върху предвидената за застрояване площ е определящо за изгледа на обекта, за отношението на частната сфера към общественото пространство, подходите и отношението на вътрешните и външни пространства. Функция: Доброто функциониране на една сграда е главната цел на един проект. Това се отнася както за техническото функциониране на сградата, така и естетическите и нетехническите функции на строежа. Форма: Формата на сградата, включваща както и формата на основите, формата и кубатурата на сградата, както и пропорциите, са естетически аспекти, които не могат да се изведат само от функциите. Един проект не може да се създаде само на базата на зададените параметри. Към това трябва да се вземат предвид и естетичните и формални параметри. Конструкция: За да се създадат желаните обеми и функции, решаващ е изборът на правилната строителна конструкция. При това трябва да се вземат предвид сроковете на строителство и разходите. Фасада: Фасадите или външната обвивка на една сграда по отношение на материали, цветове са предмет основно на преценка на архитектите и инвеститорите при съответно влияние на службите по строителство и защита на паметниците. Разпознаваемост: Под това понятие се разбира възможността под външната форма да се разпознае какво се крие в обекта. Така например да се вижда каква е функцията, конструкцията, вътрешно разположение и значение на сградата. Така например една църква или една ЖП-гара се разпознават веднага. При изграждането на новата сграда на Националната библиотека на Франция, ъгловите сгради са оформени така, че да приличат на разтворена книга. Отношение към околната среда:Един архитектурен обект може да бъде в унисон с околната среда или да бъде в контраст с нея. Външно отношението например се определя с формата, цветовете и избора на материалите. Решаваща роля за отношенията между строежа и околната среда играят перспективата, поредността на пространствата и подходите към обекта. Идейно отношение: В рамките на опазването на паметниците определени места, улици, площади, или сгради са от особено значение. При създаването на архитектурни обекти е важно да се вземат предвид тези дадености и исторически влияния върху новосъздаваните обекти. Трайност, екология и енергийни разходи: от 80-те години на 20 век, основно поради глобалното затопляне, трайността, екологичността и намаляването на енергийните разходи се превръщат в основна тема на архитектурата. Много сгради имат високи потребности от отопление и охлаждане и тяхното намаляване водят до големи икономии в рамките на живота на сградата. Поради това при конструирането, избора на формата на сградите, ориентацията, използваните строителни материали и други се избират с оглед екологичните изисквания. Това има за последствие промяна в архитектурата на сградата. Разходи: Бюджетът е важен фактор, който решава качеството на крайния резултат. Още при началното определяне на концепцията, както и през целия процес на планиране и изпълнение разходите влияят на архитектурния резултат. Архитектурни награди Най-престижната международна награда за архитектура е Прицкер. В архитектурата тази награда е равностойна на Нобеловата награда в науката. Тя се присъжда на всяка година на един архитект. Носители са например Оскар Нимайер, Ричард Майер, Филип Джонсън, Яу Мин Пей и други. В България основни архитектурни награди са наградите на конкурса Сграда на годината: Бележки Цитирани източници Вижте също


text: Храненето е основен жизнен процес, свързан с приемането, преработването и усвояването на храна от околната среда, необходима за изграждане и обновяване на клетките и тъканите, осъществяване и регулиране на жизнените функции на организма, както и компенсиране на изразходената от него енергия. С най-голяма значимост за храненето са продуктите, които съдържат оптимално количество белтъчини, въглехидрати, мазнини и минерални вещества. Такива са млякото, месото, рибата, яйцата и продуктите от тях, хайверът, плодовете, зеленчуците и пр. Храненето включва следните процеси: приемане на храна, преработване (храносмилане), усвояване (резорбция), метаболизъм и запасяване с енергия и хранителни вещества. Типове хранения Основните типове хранене са автотрофно и хетеротрофно. Автотрофно хранене – при него организмите синтезират свойствени органични вещества от неорганични вещества при използване на външен източник на енергия. Такива организми, като растенията и някои бактерии, се хранят като от приетите вода и въглероден диоксид от средата синтезират органични съединения при процеса фотосинтеза. Хетеротрофно хранене – при него организмите синтезират органични вещества от приети наготово чрез храната органични и неорганични вещества. Такива са например животните, гъбите и човека, които се хранят като приемат органичните вещества, синтезирани от растенията. Видове хранения при човека Рационално хранене – това е научнообоснованото хранене на здравия човек. Рационалното хранене не бива да се смесва с режимното (или профилактично) хранене, което е вариант на рационално хранене, но с известен дисбаланс (завишаване, или намаляване приема на определена група хранителни вещества) каквито прилагат хора със специфични професии (спортисти, манекени, авиатори и космонавти и т.н.) Балансирано хранене – подобно на рационалното хранене, но свързано с по-голяма свобода на личен избор, съблюдавайки индивидуални възгледи за пропорции и съотношения, към умерения прием на разнообразна храна. Най-разпространеният начин на традиционното хранене е именно в тази насока, позоваваща се най-вече на културни навици, вкусови предпочитания, социален статус и други фактори обусловаващи индивидуалните навици и режими на хранене. Диетично хранене – наричано още лечебно, е вид хранене под режим, на което е подложен болен човек. Пример за подобно хранене е разделното хранене, при което не се смесват въглехидрати с протеини и кисели плодове по време на едно и също хранене. Профилактично хранене – прилага се за запазване здравето на хората, работещи в среда с професионални вредности. Небалансирано хранене – когато прекалено количество от една или повече храни присъства в храненето за сметка на други хранителни съставки. Специфични хранителни навици и режими Вегетарианство – за храна се използват само плодове, зеленчуци и продукти от растително естество. Въпреки че гъбите не са растения, вегетарианците ги приемат за такива и ги включват в храната. Лакти-ово-вегетарианство – най-широкия възглед за вегетарианско хранене, при който се допуска консумация на яйца, мляко и млечни продукти Лакто-вегетарианство – вегетарианство, без храни с яйца, но с мляко и млечни изделия Ово-вегетарианство – не се допускат мляко и млечни изделия, но се разрешават яйца. Стриктно Вегетарианство – не се приемат яйца, мляко и млечни продукти с плодови и зеленчукови продукти. Веганство – като стриктното вегетарианство, но с различни концепции: Без прием на топла храна; храна без запържване или печене; без прием на каквато и да било мазнина (дори растителна) и други. Понякога различните възгледи не се поддържат в различни общества, а се създават нови или непопулярни Суровоядство Веганско (вегетарианско) суровоядство – хранене само със сурови или сушени плодове и зеленчуци. Невегетарианско суровоядство – хранене със смляно сурово месо; сурова риба и т.н. История на храненето От Античността до 1900 г. Първият записан хранителен експеримент може да бъде открит в Книгата на Даниел в Библията. Даниел и неговите приятели били заловени от царя на Вавилон по време на нашествието в Израел. Избрани за придворни слуги, те трябвало да споделят царската храна и вино. Но те възразили, тъй като предпочитали зеленчуци (бобови растения) и вода в съответствие с еврейските хранителни забрани. Главният домакин на царя неохотно се съгласил. Даниел и неговите приятели спазвали хранителния си режим 10 дена и след това били сравнени с хората на царя. Тъй като се оказали по-здрави, им било позволено да продължат с диетата си. Около 475 г. пр. Хр., Анаксагор заявил, че храната се абсорбира от човешкото тяло и затова съдържа „генеративни компоненти“, предполагайки наличието на хранителни вещества. Около 400 г. пр. Хр. Хипократ казал: „Нека храната бъде ваше лекарство и лекарството бъде ваша храна“. През XVI в. ученият и художник Леонардо да Винчи сравнил метаболизма с горяща свещ. През 1747 г. др. Джеймс Линд, лекар от британския военноморски флот, извършил първия научен хранителен експеримент и открил, че сокът от лайм предпазвал моряците, които с години били по моретата, от скорбут, смъртоносно и болезнено нарушение на кръвосъсирването. Откритието било пренебрегвано в продължение на четиредесет години, след което британските моряци станали известни като „лаймове“. Съдържанието на витамин С в сока от лайм не е установено от учените до 30-те години на XX в. Около 1770 г. Антоан Лавоазие, „Бащата на храненето и химията“ открил елементите на метаболизма, демонстрирайки, че окислително-редукционните процеси в храната са източник на телесната температура. През 1970 г. Джордж Фордис определил калция като необходим за оцеляването на мускулите. В началото на XIX в. елементите въглерод, азот, водород и кислород били посочени като първостепенни компоненти на храната и били създадени методи за измерване на количеството им. Това утвърдило протеина като важна хранителна съставка. През 1840 г. Юстус фон Либих открил химичния състав на въглехидратите (захари), мазнините (мастни киселини) и протеините (амино киселини). През 60-те години на XIX в. Клод Бернар установил, че телесните мазнини могат да бъдат синтезирани от въглехидрати и протеини, показвайки, че енергията в кръвната глюкоза може да бъде под формата на мазнини или гликоген. През ранните 80 г., Канейро Такаки забелязал, че японските моряци (чийто хранителен режим се състоял почти изцяло от бял ориз) развили бери-бери (или ендемичен неврит, болест, причиняваща сърдечни проблеми и парализа), но британските моряци и японските военноморски офицери не се разболели. Добавянето на различни видове зеленчуци и меса към храната на японските моряци предотвратявало болестта. През 1896 г., Ойген Бауман наблюдавал йода в щитовидната жлеза. През 1897 г., Християн Ейкман работил с жители на Ява, които също страдали от бери-бери. Ейкман наблюдавал как пилета, хранени с бял ориз, развивали симптомите на бери-бери, но оздравявали като се хранели с необработен кафяв ориз. Ейкман излекувал местните хора, давайки им да ядат кафяв ориз, доказвайки, че храната може да лекува болести. Повече от две десетилетия по-късно, диетолози научили, че оризовите трици съдържат витамин В1, също познат като тиамин. Научни възгледи за храненето след 1900 г. В началото на XX в. Карл фон Войт и Макс Рубнер самостоятелно измерили калоричния разход на енергия при различни видове животни, прилагайки принципите на физиката при храненето. През 1906 г. Уилкок и Хопкинс показали, че амино-киселината триптофан била необходима за оцеляването на плъховете. Хранили ги със специална хранителна смес, съдържаща всички хранителни съставки, които според него били важни за оцеляването, но плъховете умрели. Друга група плъхове били хранени с мляко, съдържащо витамини. Хопкинс открил „допълнителни хранителни фактори“, различни от калориите, протеина и минералите, които били важни за здравето, но които тялото не можело да синтезира. През 1907 г. Стефан Бабкок и Едуин Харт провели еднозърнестия експеримент, чието завършване отнело почти четири години. През 1912 г. Касимир Фънк оформил термина витамин, важна съставка от диетата, от думите „важен“ и „амин“, защото се считало, че това непознато вещество, предотвратяващо скорбут, бери-бери и пелагра, се извлича от амония. Витамините били изучавани през първата половина на ХХ в. През 1913 г. Елмър Макколум открил първите витамини, мастноразтворимия витамин А и водноразтворимия витамин В (през 1916 г.; сега познат като комплекс от няколко водоразтворими витамини) и наименувал витамин С като тогава непозната субстанция, предотвратяваща скорбут. Лафайет Мендел и Томас Осборн също направили забележителни изследвания върху витамини А и В. През 1919 г. сър Едуард Меланби неправилно определил рахита като недостиг на витамин А. През 1922 г. Елмър Макколум унищожил А витамина в маслото от черен дроб на треска, но открил, че то все още лекува рахит. Отново през 1922 г. Х. М. Евънс и Л. С. Бишоп установили витамин Е като важен за бременните плъхове, първоначално наричайки го „хранителен фактор Х“ до 1925 г. През 1925 г. Харт открил, че следи от мед са необходими за абсорбацията на желязото. През 1927 г. Адолф Виндаус синтезирал витамин D, за което спечелил нобелова награда по химия през 1928 г. През 1928 г. Албърт Сент-Гьорги изолирал аскорбинова киселина и през 1932 г. доказал, че това е витамин С като излекувал скорбут. През 1935 г. той го синтезирал и през 1937 г. спечелил нобелова награда за усилията си. Заедно с това Сент-Гьорги изяснил голяма част от цикъла на кребс. През 30-те години на ХХ в. Уилям Роуз определил важни амино киселини, които представлявали необходими протеинови компоненти, които тялото не можело да синтезира. През 1935 г. Ъндърлуд и Марстън самостоятелно открили необходимостта от кобалт. През 1936 г. Еуген Флойд Дюбос показал, че представянето на работа и в училище е свързано с поглъщането на калории. През 1938 г. Ерхард Фемолз разкрил химическата структура на витамин Е. По-късно тя била синтезирана от Паул Карер. През 1940 г. английското правителство въвело множество хранителни политики според принципите на Елиз Уидълсън и други. През 1941 г. били установени първите препоръчителни хранителни дажби от националния изследователски съвет. През 1992 г. Американското министерство на селското стопанство представило хранителната пирамида. През 2002 г. проучването на фондацията „Природна справедливост“ показало връзка между храненето и избухливостта. През 2005 г. чрез друго изследване фондацията открила, че затлъстяването може да бъде причинено от лошо хранене в комбинация с аденовирус. Хранителни аномалии Основната цел на храненето е запасяване на организма с енергия, която човек трябва да получи от храната, за да се запази здрав и активен. В нормални условия човешкото тяло разполага с енергийни запаси под формата на резервна мастна тъкан и гликоген, съдържащ се в мускулите и черния дроб. Когато обаче енергията, внесена чрез храната, в даден период от време не покрива енергоразхода на организма или обратното – доставя се повече енергия отколкото е нужна, говорим за т. нар. хранителни аномалии. Недохранване Недохранване се нарича недостатъчното или небалансирано консумиране на хранителни съставки от организма, във връзка с енергията, която организмът изразходва. За покриване на получения дефицит организмът използва всички свои резерви. Най-напред се използват въглехидратните и мастните депа. След изчертването им започва използването на белтъка като енергиен източник. Недохранването с белтъци, витамини и други вещества причинява изоставане във физическото и умственото развитие, увеличава детската смъртност и води до ниска средна продължителност на живота. Също така то може да бъде причина за обилен косопад, чупливи нокти и нередовен менструален цикъл при жените. Прехранване Въпреки че по света има повече организми, които са недохранени поради недостатъчна консумация, все повече и повече стават тези, които страдат от прехранване (преяждане). Получава се при поглъщане на прекалено много храна във връзка с енергията, която организмът изразходва, при което излишъкът се превръща в мазнина и се складира за по-късна употреба. Всичко това е съчетано с инстинктивното желание (най-вече при животните) да се погълне всичко възможно. Прехранването също влияе отрицателно на организма, тъй като причинява затлъстяване, съпроводено от хипертония, захарна болест, болести на мастната обмяна, високо кръвно налягане, атеросклероза, ставни заболявания, исхемична болест на сърцето, и др. С влиянието на храненето и храната върху организма се занимава нутрициологията. Вижте също Храносмилане Калория – Въглехидрати – Протеини – Мазнини – Холестерол Витамини – Минерали – Аминокиселини Здраве – Болест – Хигиена Кухня – Джънк фуд (Бързо хранене) – Пълноценно хранене Източници ^ David E. Alexander; Rhodes Whitmore Fairbridge (1999). Encyclopedia of environmental science. Springer. pp. 165–. ISBN 978-0-412-74050-3. Посетен на 1 август 2010. ^ Fuhrman J Eat to Live: The Revolutionary Formula for Fast and Sustained Weight Loss, – ISBN 0-316-73550-7, (Little Brown & Company; 1st edition 15 януари 2003)} Nutrition Facts and Foods Source of Nutrients Външни препратки Официална страница на ФАО Портал Здраве-ЕС – Хранене Информация за различните хранителни групи


text: Музеят ( – място на музите) е учреждение, което събира, пази и показва различни предмети с историческа ценност, и сграда на това учреждение. Определения Законът за културното наследство определя музея като Конфедерацията на музейните асоциации определя музея като „институт, който събира, документира, запазва, показва, съхранява и тълкува материални доказателства и свързаната с тях информация за обществена полза“. Международният съвет на музеите (ИКОМ) приема следната дефиниция през 2007 г.: „Музеят е постоянна институция с идеална цел, в услуга на обществото и неговото развитие, отворена за публиката, която събира, консервира, изследва, комуникира и показва материалното и нематериалното наследство на човека и обкръжаващата го среда, с цел образование, изследване и развлечение“. На 24.08.2022 г. дефиницията е променена, за да отговаря на съвременните процеси в развитието на обществото и културата, и гласи: „Музеят е постоянна институция с идеална цел, в услуга на обществото, която проучва, събира, съхранява, интерпретира и представя материалното и нематериалното наследство. Отворени към публиката, достъпни и приобщаващи, музеите насърчават многообразието и устойчивостта. Те извършват своята дейност етично, професионално и с участието на общностите, предлагайки различни начини за образование, забавление, размисъл и споделяне на знание.“ Развитие Музей произлиза от латинската дума museum (музеум), която произлиза от гръцката μουσεῖον (музейон). Музейонът в Елада е храм на музите, покровителките на изкуствата в гръцката митология. Първият музей в смисъл на философска школа е основан около 308 г. пр. Хр. в Александрия от Птолемей I Сотер. Музеят е европейско явление, за разлика от другите институции на паметта. В модерната си форма той възниква през Ренесанса като колекция от любопитни предмети (кабинет от куриози) или картини, собственост на европейските крале и аристократи. За първи път думата музей се използва за съвкупността от сграда и експонати през 1682 г. в Англия, когато Елиас Ашмол дарява колекцията си на Оксфордския университет. Първоначално функцията на музея е обучение и изследване (XVIII век), но впоследствие се развиват развлекателната (19 век) и търговската (XX век) функции. Националната държава превръща музеите в стожер на своята културна идентичност и политика. Днес, в глобализиращия се свят, музеят е превърнат в главно средство за привличане на туристи. Видове По тематичен обхват музеите се разделят на: общи, чиято дейност тематично обхваща различни области на знанието и изкуството и се осъществява на основата на различни по своята класификация културни ценности, включени в основния им фонд; специализирани, чиято дейност обхваща една област на знанието или изкуството, обособен дял от нея или отделна тема от общественото развитие или природата и се осъществява на основата на включени в основния му фонд културни ценности, които по своята класификация определят тематичния му обхват. Такива са напр: личностно възпоменателни (на Иван Вазов – в Сопот) научно-технически (на железопътния транспорт – в Русе) военноисторически (в Плевен; с. Горна Студена, Великотърновско) етнографски (в Смолян; с. Боженци, Габровско По териториален обхват на дейност музеите биват: национални, които осъществяват дейността си на територията на цялата страна. Такива са НИМ, НАИМ, НВИМ, НХА, НГЧИ и др. регионални, които осъществяват дейността си на територията на две или повече общини; местни, които осъществяват дейността си на територията на една община. По форма на собственост музеите са държавни, общински, частни и със смесено участие Дейности В музея се събират, съхраняват, изучават и популяризират предмети, образи и текстове, свързани с определена епоха, наука или сфера на интерес. Събирателската дейност се изразява в комплектоване на музейни фондове – колекции или сбирки от предмети, подбрани по определени признаци. Съхраняването се изразява в предприемането на всички необходими мерки за осигуряване на целостта, неприкосновеността и устойчивостта във времето на музейните единици. Мерките до голяма степен зависи от естеството на предметите, околната среда, социалната обстановка и пр. Изучаването на предметите включва подробното им обследване с цел да се разкрие информационния им ресурс. Приема се, че всички предмети са носители на определена информация за твореца, културата и времето на направата им. Последвали промени по предметите – деструктивни (счупвания, обгаряния и пр.) и конструктивни (поправки, допълнения) – също носят информация за определени исторически, културни и др. събития от минали епохи. Популяризаторската дейност се изразява основно в организирането на експозиции, но включва и публикации, поръчка на рекламни и др. материали и събития. При експозиционната дейност от една страна има стремеж да се представи обективната истина за явлението, а от друга подборът на експонатите съдържа определено послание или интерпретация. Търговската дейност на музеите е сравнително скорошно развитие в музейното дело (втората половина на 20 век) и се приема за съпътстваща, а не основна дейност. Разпространени търговски дейности са продажбата на сувенири, каталози, рекламни и др. печатни материали, на храни и напитки (кафенета и ресторанти), отдаването под наем на конферентни зали и др. Вижте също Музеи в България Източници Външни препратки Музеите и галериите в България на сайта на Министерство на културата Обща страница за музеите в България Пчеларските музеи по света Музеология


text: Богословие или теология [от θεολογία (теологиа) (теос) – бог; λογος (логос) – слово] е съвкупност от религиозни доктрини за същността и Божието слово и учение, което се основава на текстове, приети за Свещено откровение. В религиозните учения Християнско богословие Ако понятието се разшири, богословието може да се определи като наука, изучаваща религиозни теми. Думата „богословие“ първоначално се среща през античността в Древна Гърция и се отнася до пеенето и разказването на истории за боговете. Най-старото свидетелство за използването на това митично разбиране на понятието е при Платон („Държавата“, 379). Често под тази дума се разбира християнската теология. Теологията е разглеждана също като подразделение на философията. В още по-общ смисъл терминът се отнася до изучаване на множество религиозни въпроси. Богословът е човек, който е изучен в богословието. Юдейско богословие В юдаизма богът е едновременно трансцендентен, единствен и непознаваем. Общението с него се осъществява само посредством Талмуда, Тората и приложените към тях коментари. Талмудът е съставен с усилията на няколко стотици, дори хиляди тълкуватели, старателно размишлявали в продължение на векове, продължаващо и днес – 15 века след написването му. Ислямско богословие Теологията на исляма се основава на откровенията на Мохамед, записани в Корана за съществуването на Твореца Аллах – единствен, всезнаещ и всемогъщ. Основани са редица богословски школи въз основа на системи на мислене, които водят спорове помежду си. Първите теологични текстове са записани в Каламата през II век на хеджира от мотазилитите, които познават гръцката мисъл. Те стигат до необходимостта да поставят въпросите за единството на бога, за сътворението на света, за връзките между създателя и създанието, както и за злото и за свободната воля. Хадисоведение – знание на хадисите Фикх – ислямско правоведение: познание за законите на шариата и мазхаба Суфизъм основан върху мистиката и ислямската езотерика. История на термина Терминът теология се използва в класическата гръцка литература със значението на „беседа за боговете и космологията“. Аристотел разделя теоретичната философия на математика, физика и теология, като последното се отнася най-общо до съвременния термин метафизика, която според Аристотел включва дискусия за природата на божественото. Латинският писател Варон, основавайки се на гръцки източници, разделя този вид дискусия на 3 форми: метафизическа (отнасяща се до боговете от гръцката митология); рационална (философски анализ на боговете и космологията); гражданска (отнасяща се до обичаите и отговорностите в религиозния живот). Терминът започва да се използва от християнските писатели. Той се среща в някои библейски ръкописи в заглавието на книгата „Откровение“ („Apokalupsis Ioannou tou Theologou“) или „Откровението на Йоан Богослов“. Тук има разлика в значението на корена „логос“ в смисъл не на „причина“, „основание“, „аргумент“, а на „слово“ или „послание“. Ho „theologos“ тук означава, че авторът на Откровението ни представя послания или слова, които Бог говори. „Богослов“ тук не се използва в съвременния смисъл. В съвременен смисъл терминът „богословие“ или „теология“ се отнася както до дискусия за природата на бога или на религиозна тема, така и до академичното изучаване (в университети, семинарии и т.н.) на ученията на християнството или която и да е друга религия. В тесен смисъл терминът се използва и за взаимоотношенията и контрастите между разните религии (обикновено този дял от познанието се нарича „сравнителна религия“ или „сравнително религиознание“). Класификация Богословието може да се раздели по няколко признака. Част от класификацията е породена от изучаването на християнската религия, но може да се отнесе и до други религии. В християнското богословие Библейско богословие – изследва идеите намиращи се в Библията (Свещеното Писание на Стария и Новия завет); Екзегетично богословие – изследва тълкуванието на библейския текст; Сравнително религиознание – изследва общите теми между различни религиозни традиции Историческо богословие – изследва интелектуалната история на ученията (догмите, доктрините) Нравствено богословие – изследва нравствеността в религиозния живот Патрология и патристика – изучават живота и ученията църковните отци. Практическо богословие или още като приложно богословие – изучава практическите приложения на богословските истини. Включва пастирско богословие, омилетика, литургика, християнска педагогика, църковно право, християнско изкуство, църковна музика и други дисциплини. Систематично богословие – систематичирано изложение на основните учения на дадена религия. В християнството понякога се прави разлика между догматика или догматическо богословие и християнска доктрина – догмата се възприема като човешкото разбиране на истината за разлика от учението или доктрината, която се възприема като първична дадена ни от Бога в Св. Писание. Според богословския метод Апофатическо богословие – за Бог се говори чрез форми на отрицание (невидим, неделим, нетварен, неизменим и т.н.) Катафатическо богословие – за Бог се говори чрез форми на утвърждение (противно на апофатическото богословие) Диалектическо богословие – използва хегеловия метод на теза, антитеза и синтеза Движения в богословието Фундаменталистко богословие – буквално възприемане на Св. Писание Ортодоксално богословие – богословието възприето от църквата през вековете и дефинирано на вселенските църковни събори Консервативно богословие – историко-граматическо възприемане на Св. Писание според формата на текста Либерално богословие – митологично възприемане на Св. Писание. Св. Писание тук не се възприема като история, а като общозначим мит. Неоортодоксално богословие – Св. Писание се възприемо като нравствено и доктринално вярно, но исторически недостоверно. Икуменическо богословие – свързано с идеята за обединение на християнскиге църкви и Световния съвет на църквите (по тенденция либерално) Евангелистко или евангелско богословие – консервативно по характер и свързано с разбирането на Библията като боговдъхновеното слово на Бог. Реформаторско богословие – богословие развито от личностите на Реформацията и тените последователи (Мартин Лутер, Жан Калвин, Улрих Цвингли, Джон Нокс и др.) Богословие на освобождението – със социално-икономическа насоченост, породено е от големите икономически неравенства в Южна Америка. Доктрините придобиват не личен а социален аспект. Постмодерно богословие – в което основните схващания на богословите са постмодерни Феминистко богословие – крайността на това движение твърди, че Бог е в женски род. Известни личности Ранно християнство на Запад Ириней Лионски (ок. 135 – 202), Тертулиан (ok. 155 – 230), Ориген (182 – 253), Августин (354 – 430), Боеций (ок. 480 – ок. 526) Ранно християнство на Изток Григорий Назиански (329 -390), Йоан Златоуст (349 – 407), Василий Велики Средновековие Анселм Кентърбърийски (1033 – 1109), Пиер Абелар (1079 – 1142), Бернар от Клерво (1090 – 1153), Бонавентура (1221 – 1274), Тома Аквински (1225 – 1274), Майстер Екхарт (ок. 1260 – ок. 1327), Данте Алигиери (1265 – 1321), Уилям Окам (ок. 1285 – ок. 1347), Еразъм Ротердамски (1466 – 1536) Реформация Мартин Лутер (1483 – 1546), Жан Калвин (1509 – 1564) Протестантство след Реформацията Джонатан Едуардс (1703 – 1758), Джон Уесли (1703 – 1791) Католицизъм след Реформацията Тереза Авилска (1515 – 1582), Хуан Фонтиверовски (1542 – 1591), Блез Паскал (1623 – 1662) Съвременност Сьорен Киркегор (1813 – 1855), Карл Ясперс (1883 – 1969), Паул Тилих (1886 – 1965), Карл Барт (1886 – 1968), Райнхолд Нибур (1892 – 1971), Клайв Стейпълс Луис (1898 – 1963), Карл Ранер (1904 – 1984), Йоан Павел II (1920 – 2005) Връзка с други науки Съвременното богословие използва множество достижения на философията, социалните науки, археологията, психологията и т.н. Някои от важните подходи в епистемологията на богословието са: Някои истини научаваме чрез откровение Светът е познаваем, защото Бог ни е създал така, че обективно да го възприемаме Принцип на непротиворечието – две взаимно изключващи се твърдения не могат да са едновременно вярни Някои от тези 3 подхода не се възприемат от съвременни богослови, но и 3-те са основа на християнското богословие до появата на диалектическото мислене (Хегел, Киркегор и др.) Предметът на богословието излиза извън сетивния опит на човека и поради това е невъзможно да се говори за Бог без определено схващане за това как Той се саморазкрива. Важно тук е и как получаваме познание за Бога – чрез вяра (фидеизъм), чрез разума (рационализъм), чрез мистична опитност (мистицизъм) или по някакъв друг начин. Очевидно е, че богословският език изисква да се говори за Бог с антропоморфни термини (човешки качества), но по такъв начин, че да се съзнава разликата между човешкото и божественото. За науката това не е нещо ново, тъй като във всяка наука се използва метафоричен език, който е рабираем за учения. Антропоморфният език е метафоричен в своята същност. Ралзиката между митологията и богословието се състои в това, че в богословието антропоморфният език е нещо осъзнато, така както в съвременната физика например „електронен облак“ се схваща метафорично, а не буквално. По този наичин богословието непрекъснато разширява нашия възглед за Бога, а не ни прави суеверни. (При суеверието метафоричния език се възприема като буквален). Критиката, отправяна към богословието, че говори измислици, би могла да се приложи към всяка друга наука, което очевидно няма смисъл. Философията и богословието обсъждат изключително общ кръг от проблеми – въпросите около човешкото битие или съществуване, но богословието отива отвъд този кръг и се простира към Първопричината на битието. В такъв смисъл е нездраво да се твърди, че богословието е антипод на философията. Това са взаимно допълващи се дисциплини. От богословска гледна точка, дори и атеизмът би могъл да се разглежда като религия или религиозна система от възгледи – вярва се, че бог не съществува и че светът е първопричина сам за себе си и има самоорганизираща се същност. За християнския богослов това представлява придаване на материята на божествени (разумни, съзидателни, интелеигентни) атрибути и този вид вяра не е по-малко религиозен от която и да е религия. Това показва, че богословски подход е възможен и по отношение на „отрицателата вяра“. Богословското възприемане на реалността е част от познанието на човечеството, тъй като във всяка форма на познание откриваме богословски въпроси. Богословие в България Християнско богословие Софийски университет „Климент Охридски“ – Богословски факултет Шуменски университет „Епископ Константин Преславски“ – Факултет по хуманитарни науки (катедра по теология) Православно богословие: Великотърновски университет „Св. св. Кирил и Методий“ – Православен богословски факултет Стипендии за православно богословие и иконография на фондация „Покров Богородичен“ Протестантско богословие: Висш евангелски богословски институт – факултети в София и Стара Загора (неакредитиран като висше училище) Теологичен колеж „Стефан Константинов“ (ЦАСД, София) (неакредитиран като висше училище) Ислямско богословие Висш ислямски институт, София (неакредитиран като висше училище) Библиография На български език Догматика и систематично богословие Православни автори: Архимандрит Алипий, Архимандрит Поликарп. Догматическо богословие. Курс от лекции. Изд. Манастир „Свети Вмчк Георги Зограф“, 2003 г. Коев, Тотю. Догматическите формулировки на седемте вселенски събора. София, 2011 Стаматова, Клара. Въведение в Православното догматическо богословие. София, 2007 Стаматова, Клара. Приложение към Въведение в Православното доматическо богословие. София, 2007 Протестантски автори: Ериксън, Милард. Християнско богословие. Изд. Нов човек, София, 2000 г. Обем: 1216 стр. Райри, Чарлз. Основно богословие. Изд. Верен, София, 1997 г. Пакър, Джеймс И. Познаването на Бога. Изд. Нов човек, София, 1993 г. Християнска философия и апологетика Паскал, Блез. Мисли. Изд. Наука и изкуство, 1978 г. МакДауел, Джош. Доказателства, които изискват присъда. Изд. Нов човек, София, 2004 г. Църковна история Православни автори: Коев, Тотю; Бакалов, Георги. Християнството в миналото и днес. Изд. Български бестселър – ISBN 954-463-010-4 Малицки, П. И. История на християнската Църква. Т. 1 – 2. С., 1994; 3 изд. 2001. Поснов, М. Е. История христианской Церкви (до разделения Церквей – 1054) . Киев, 1991; (български превод – История на християнската Църква. До разделението на църквите. Т. 1 – 3. С., 1995) – до разделението на църквите през 1054 г. Болотов, В. В. Лекции по истории древней Церкви . Т. 1 – 4. М., 1994; Асмус, Валентин, прот. Лекции по история Церкви . – до IX век. Католически автори: О'Колинс, Джерал; Фаруджа, Марио. Католицизмът – История на католическото християнство. Изд. Захарий Стоянов – ISBN 954-739-660-9 Протестантски автори: Голубич, М. История на християнската църква: от I до XX век. Изд. Нов Живот, София, 1999 г. – ISBN 954-719-040-7 Сравнително религиознание Фрейзър, Джеймс. Златната клонка. Изд. на отечествения фронт, София, 1984 г. (Frazer, James George.The Golden Bough. A Study in Magic And Religion. Macmillan & Co., Ltd., London, 1923) Книга с богат фактологичен материал по сравнително религиознание. Методологията в нея се счита за вече остаряла, но е полезна като енциклопедия и класификация на религиозните вярвания по света. Българското издание е съкратено тъй като явно не е отговаряло на епохата на времето в което е издадено. Авторът е антрополог със сравнително либерални богословски възгледи. В оригинала личи доста по-различно и по-консервативно мнение на автора отколкото в българското издание, което е използвано от атеистичната пропаганда. Фрейзър, Джеймс. Фолклорът в Стария завет. Изд. на отечествения фронт, София, 1989 г. (Frazer, James George. Folklore in the Old Testament. Studies in Comparative Religion. Legend and Law. Macmillan & Co., Ltd., London, 1923) Справочна литература проф. д.ф.н. Радев, Ради. Религиите. Кратък речник. Изд. фондация „Минерва“, София, 1994 г. Речникът покрива основни термини и известни личности в християнството, исляма и будизма. Owen, W. Stuard; проф. протопрезв. Шиваров, Николай. Речник на библейските символи. Изд. Нов човек, София, 1992 г. Библейски речник. Изд. Нов човек. София, 1994 г. Петков, Тодор. Пътеводител на духовните общности в България. Изд. къща „Литавара“, София, 1998 г. На чужди езици Справочна литература На английски език: Strong, James, S.T.D., LL.D. Strong's Exhaustive Concordance of The Bible. Brief Dictionaries of the Hebrew and Greek words of the original with references to English words.Word Publishing. Това е най-известният конкорданс (симфония, показалец на думите), който съдържа списък с всички думи от Библията на крал Джеймс – в кои стихове се срещат. Срещу всеки откъс от стих има номер по който може да се види употребата на думата в Библията и как е преведена на други места, какъв е корена и ак се прозинася. Това помагало е полезно за хора, които са начинаещи в Библейските езици и е едно първо стъпало за по-добро тълкувание на Библейския текст. Съществуват издания на библията с номера на думите в речника в този конкорданс. Ed. Alexander, David; Alexander, Pat. The Lion Handbook to the Bible. Lion Publishing, 1973, England. Бележки Външни препратки Православие.БГ: богата библиотека с богословски текстове от православната традиция Институт за българска протестантска история Всемирното Православие – статии и полезна информация на православна тематика Bibliata.com Патрология България – български сайт за патристични изследвания и текстове Представяне на специалност Теология на Великотърновския университет


text: Спиритуализъм може да се отнася за: Спиритуализъм (религия) – религия, която се отличава с вяра в задгробния живот, обитаван от душите на мъртвите, които могат да общуват с живите. Прилагателно: спиритуалистичен. Неин частен случай е Спиритизъм – вярата във възможността за общуване с душите на мъртвите, както и самите занимания за такова общуване. Прилагателно: спиритически Спиритуализъм (философия) – идеалистическо течение във философията, което смята духа за основа на битието


text: Сектата представлява малка религиозна група от хора, отделила се от официалната църква, като напълно отрича или изопачава установените от нея догми. В сравнение със сектите, деноминациите са големи, установени религиозни групи. Думата секта идва от латинската дума secta, която означава организирана религиозна група или организация. В Новия Завет на Библията думата секта (гр. σέκτα, ή σέχτα) се отнася до три конкретни групи: фарисеите (Деяния 15:5; 26:5), садукеите (Деяния 5:17) и християните или както са наречени „назарейската секта“ (Деяния 24:5). В този смисъл думата секта означава школа или партия. В негативен смисъл думата се използва в Библията като „разделение“ и е свързано с „ерес“, което е предизвикано от „лъжливи пророци и учители“ (2. Петр. 2:1). Богословите използват думата секта за религиозни групи с висока степен на различие между тях и религиозната система, поддръжник на която е дадения автор, но чиито вярвания са по-скоро традиционни в обществения контекст. От социологическа гледна точка понятието секта не носи реално съдържание. Според теолозите сектите се отличават с традиционализъм, консерватизъм и желание за връщане към религиозна чистота – такава, каквато я разбират членовете ѝ. В повечето от европейските езици думата секта има негативно значение и тя се използва в смисъла на опасна религиозна секта. В този смисъл често се използва и думата „култ“. В някои държави, например Белгия, правителството публикува списък на сектите, за да предупреждава родителите за опасността от тях. Според критиците на тази политика, сектите в списъка всъщност са части от признати в други държави религиозни деноминации, например Опус Деи. В Латинска Америка като секта се определя всяка не-католическа религиозна група, независимо от размера ѝ. Това впрочем не пречи там масово да съществуват както традиционните религии, съществуващи от времето преди налагането на християнството, така и елементи от тях да се включват в католическата обредност. От гледна точка на законодателството понятието „секта“ е лишено от правна стойност поради твърде разтегливия му и субективен характер и липсата на реални критерии за определянето му. Използвана литература Източници Вижте също Кръвна обида Деноминация Еклесия (религиозна социология) Външни препратки Apologetics Index – изследователски ресурс за култове, секти и свързани с тях теми Авторът има евангелистка гледна точка, но сайтът препраща към материали с различни виждания. Изследване на френска държавна служба за сектите във Франция (от 1995) Електронно издание „Свобода за всеки“, бр. 14 (декември 2007): „Секта ли е Православната църква?: Прозелитизъм и свобода на вярата“ „Кампанията анти-секти – един от символите на обществена безпътица (уводни думи на редактора)“ Електронно издание „Свобода за всеки“, бр. 17 (октомври 2008): „Кампанията анти-секти – един от символите на обществена безпътица“ Препоръка 1178 (1992) по въпросите на сектите и новите религиозни движения на ПАСЕ, сайт Pravoslavie.bg, 13.06.2006 Социология на религията Социални групи


text: Робърт Антъни де Ниро () е американски актьор, режисьор, продуцент и основател на филмовия фестивал в Трибека. Носител на два Оскара, с право е смятан за един от най-великите актьори на своето време. Известен най-вече с ролите си на гангстери, мафиотски босове и конфликтни и проблемни индивиди, той често играе роли във филми на режисьора Мартин Скорсезе, а също и на Брайън де Палма. Де Ниро е известен със със своята отдаденост и отговорно отношение към ролите си: наддава приблизително 25 килограма и се научава да се боксира, за да изиграе ролята на Джейк Ламота в „Разяреният бик“; изпилва си зъбите за „Нос Страх“; научава се да свири на саксофон за филма на Скорсезе „Ню Йорк, Ню Йорк“. Биография Детство Де Ниро е роден в квартала Манхатън, Ню Йорк, по-точно в район, наречен Hell's Kitchen („Дяволската кухня“) поради високата концентрация на организирана престъпност, известни гангстери от миналото и контрабандисти на алкохол. Баща му Робърт де Ниро Старши – художник, скулптор и поет и майка му Вирджиния Адмирал, която също е художничка, са от италиански произход. Те се разделят когато той е на 2 години. Малкият Де Ниро израства по улиците на квартала също като образите във филмите, в които той се превъплъщава. Прякорът му е „Боби Млякото“ поради бледия му цвят на кожата тогава. Образование По настояване на майка му, той се записва в гимназия за музика и изкуства, но на 13-годишна възраст напуска и става член на уличната банда Little Italy („Малката Италия“). Тогава има и конфликт с баща си, с когото се помирява отново чак на 18 години, като лети специално до Париж, за да го отведе обратно в Ню Йорк, защото баща му страда от депресия. Де Ниро посещава консерваторията на известната актриса и учителка по актьорско майсторство Стела Адлер (посещавана и от Марлон Брандо, Мартин Шийн, Бенисио дел Торо и други) и актьорското студио на Ли Страсберг, но оспорва похватите му. На 16 години получава и първата си роля в пиесата „Мечка“ от Антон Чехов. Актьорска кариера Де Ниро дебютира в киното през 1968 г., когато играе във филма на Брайън де Палма „Приветствия“. След това играе малки и незначителни роли в много филми, докато не идва 1973 – годината, в която печели одобрението на критиците с ролята си в „Бий бавно барабана“. Дългогодишното му сътрудничество с Мартин Скорсезе започва през същата година, когато играе във филма му „Коварни улици“ заедно с Харви Кайтел. Други филми на Скорсезе, в които той участва, са „Шофьор на такси“, „Разяреният бик“, „Кралят на комедията“, „Добри момчета“, „Нос Страх“, „Ню Йорк, Ню Йорк“ и „Казино“. Той получава Оскар за най-добър актьор за изпълнението си в „Разяреният бик“ и Оскар за най-добра поддържаща мъжка роля за „Кръстникът 2“. Де Ниро и Марлон Брандо са единствените актьори, получили Оскар за изпълнение на ролята на един и същ човек. Де Ниро го печели за ролята си на младия Вито Корлеоне в „Кръстникът 2“, а Брандо получава почетната статуетка (въпреки че отказва да приеме наградата) за ролята си на стария дон Вито в „Кръстникът“. Де Ниро е смятан за вещ наблюдател на мимики и подробности, както и за отдаден на работата си перфекционист. Филмография Източници Външни препратки Американски актьори и актриси Американски озвучаващи актьори Американски филмови продуценти Носители на Златен глобус Носители на „Оскар“ Награди „Сателит“ Почетни доктори в САЩ Членове на Демократическата партия (САЩ) Американци от италиански произход Американци от ирландски произход Родени в Ню Йорк