text: Ру̀се е най-големият български град по поречието на река Дунав и петият по големина град в страната, след София, Пловдив, Варна и Бургас. Населението на града по данни от преброяването през септември 2021 г. е 124 787 жители, а според ГРАО към 15 септември 2023 г. е 141 474 души по настоящ адрес и 157 736 души по постоянен адрес. Русе е разположен на североизточната граница на страната с Румъния. Градът е административен център на община Русе и област Русе, както и икономически, транспортен, културен и образователен център от регионално и национално значение. Отстоящ на 313 km от столицата София и на 73 km от румънската столица Букурещ, градът е потенциален стратегически интермодален и логистичен център на страната и на Югоизточна Европа, като се има предвид географското му положение, утвърдената му роля на важен промишлен център, както и наличието на първия в страната пътен и железопътен мост над река Дунав – Дунав мост. Реката приобщава града и към Паневропейски транспортен коридор 7, създавайки условия за търговско и круизно речно плаване. Русе е един от градовете в България, които привличат едновременно както с великолепната си архитектура, така и с богатото си историческо минало. Още преди хилядолетия (от II в. пр. н. е.) на мястото на днешния град е съществувала античната римска крепост Сексагинта Приста, която е изпълнявала роля на укрепление и пристанище по границата на римската държава. Налице са археологически находки, свидетелстващи за съществуването на тракийско селище преди възникването на Сексагинта Приста. След опустошаването на средновековния град Червен, който е бил сред важните средища на Второто българско царство, редом със столицата Търновград, голяма част от жителите на разрушената крепост са мигрирали към разрастващото се селище на територията на днешен Русе. По време на османското владичество градът продължава да се развива, като се превръща във важен пристанищен търговски център и военно укрепление. Русе е роден град на редица български възрожденци, радетели на българския дух, революционери и участници в Освобождението. Редом с това обаче той е и един космополитен за времето си, толериращ различни вероизповедания и възприемащ технологични и социални нововъведения европейски град. След Освобождението градът е най-многолюдният, но и най-модерен град в Княжество България, преди новата столица да го надмине по брой на населението. Много от технологичните нововъведения от края на XIX и началото на XX век намират първото си приложение в красивия дунавски град. Русе често е наричан в България „Малката Виена“ заради многобройните сгради-паметници на културата, в чиято архитектура са застъпени стиловете необарок, модерн, неокласицизъм и сецесион., Символи на града са Доходното здание и Паметникът на свободата. Жителите и гостите на Русе имат възможността да се насладят на архитектура, уникална за България. Аристократичният и романтичен дух на града привлича все повече туристи. Девизът на Русе е „Град на свободния дух“. Русе е родното място на Нобеловия лауреат за литература Елиас Канети. Име Името „Русе“ идва след редицата от имена: Руси (Рюси), Русико, Руши, Русчук, Русиг и други. Съществува схващане, че Руси и Русе са синоними на Червен и произлизат от общославянското прилагателно русе, сродно с латинското русос, френските руж и русе, старобългарското рыждь. Имената Русчук и Русе вървят след Освобождението първоначално ръка за ръка, заедно фигурират върху пощенското клеймо, за да остане по-късно само името Русе. Най-старият източник, в който се споменава името Русе, е един итинерарий (пътеводител) от края на XIV в. Наред с Търново в него е отбелязано името Роси. География Русе се намира на десния бряг на река Дунав в западната част на низината Побрежие, североизточно от устието на река Русенски Лом. Докато левият бряг на Дунав (от румънска страна) е нисък и мочурлив, южният бряг край Русе е висок и сух, като градът е разположен върху две заливни и три надзаливни тераси (15 – 22 m, 30 – 66 m и 54 – 65 m). Средната надморска височина на градската част е 45,5 m. Градът се намира на 73 km южно от Букурещ, на 313 km североизточно от София, на 288 km от Пловдив, на 194 km от Варна и на 241 km от Бургас. Застроената част на Русе има формата на елипса по продължение на реката с обща дължина около 11 km. Градът обхваща територията между слетия със сушата остров Матей и устието на Русенски Лом от запад до височината Сърпчето (защото опасва град Русе от юг, като сърп). През 20 век западният край на града е променен значително – устието на Русенски Лом е коригирано и преместено на запад, а самият дунавски бряг и фарватер са преместени значително на север. Южно от града е разположен хълмът Саръбаир с връх Левента, висок 159 m. Върху него се намира най-високата телевизионна кула в България – 204 m с антената. Като пристанищен град на река Дунав, днес Русе се свързва с пристанищата на десетте дунавски страни, както и страните по Рейн и каналните връзки на Западна и Централна Европа, чрез Рейн-Майн-Дунав. Високият бряг, върху който е разположен град Русе, е неуязвим за наводнения. Изключения правят заливната тераса, местата около устията на р. Русенски Лом – квартал Сарая, бившите флотски казарми и пристанище Русе-Запад. История Античност и Средновековие Русе е град с 20-вековна история, която започва с изграждането на тракийско селище, наследник на което през римско време става крепостта Сексагинта Приста (на латински Sexaginta Prista, „пристанище на 60 кораба“). Тя е военно средище и флотска станция. Възниква по време на управлението на император Веспасиан (69 – 70) като част от укрепителната система по северната дунавска граница на римската провинция Мизия, създадена 15 години сл. н. е. Крепостта е разположена на главния път от Сингидиум (днешен Белград) до делтата на Дунава (виж Дунавски лимес). Тук през различно време стануват кохорти от по 600 души и други военни единици. Значението на Сексагинта Приста като твърдина и станция на дунавската флотилия е важно, защото превозът на продоволствия и оръжие се осъществява по реката. Крепостта по-късно е унищожена от нападенията на авари и славяни през 6 век. През периода на Първото българско царство (7 – 11 век) и Второто българско царство (12 – 15 век) на дунавския бряг, близо до руините на Приста, съществува укрепено селище с името Руси, по-късно Гюргево (наричано е още Голямо Йоргово). То се утвърждава като значимо средище за търговия с отвъддунавските земи. Завзето е от османските турци през 1388 г. Под османско робство и Българско възраждане (1388 – 1878) Първото сведение за устройството и формата на Русенската крепост намираме в хрониката на Ваврен. След превземането на Тутраканската и Гюргевската крепост през 1445 г. влашкият войвода Влад Дракул казал на Валеран дьо Ваврен, че „по пътя за Никопол на българския бряг имало един кастел, наречен Русико“. Важно е да се уточни, че Русенският кастел бил „съвсем подобен“ на тутраканския (имал квадратна форма с 4 ъглови кули – 3 малки и 1 голяма, която отгоре завършвала с дървени конструкции). Това означава, от една страна, че те са изградени в едно и също време и водят началото си отпреди Османското нашествие в този край, и от друга страна, че Русенската крепост е имала малки размери. И наистина тукашният турски гарнизон е бил съвсем малоброен – през 1479/80 г. се числели 11 постоянни бранители към „крепостта Йергьоги на отсамния бряг“. Селището на Русе извън крепостта е наречено в хрониката на Ваврен „село“, но според регистъра от 1479/80 г. той е град с доста многочислено население – 239 български домакинства и 4 мюсюлмански. Влашкият войвода Влад Цепеш съобщава в писмото си до унгарския крал Матиаш Корвин, писано в Гюргево на 11 февруари 1462 г., че в „Гюргево от двете страни“ са избити 6414 души и че превзел крепостта на отсрещната страна на Дунава, т.е. Русе, и нейният субашия (началник) бил убит. Изгорялата през 1445 г. и пострадала при нападението на Влад Цепеш крепост била поправена по нареждане на султан Мехмед II (1451 – 1481), Това известява един османотурски надпис върху мраморна плоча, която някога е била вградена вероятно над портата на Русенската крепост. Името Русчук се споменава за пръв път през 1503 г. в мирния договор между Унгария и Османската империя. Градът наброява 6000 дървени къщи, и има построени 9 джамии и 2 бани. По време на похода от 1596 – 1598 г. на влашкия войвода Михай Витязул Храбри Русчук е опожарен и съсипан. През 1738 г. в Русе населението е преобладаващо турско. През 18 век той е превърнат в голяма крепост, част от укрепения четириъгълник Русчук – Шумен – Варна – Силистра. Градът наброява до 20 000 души според хроники от 1793 г. През 1810 г. в околностите на града се провеждат сражения от Руско-турската война 1806 – 1812 г.. На 22 юли 1810 г., след 10-дневно бомбардиране, е предприет щурм на града, който е отбит, струвайки на руската армия огромни загуби. Опитът на турците да деблокират Русчук (Русе) завършва на 26 август с поражение за тях в сражението при с. Батин, след което руските отряди завземат Свищов, Бяла, Търново и Оршова. На 15 септември се предават Русчук (Русе) и Гюргево. През Кримската война на 25 юни (7 юли) войските на Омер паша съсредоточени при Русчук (над 30 хил.) форсират Дунава и след бой с малочисления руски отряд, упорито отбраняващ остров Рамадан на Дунав, овладяват Гюргево, със загуби до 5 хил. души. През 1854 г. по данни на Нойс „расите на три континента се смесват из улиците н Русчук“. Русчук израства като един от най-големите дунавски балкански градове и след Кримската война от 19 век е административно средище на Дунавския вилает на Османската империя (от 1864 г. до 1877 г.), простиращ се от Варна и Тулча до София и Ниш. В Дунавския вилает, който се свързва с дейността на Мидхат паша, се извършват редица нововъведения, целящи осъвременяването на Османската империя. Водоснабдяването на Русчук е едно от тях. През 1864 г. се открива първата съвременна печатница в българските земи. През 1865 г. за първи път в България улиците получават имена. През 1866 г. се открива първата телеграфна линия в България между Варна и Русчук (Русе), минаваща през Шумен. През 1867 г. се завършва първата жп линия (Русчук-Варна). През 1870 г. в Русчук се провежда първото в страната изложение на местната индустрия и земеделското производство и започва да функционира първата Фабрика за алкохолни напитки на Г. Петру. През 1876 г. се построява първата пивоварна фабрика в България, „Света Петка“. През 1876 г. започва работа първата парна бояджийска фабрика „Пенков-Павлов“. Поради удобните връзки с Цариград, през 1836 г. Русчук (Русе) е избран за вилаетски център, което стимулира неговото развитие. Тук са се намирали почти половината от промишлените предприятия в Дунавския вилает – Корабостроителницата, Барутната фабрика – една от най-големите на балканите, железопътно-ремонтното предприятие – Тракцията, обслужващо първата жп линия Русчук-Варна, Вилаетската печатница, двете най-големи парни мелници в Османската империя. Открити са консулства на Австро-Унгария (1849 г.), Русия, Великобритания, Италия и Прусия (1853 г.), Франция, Белгия, Холандия (1864 г.), Румъния, Испания и Гърция, което допринася за разширяването на търговско-икономическите връзки на града с чужбина. Русе е един от най-големите центрове на българското Възраждане и важно средище на българското националноосвободително движение. Русенският революционен комитет два пъти се определя за централен за вътрешността на страната. Освободителните борби в Русчук се свързват с имената на Баба Тонка, Никола Обретенов, Ангел Кънчев, Захари Стоянов, Георги Икономов, Иларион Драгостинов и др. През 1865 – 1867 г. в продължение на няколко седмици на портите на Русе по нареждане на Мидхат паша са оставени висящи хора в резултат на българските революционни движения. Баркли описва публична екзекуция като „истинско клане“ пред очите на бебето му, а друг убиец е внезаптно екзекутиран с пушечни изстрели, без никаква формалност, на улицата. Уолш пише и че през 1877 г. сто души са бити с пръчки (това е вече официално забранено в този момент), за да се открие крадецът на една торба, в която е част от данъка. Предполагаемият виновник, кюрд, издаден от дете, е набучен на кол. След Освобождението (1878 – 1887) Съвременната история на Русе започва на 20 февруари 1878 г., когато руските войски на генерал Тотлебен влизат в града и слагат край на османско владичество. Като единствено официално име е установено успоредно използваното на Русчук българско име Русе. След Освобождението, Русе е водещият български стопански и културен център и най-голям град в Княжество България. Седалище е на българското Дунавско корабоплаване. Интензивното строителство променя неговия архитектурен облик и го доближава до големите европейски градове. В периода 1878 – 1944 г. в Русе се създават 416 промишлени предприятия – 164 са предприятията от областта на шивашката, текстилната, кожарската промишлености, 108 са фирмите от хранително-вкусовата промишленост, алкохолно производство, 41 фирми произвеждат химически изделия, 57 – металообработване, машиностроене, електропроизводство, 36 – дървообработване, 10 – керамика и огнеупорни материали. За няколко десетилетия градът е важна връзка между Европа и България. Неслучайно в този период Русе е първенец в редица нововъведения: През 1878 г. Русе става първият град в България с градоустройствен план, изработен от руските военни инженери Ожио и Николай Копиткин. За първи път в България се появяват бордюри, тротоари и улични газови (с керосин) фенери. През 1899 г. главните улици на града били покрити със закупените от Франция павета от Санрафаеловите кариери; През 1879 г. в Русе се създава Дунавската флотилия и първото земеделско училище „Образцов чифлик“, днес – Институт по земеделие и семезнание „Образцов чифлик“; През 1880 г. в Русе Иван Ведър полага началото на първата масонска ложа в княжество България – „Балканска звезда“; През 1881 г. е построен първият метален кораб; През 1881 г. е създадена първата частна банка „Гирдап“; През 1881 г. е учредено морско училище под името Морско машинно училище, което през 1900 г. е преместено във Варна; През 1881 г. е създадена първата фабрика за обработване на кожи на Валентин Месетич и Тасо Елич; През 1883 г. гордост на Русе става построената от австрийския индустриалец Йозеф Хаберман „Първа българска парна пивоварна“, проектирана от чеха Густав Новак;, През 1883 г. е построена първата метеорологична станция; През 1883 г. се бележи още една новост – първата българска фабрика за сапун на Кръстю Йорданов; Първото не само в България, но и на Балканите, немско училище (Deutsche Schule) е открито през 1883 г., През 1884 г. е основано Първото аптекарско дружество в България. През 1884 г. тук е открит първият клон на БНБ извън столицата. През 1885 г. в Русе се създава първото Българско техническо дружество; В Русе първият български княз Александър Първи Батенберг има дворец на улица „Княжеска“ (сега сградата на Кукления театър). В нея и близкия, но днес несъществуващ, хотел „Ислях хане“, той посреща румънския, сръбския и шведския крал, заедно със съпругите им. Популярно сред русенци схващане е, че сградата на Регионалния исторически музей е била използвана за резиденция на българския владетел. Сградата е първата обществена сграда в Княжеството, но никога не е била дворец на княз Александър Първи Батенберг., Съединението и неговата защита (1887 – 1906) През 1887 г. започва работа първата българска плетачна фабрика на Д. Люцканов; През 1890 г. е учредена Първа българска търговска камара в България;, През 1890 г. в Русе е създадена първата българска фабрика за мебели на Соломон Алкалян; През 1891 г. е създадено първото застрахователно дружество „България“; През 1896 г. е построен първият ръчно задвижван асансьор в България. Намира се е в сградата „При Чикаго“ (сега на ул. „Пирот“ 5). В нея са се помещавали хотел, ресторант и модна къща за шапки. Задвижването е ставало ръчно от няколко здрави мъже. Асансьорът е стигал до покрива, където е била лятната градина на ресторанта. През 1897 г. се е състояла първата кинопрожекция в България, в заведението на Марин Чолаков в Русе. Собственик на кинематографическата машина и организатор на събитието бил Георги Кузмич. Той прожектира филмът Пристигането на влака на Братя Люмиер, както и филм показващ посрещането на цар Николай в Париж. Месец по-късно, на 22 март, се организира и първата прожекция в София., В Русе по това време работят първата фабрика за сода и лимонада „Лоза“, първата българска фабрика за вратовръзки на С. И. Халасъ и първото столярно дружество „Първий Май“. Тук е роден и първият дипломиран български пилот – Симеон Петров. Според „Mеждународния алманах за България – 1898 г. – стр. 443“ през 1898 г. в Русе има 4 печатници, 4 тютюневи фабрики, 2 фабрики за сода и лимонада. Най-големите предприятия са „Братя Бъклови“ – търговия на едро; Акционерно спестително дружество „Гирдап“; Българска търговска банка; Застрахователно дружество България; Мюлхаупт и съдружие; Химическата фабрика за мастила, восъци и лепила на Филип Симидов; Фабриката за кюнци и пещи – „Труд“; Фабриката за патрони на Йосиф Цанков, Паяков, Израелов и Сие; Парната дъскорезница на Хараламби Петков и Син; Столарската фабрика на Бр. Чернев; Железарската фабрика на Вилхелм Беман; Фабриката за картонени изделия и велосипеди на Нойвирт и Вебер; Фабриката за цигарени книги на Грацияни и Леви; Химическата фабрика за вакса и вазелин на Стефанов Томов и Сие; Фабриката за сапуни на В. Бъчеваров; Фабриката за сапуни на Бр. Дикрянъ и Меликсетян; Кожарската фабрика на Цѣнковъ, Павловъ и С-ие; Фабриката за горни и долни ризи на И. Халачов; Фабриката за бонбони на Н. Кръстев; Пивоварната фабрика „Света Петка“; Фабриката за пиво на наследниците на чешкия индустриалец Йозеф Хаберман; Балкански и световни войни (1906 – 1944) През 1906 г. за първи път се извършва внос на автомобили в България от автокъща „М. Вебер“, чийто основен предмет на дейност до този момент е била производството на велосипеди. През 1912 г. русенската фирма става официален представител на немския производител на автомобили NSU Motorenwerke. През 1908 г. заработва първата българска фабрика за железни кревати и мебели на Юрданов, Тонев и Казанджиев. Те поставят модата по таблите да се рисуват пейзажи. През 1911 г. започва строеж на електрическа централа от фирмата „Siemens-Schukert“. През 1916 г. светва уличното осветление в града. Официалното откриване на централата става на 17 февруари 1917 г. След София и Варна, Русе е третият електрифициран град в страната. През 1913 г. Белгийски предприемачи и инженери изграждат най-големия тогава захарен завод в България. Предприятието е построено с концесия за 25 години, сключена между тях и община Русе през 1910 г. През 1927 г. в Русе е открита първата чорапена фабрика в България – Фазан. През 1933 г. Братя Вешкови построяват рафинерия със свои средства и образуват „Първа българска петролна индустрия“. Между I-та и II-та световна война, след завземането на Южна Добруджа от Румъния, икономическото значение на града намалява. Закриват се почти всички консулства на чужди страни (днес в Русе съществуват само две консулства). Само за периода 1919 – 1920 г. от Русе е изнесен капитал на стойност 40 млн. лева. Идеята за градски трамваи не се реализира. Връщането на Южна Добруджа на България през септември 1940 г. създава условия за възстановяване на водещата му роля. Той е определен за областен център, оживява се стопанската дейност. Присъщо за архитектурата на сградите от този период е масовата употреба на желязо, бетон и стъкло. По това време се построяват Пощата (сега наричана „Старата поща“) – 1930 г., Речна гара – 1931 г., Товарна гара – 1935 г., Градските Хали – 1939 г. и Съдебната палата – 1940 г. Бурното развитие на града в този период се свързва изключително с името на кмета инж. Кирил Старцев. Знаково за периода на неговото управление е преустройството на централния градски площад. Паркът с ограда и врата, която се заключва вечер, се превръща в открита градина, а главната улица вече функционира като главна пътна артерия за градския транспорт. В емблематично място за срещи на поколения русенци се превръща „Стъклената будка“ – павилион на спирката в центъра, построен през 1939 г. на мястото на Градското казино. Благоустроен с твърда настилка, тротоари, парапет и кестени е и крайбрежният булевард. Построен е „Мостът на въздишките“, който става любимо място на русенци – над Дълбокия път, на пресечката между булевард „Придунавски“ и бул. „Цар Фердинанд“. Започва строителството на голяма модерна баня и разширяване на електрическата централа. Много грижи се полагат и за изграждане на инфраструктурата на града – водоснабдяването, канализацията и електрическата мрежа. Социализъм (1944 – 1989) Политическата промяна в страната от 9 септември 1944 г. е съпроводена с масови арести и убийства и в Русе. Сред убитите са и убийците на 18-годишната антифашистка Ана Вентура, нелегалните Тотю Тотев, снаха му Цветанка Чампоева и двегодишният ѝ син Николчо. В затвора влизат около 1300 русенци: политици, юристи, журналисти, банкери, фабриканти, търговци, лекари, учители и др. Мнозина други, сред които се оказват и потомци на Баба Тонка, мистериозно изчезват. Народният съд в Русе издава 100 смъртни присъди на свои съграждани, от които 53 са изпълнени. Извършена е експроприация, с което се унищожава частното предприемачество в града. С налагането на социалистическия строй Русе губи част от аристократичния облик на градския си център. Сменя се стопанският, политически и културен елит на града. Тласък в развитието на града става построяването през 1954 г. на Моста на дружбата (днес наричан в България по-често Дунав мост) – към гр. Гюргево, и бързата индустриализация. Развиват се машиностроене (корабостроене, тежко машиностроене, производство на металорежещи и селскостопански машини, електроника, приборостроене и др.), химическа (нефтопреработване, производство на бои) и лека промишленост. Изградено е голямо пристанище. Завършен е ТЕЦ „Русе“, който е 3-ти по мощност в България след „Марица-Изток 2“ и ТЕЦ „Варна“. Във връзка с откритите нови производства и нуждата от квалифицирани кадри за промишлеността се откриват профилирани училища – техникум по зърносъхранение, техникум по индустриална химия, техникум по корабостроене, техникум по жп транспорт, техникум по строителство и техникум по механотехника. Градът става университетски център. Построяват се сградите на Операта, Дома на културата, Централна жп гара и гара Разпределителна. Русе е първият български град, в който се гледа телевизия – Румънската първа програма TVR1 от 1956 г. В началото на 1960-те години Градският народен съвет решава да събори храма „Всях Светих“ – паметник с архитектурно и историческо значение, и на негово място да построи храм-костница на възрожденците, погребани в Русе, но премахвайки православната символика. Църквата е съборена на 26 октомври 1975 г. – 10 години след нейното принудително затваряне. През 1965 г. останките на 39-има известни българи, сред които Любен Каравелов, Захари Стоянов, Стефан Караджа, Панайот Хитов, Баба Тонка, Никола Обретенов, Панайот Волов, Ангел Кънчев и други са изровени от гробовете и препогребани в Пантеона на Възрожденците, В следващите десетилетия в града са устроени и познатите за времето на социализма масови панелни жилищни комплекси – „Дружба 1“, „Дружба 3“, „Чародейка“, „Здравец“, „Изток“ и др. В средата на 1970-те години автомобилното движение се отклонява от главната улица „Александровска“, която се превръща в пешеходна зона. През 1975 г. е съборен един от символите на града – „Стъклената будка“. В началото на 1980-те години Русе навлиза в труден период от своята история. В Гюргево се построява химическият завод „Верахим“, който обгазява града в продължение на почти 10 години, което се отразява пагубно на неговото развитие. Населението започва да намалява, като само между 1985 и 1992 г. Русе е напуснат от 15 хиляди души – както заради обгазяването, така и заради изселване на български турци. Въпреки цензурата в медиите относно обгазяванията в града на 28 септември 1987 г. се организира първата публична демонстрация – опит за граждански натиск по време на социализма. На екопротеста пред сградата на тогавашния партиен дом се събират около 500 души с искания за чист въздух. Създава се Обществен комитет за екологична защита на Русе, зад чиято кауза застават редица български интелектуалци. На 10 февруари 1988 г. се провежда и най-масовият протест – т.нар. „демонстрация на майките с количките“. Създава се Независимо сдружение „Екогласност“. След 1989 г. румънският завод работи с минимална част от своите мощности и обгазяванията постепенно спират до 1991 г. През периода започва проектирането на множество обществено значими сгради, чието строителство продължава повече от 20 години. Навреме се завършва само бившият Партиен дом, подслоняващ днес областната и общинската администрация. Построяват се и двете най-високи сгради в града – хотел „Рига“ (1972 г., 84 m) и Телевизионната кула (1987 г., 204 m). Сградата на Старата музикална гимназия – паметник на културата в еклектичен архитектурен стил, съчетаващ елементи от стиловете неокласицизъм и неоготика, е силно засегната от земетресението в Стражица и остава затворена. Изливат се основите на спортна зала с капацитет от 5000 места. При преброяването през 1987 г. се отчита население от над 186 428 души. През този период е създаден гербът на Русе от архитект Петър Сергев. С прекратяването на социализма и преминаването към пазарна икономика финансирането на започнатите строежи рязко намалява. Остава недовършена новата част на Доходното здание, не е доведено докрай строителството на Историческия музей и на Екомузея, булеварди и подлези. Демокрация (1990 – сега) През втората половина на 1990-те години Русе се отърсва от знаците на комунизма. Демонтират се паметниците на Ленин и Георги Димитров в целия град. Преименуват се булеварди и улици. Извършва се и „голямата въртележка“: Съдът се връща в Съдебната палата, БКП се премества в старата си сграда, която след това е предоставена на Музикалната гимназия, а общината се нанася в новата сграда на Партийния дом. В края на 1990-те години е завършен Хирургическият блок на Окръжната болница. Цялостната икономическа криза в България обаче се отразява и върху развитието на Русе. Повечето големи предприятия в града западат, а безработицата се увеличава. Това води до нови изселнически вълни. След 2000 г. градът постепенно започва да възвръща предишните си водещи позиции. Икономиката на града е положително повлияна от присъединяването на България към Европейския съюз, което засили трансграничното сътрудничество с Румъния, а инвестициите под формата на европейски средства рестартираха отдавна преустановени инфраструктурни проекти. За периода от 2007 г. до 2015 г. са сключени договори със 144 бенефициента за 204 европейски проекта, като инвестираните в града средства са на стойност 166 млн. лв. Русе е изключително популярен с емблематичната си опера, както и с филхармонията си. В тези сгради творят едни от най-способните и видни музиканти в България, които правят ежегодни представления като гости на едни от най-престижните международни сцени. Градът е родно място на бележития диригент Евгени Димитров, който работи в ОФД – Русе от 1998 г. до 2007 г., а от 1993 г. до днес прославя страната ни в Италия, Германия, Франция, Португалия, Испания, Швейцария, Гърция и др. 2010-те години След десетилетия строителство, през 2010 г., е открит новият корпус на Русенския университет. През 2011 г. централната градска част е обновена посредством европейски проект на стойност 10 млн. лв. В експлоатация е пуснат първият сух фонтан в България. През същата година е открита обновената Русенска опера. Построява се пречиствателната станция за отпадъчни води, част от интегрирания воден проект на града, финансирана по програма ИСПА на ЕС на обща стойност от 57 млн. евро. През 2012 г. приключва проект на Регионалния исторически музей за „Възстановяване и социализация на римската крепост Сексагинта Приста“, финансиран по оперативна програма „Регионално развитие“ в размер на 1,2 млн. лв. На 10 октомври 2013 г. е открит модерен конферентен комплекс към университета, кръстен на името на канадския строителен магнат и филантроп от Русенско Игнат Канев, дарил 2 млн. лева за изграждането му. „Канев Център“ разполага с многофункционална зала за 800 места, сцена с площ 120 m2, заседателна зала със 70 места, конферентна зала със 100 места, оборудвани с най-модерни системи за осветление, озвучаване, презентации и симултантен превод. Новата сграда на речната информационна система БулРИС, осигуряваща по-ефективно и безопасно корабоплаване по река Дунав, е открита през 2014 г. Осъществен е проект за благоустройство на старата централна градска част през 2014/15 г., който я свърза с „новия“ център, намиращ се на площад Свобода. Поставен е паметник на родения в Русе световноизвестен писател-нобелист Елиас Канети. Русе е кандидат за Европейска столица на културата 2019 с концепцията „Русе – град на свободния дух“. През 2014 г. Доходното здание става „Емблематична сграда на годината“, инициатива целяща да популяризира значимите обновени през последните години обекти, неизменна част от културно-историческото наследство на България. Първият по рода си за България международен фестивал на ледените фигури „Русе Айс Фест“ продължи традицията от една от най-големите атракции от 20-те до 50-те години на 20 век – необичайните творби на Денчо Ножаров пред сладкарницата „Швейцария“ в центъра на стария Русе. Проекти, завършени през 2015 г. Реконструкция на булевард Тутракан; Пробив под жп линията към кв. „Родина“; Основен ремонт на кръгово кръстовище и изграждане на подлез; Интегрирана система за градски транспорт на град Русе, на стойност 29 млн. лв.; Булстрад Арена – многофункционална зала с капацитет между 5100 до 6200 души, официално открита на 23 юли 2015 г. с концерт на Лили Иванова. Русе е европейски град на спорта през 2016 г. Дългосрочните инфраструктурни проекти за програмния период 2014 – 2020 г. са на стойност 147 млн. лв., в четири направления – „Градска среда“, „Образователна инфраструктура“, „Културна инфраструктура“ и „Социална инфраструктура“. Надлез между кв. „Родина 3“ и кв. „Чародейка“ (в района на ул. „Кадин мост“ и ул. „Опълченска“); Реконструкция на бул. „Придунавски“. Реконструкцията и рехабилитацията на пешеходната среда по улиците „Славянска“, „Райко Даскалов“, „Баба Тонка“ и „Църковна независимост“, с което ще се подобри достъпността с кея. Изграждане на зона за обществен отдих по крайбрежната ивица на гр. Русе в района на жп прелеза на Речната гара до ул. „Мостова“. Реконструкция на бул. „Придунавски“ в участъка от бул. „Цар Фердинанд“ до Речната гара. Рехабилитация и реконструкция по ул. „Шипка“, в участъка от ул. „Чипровци“ до бул. „България“; Ремонт и мерки за енергийна ефективност на Комплекс за социални услуги за деца и семейства. Ремонт на учебни заведения, дворни пространства и подлези на ОУ „Олимпи Панов“ и ОУ „Любен Каравелов“, ОУ „Иван Вазов“, ОУ „Отец Паисий“, ЦДГ „Пинокио“ 1, ЦДГ „Пинокио“ 2, ЦДГ „Русалка“ 1, ЦДГ „Русалка“ 2. Мерки за енергийна ефективност. Изграждането на нова детска градина в централната градска част и на нова ясла в кв. „Родина“ 3. Изграждане на дневен център за стари хора в „Родина“ 1, на ъгъла на ул. „Димчо Дебелянов“ и ул. „Чипровци“. Изграждане на социални жилища за настаняване на лица от малцинствени групи и социално слаби лица; Обновяване на градината на площад „Д-р Мустаков“ и ул. „Иван Вазов“ в участъка от площада до ул. „Борисова“; Изграждане на голяма детска площадка и фитнес площадки на открито в Парка на младежта; Основен ремонт, реставрация и консервация на сградите на Регионална библиотека „Любен Каравелов“ – гр. Русе. Ремонт и въвеждане на мерки за енергийна ефективност за читалищата „Зора“ и „Васил Левски“. Проекти по програма INTERREG V-А Румъния – България 2014 – 2020, с които Община Русе кандидатства: „Добре развита транспортна система в еврорегион Русе – Гюргево за по-добра свързаност с трансевропейската транспортна мрежа TEN-T“ „Развитие на поречието на река Дунав за по-добра свързаност на еврорегион Русе – Гюргево с Паневропейски транспортен коридор No 7“ „Реконструкция и експониране на емблематични културни обекти с висок туристически потенциал в еврорегион Русе – Гюргево“ „Валоризация на общото местно и европейско нематериално културно наследство чрез интерактивен музей“ „Създаване на общ център и база данни за управление на риска и територията по река Дунав“ Население Численост на населението Численост на населението според преброяванията през годините: 1880 – 26 163 души 1887 – 27 194 души 1910 – 36 255 души Със своите 26 163 жители, при първото преброяване на страната през 1881 г., Русе е най-голямото населено място в Княжество България., За сравнение тогава населението на столицата София е 20 501 души. Тогавашният най-голям български град – Пловдив е извън пределите на княжеството, в рамките на Източна Румелия. Данните за етническия състав на населението в този период точно отговарят на мултикултурната характеристиката, която Нобеловият лауреат Елиас Канети дава за града в Спасеният език: Русчук, в долното течение на Дунава, където съм се родил, беше чудесен град за едно дете и ако кажа, че той беше в България, давам непълна представа за него, тъй като там живееха хора от най-различен произход и само за един ден можеха да се чуят седем или осем езика.. Според официалното преброяване в Русе тогава живеят 11 342 българи, 10 252 турци, 1943 испански евреи, 841 арменци, 476 немци, 292 гърци, 231 власи, 170 руснаци, 113 сърбо-хървати, 58 италианци, 58 французи, 32 англичани, 19 персийци, 16 чехи и 16 поляци. През последните две десетилетия градът запазва петото място в страната по броя на жителите си въпреки чувствителния демографски срив за този период. „Население“ – Източник НСИ; „Постоянен адрес“ и „Настоящ адрес“ – ЕСГРАОН Миграция Етнически състав Преброяване на населението през 2011 г. Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.: Вероизповедания Източноправославни: (89%) Мюсюлмани: (7,5%) Католици: (3,4%) Протестанти: (1,5%) Други: (0,8%) Нерелигиозни: (4,6%) Общо: 149 642 В Русе има две общности – българска и арменска – на Евангелската методистка епископална църква, чието официално седалище е в града. Съществува и конгрешанска църковна община, част от Съюза на евангелските съборни църкви. Забележителности Централната част на града се обуславя с архитектура от края на 19 век и началото на 20 век. В старите сгради широко са застъпени стиловете барок, модерн, неокласицизъм и сецесион, а фасадите са украсени с еркери, балкони, колони, пиластри, арки, скулптурни фигури, бюстове, монограми и гербове. Покривите са от поцинкована или медна ламарина, завършващи с кулички, ветропоказатели, гръмоотводи и красиви парапети. Стилът на много от тях е повлиян от виенската архитектура. През 1893 г. Русенската община приема правилник за строежа на частни сгради. В него се нарежда всички къщи по главната градска улица да бъдат украсени с „пластическа каменна декорация“. Често наричан „Малката Виена“, Русе спечели почетна награда за най-красив град в България през 2009 г. Архитектурни забележителности Известен е с многото запазени сгради от края на XIX и началото на 20 век, които му придават неповторима атмосфера. Сградите-паметници на културата са 272. Повечето забележителности са концентрирани в центъра на града (музеи, архитектурни паметници, театърът, операта, хотели, ресторанти и кафенета, магазини за сувенири). Някои забележителности са част от Стоте национални туристически обекта на БТС. Други забележителности са: Къщите на братя Симеонови Къщата на Михаил Силаги Къщата на Янко Танков Къщата на Петър Винаров Къщата на Георги Стойнов Къщата на д-р Стоил Станев Банката на д-р Стоил Станев Паметник на загиналите в Сръбско-българската война 1885 г., 1902 г., арх. Н. Лазаров, Ж. Спиридонов; Левента Култура и изкуство Театри и опери В града се намират: Драматичен театър „Сава Огнянов“, основан през 1907 г. (Доходното здание); Държавна опера Русе, основана през 1949 г.; Държавен куклен театър – Русе; Военен клуб Музеи Библиотеки и читалища Регионална библиотека „Любен Каравелов“; Австрийска библиотека „Елиас Канети“; Читалище „Зора“; Читалище „Христо Ботев“; Читалище „Ангел Кънчев“; Читалище „Васил Левски“; Читалище „Захари Стоянов“; Читалище „Георги Бенковски“; Читалище „Св. св. Кирил и Методий“, кв. Средна кула; Читалище „Просвета“; Читалище „Анжела Чакърян“; Читалище „Ана Вентура“; Читалище „Просвета“, кв. Долапите; Читалище „Гоце Делчев 2009“ гр. Русе Редовни събития и мероприятия Международен фестивал „Мартенски музикални дни“ – ежегоден международен фестивал за класическа музика. Провежда се през втората половина на март. Основан през 1961 г., днес фестивалът е място за среща на артисти и състави от световния музикален елит. Член е на Европейската асоциация на фестивалите EFA; Международен литературен фестивал – основан през 2008 от Международно дружество „Елиас Канети“ в партньорство с община Русе 6 май, Гергьовден – Празник на Русе. В дните около тази дата всяка година се организира т.нар. тарла, т.е. панаир с продължителност около седмица; 24 май – тържествена церемония за връчване на годишните Награди „Русе“ за изкуство, култура, образование и наука; Фолклорен събор „Златната гъдулка“ – ежегоден фестивал за автентичен и обработен фолклор от Русе и региона, провеждан ежегодно през първата половина на юни; Международен фестивал на алтернативното кино „Дунав – реката на Европа“; Национален ученически театрален фестивал „Климент Михайлов“; Европейска театрална работилница – основана през 2012 от ДТ „Сава Огнянов“ – Русе Русенският карнавал е маскарадно шествие на Еньовден, 24 юни. На Сирни Заговезни е традиционният маскен бал; Летен фестивал на открито – концерти и спектакли на открити сцени в центъра на Русе; Есенен салон на изкуствата – ежегодно в периода септември – ноември; Медиен фестивал „Българската Европа“; Международно биенале на миниатюрата Национална литературна награда „Елиас Канети“ – учредена през 2005 г. от община Русе и МД „Е. Канети“; Международен клавирен конкурс „Франц Шуберт“; Национална джаз-среща – един от най-реномираните джаз-фестивали в България. Провежда се ежегодно в края на ноември. Международен конкурс за млади поп изпълнители „Северно сияние“ Национален конкурс за литература и журналистика „Стоян Михайловски“ Международен фестивал на ледените фигури „Русе Айс Фест“ Коледно-новогодишен фестивал. Литература Елиас Канети получава Нобелова награда за литература през 1981 г. за книгата Спасеният език Русенската хроника. Дати, събития и личности до средата на 20 век – М. Бърчева, С. Йорданов Русе – биографията на един град – Васил Дойков Русе. Пространство и история (края на 14-и – 70-те години на 19 век) – Т. Бакърджиева, С. Йорданов Русе – портрет на века – Николай Ненов Какво не знаем за миналото на Русе – Галина Джурова Да открием Русе. Учебно помагало по Русезнание – Николай Нено На 15 май 1892 г. Стоян Михайловски написва стихотворението „Кирил и Методий“ („Върви, народе, възродени...“) като проект за химн на българската писменост и култура. Стихотворението става известно през 1901 г., когато в навечерието на празника на светите равноапостоли Кирил и Методий (11 май, стар стил) Панайот Пипков написва музика към текста. Лицата на Русе от 1-ви до средата на 20 век – М. Димитрова, С. Йорданов Филми, снимани в Русе Понеделник сутрин – заснет 1966 г., пуснат на екран 1988 г. На Всеки километър – 1969 – 1970 г. (някои от епизодите) Капитан Петко войвода (филм) – 1981 г. (някои сцени на старата гара) Синът на Мария – 1983 г. Господин за един ден – 1983 г. – сцените, когато Пурко отива в големия град. Мечтатели – 1987 г. Дунав мост – 1999 г. When Nietzsche Wept – 2007 г. Flight to freedom – La Viatore – 2008 г. Аве – 2011 г. Шменти капели: Легендата – тв сериал, 2013 г. Управление Кмет На 11 ноември 2019 г. встъпва в длъжност новоизбраният кмет Пенчо Милков от местната коалиция (МК) „БСП за Русе“. Виж предишни кметове Общински съвет Общинският съвет на община Русе се състои от 51 души. На 11 ноември 2019 г. за председател на Русенския общински съвет е избран Иво Пазарджиев от МК „ВМРО - Българско национално движение и НФСБ“. Международни взаимоотношения Консулства Градът е седалище на консулства от следните държави: Генералното консулство на Русия е затворено зааради Войната в Украйна. Русия, генерално консулство Украйна, почетно консулство Монголия, почетно консулство Побратимени градове Русе има изградено сътрудничество и е побратимено със следните градове: Биелина, Босна и Херцеговина Волгоград, Русия от 2001 г. Гюргево, Румъния Перистери, Гърция от 1986 г. Трогир, Хърватия от 2011 г. Сент Уан, Франция от 1961 г. Уйбуда, Будапеща, Унгария от 2010 г. Хуайнан, Китай от 1994 г. Рига, Латвия до 1989 г. Потсдам, Източна Германия до 1989 г. Братислава, Чехословакия до 1989 г. Допълнително споразумение към договора за дружба и сътрудничество: Гюргево, Румъния Симферопол, Украйна от 2008 г. Икономика и инфраструктура Икономически профил Градът е голям български индустриален център. В Русе се развива и един от първите в България индустриални паркове. Наематели в този парк са френският производител на алуминиеви компоненти за автомобили „Монтюпе“, испанската „Керос“ – производител на гранитогрес и фаянс, немската „Вите Аутомотив“ – производител на заключващи системи за автомобилната промишленост, италианската фирма „МБМ Металуърк“ и други. Там се намира и Русенския логистичен парк. В града има и Бизнес парк. В Русе се намира и най-голямата Свободна безмитна зона на територията на България, Площта ѝ се равнява на 370 235 m2. На територията ѝ са разположени 29 складови и индустриални сгради с РЗП от 30 000 m2, 20 000 m2 открити складови площи, паркинги, претоварна жп гара, депо за светли нефтопродукти, бензиностанция и административна сграда, пригодена за нуждите на наемателите ѝ. В Свободна зона – Русе оперират дистрибуторски център за опаковане и етикетиране на текстилни изделия, фабрика за стенни и подови облицовъчни материали, производствено предприятие за машини от тежката промишленост, цех за производство и блистероване на лекарствени продукти и др. ТЕЦ Русе Изток има капацитет за производство на електроенергия от 400 MW (2 турбини по 30 MW, 2 по 60 MW и 2 по 110 MW), a ТЕЦ Русе Запад е с топлинна мощност от 41 MW. В съвременната икономика на града преобладават отраслите на леката промишленост – шивашка, текстилна и хранително-вкусова. 8000 души в града са заети в шивашкото производство. Големи производители са: „Бордо“ (дамска мода) „Аристон“ (дамска мода), Ричмарт (мъжка мода), Арда, Месалина, Карина, „Антоан Вилл" ЕООД „Маркам“ и „Efrea“. Химическата промишленост е представена от фирмите за бои и смазочни масла, Приста Ойл, Оргахим, „Екон 91“, „Лубрика“, „Нинахим“, „Полисан“ и „Мегахим“. Развито е машиностроенето и корабостроенето. На територията на града се намира Русенската корабостроителница. Развито е и металообработването, представено от „ЖИТИ“ АД – производител на изделия от нисковъглеродни стомани (телове, телени изделия и гвоздеи) и „Мегапрофил“ – метални изделия, конструкции и профили и др. Електронната промишленост с производство на печатни платки е представена от „СЕТ Технолоджи“, както и от „Найден Киров АД“ – изработката на битови електротехнически и електроинсталационни изделия. В града се намира и седалището на „Булмаркет ДМ“. „Дунарит“ е производител на военна и машиностроителна продукция. „Син Карс“ е производител на спортни и състезателни автомобили, а „Ел Сити“ е тяхна дъщерна марка логистични и туристически автомобили. Градът е център на мебелопроизводството в България и е представено от „Ергодизайн“, „Стефани Стил“, „Ирим“, „Голд Аполо“, „Интериор 46“, „Фантастико мебел“, „Евродом“, „Ринко Интериор“, „Мак Мебели“, „Солвент“, „Бит Мебели“, „Макена“. „Зита“ изработва прибори и уреди за контрол на температурата и протичането на различни флуиди, предназначени за автоматиката, пневматиката, хидравликата и битовата техника. Търговията в града също е силно развита, с изградени характерните за страната търговски центрове и филиали на всички национални търговски вериги. В бяха построени 6 търговски центъра – Роял сити център, търговски център Дунав, Ялта, комплекс Евас, Мега Мол (Русе) (неработещ) и Mall Rousse. Построени през 1938 г., Градските хали са сред символите на града, понастоящем магазин на ЦБА. В квартал Средна кула е разположена птицеферма на групата „Градус“. Инфраструктура и транспорт Град Русе се намира на най-голямата транспортна магистрала в Европа – река Дунав. Оттук минават европейски пътища Е70 и Е85, както и следните коридори: Паневропейски транспортен коридор 7: Майн – Рейн – Дунав. Паневропейски транспортен коридор 9: Хелзинки – Киев/Москва – Одеса/Кишинев – Букурещ – Русе – Стара Загора – Дедеагач на Бяло море. Тук е и единственият до 2012 г. мост над река Дунав в българския ѝ участък, построен през 1954 г. и свързващ Русе с румънския град Гюргево. Река Дунав свързва града с десетте дунавски страни, както и със страните по Рейн чрез каналните връзки на Западна и Централна Европа. Поддържане на плавателния път, акваторията на пристанищата и зимовниците за осигуряване безопасността на корабоплаването в българския участък от река Дунав се извършва от Изпълнителната агенция за проучване и поддържане на река Дунав. Пристанище Русе е най-голямото българско Дунавско пристанище. Включва Пристанище-Изток с 14 стоянки, Ро-ро терминал и фериботна линия и Пристанище-Запад с 11 стоянки. На 17 km от Русе е разположено гражданското Летище Русе в село Щръклево, което не функционира. Летището е собственост на община Русе, с активен лиценз за малки самолетни полети. Би могло да бъде приспособено за редовни вътрешни и международни търговски полети. В непосредствена близост, на 70 km е Международното летище „Анри Коанда“ край Букурещ. Транспортни обекти на територията на град Русе: Централна жп гара Русе – пл. Ал. Стамболийски; жп гара Разпределителна Русе – ул. Иван Ведър; Товарна жп гара Русе – ул. Цветница; Товарна жп гара Русе-Север – Източна промишлена зона; Товарна жп гара Русе-Запад – ул. Пристанищна; Автогара Юг – бул. Цар Освободител; Автогара Изток – ул. Иван Ведър; Пристанище Запад – ул. Пристанищна 22; Пристанище Изток – Източна промишлена зона; Ро-Ро терминал – Източна промишлена зона; Централен пътнически кей – Русе. Западен парк „Приста“ е разположен в югозападния край на града, между пътя за София и река Дунав. Залесен е с широколистни гори. Обществен транспорт В града има 26 действащи линии, от които 8 тролейбусни и 18 автобусни линии. Транспортният парк е сравнително добре развит. Той се състои от тролейбуси с марки Ивеко, Неоплан, Рено, Шкода, Мерцедес, както и автобуси с марки Исузу, Мерцедес, Неоплан, МАН и др. Градски автобусни линии Линия 3 Линия 4 Линия 5 Линия 6 Линия 7 Линия 10 Линия 11 Линия 12 Линия 15 Линия 16 Линия 19 Линия 20 Линия 23 Линия 28 Линия 30 Линия 33 Градски тролейбусни линии Линия 2 Линия 9 Линия 13 Линия 21 Линия 24 Линия 27 Линия 29 Храмове В Русе функционират следните храмове: Православен храм „Света Троица“; Православен храм „Успение Богородично“; Православен храм „Свети Георги“; Православен храм „Свети Архангел Михаил“; Православен храм „Свето Възнесение Господне“; Православен храм „Света Петка“; Православен храм „Свети Николай Чудотворец“; Православен храм „Всех Святих“; Католическа катедрала „Свети Павел от Кръста“; Басарбовски манастир; Болничен параклис „Св. Василий Велики“; Aрменска църква „Света Богородица“; Евангелска методистка църква; Баптистка църква – Русе; Джамия „Саид паша“. Образование и наука Висши училища Русенски университет „Ангел Кънчев“ Висше училище по агробизнес и развитие на регионите – Пловдив, филиал Русе Средни училища Английска гимназия „Гео Милев“ Математическа гимназия „Баба Тонка“ СУ с преподаване на немски език „Фридрих Шилер“ СУ за европейски езици „Св. Константин-Кирил Философ“ СУ „Васил Левски“ с преподаване на източни езици и култури СУ „Христо Ботев“ СУ „Възраждане“ СУ „Йордан Йовков“ Национално училище по изкуствата „Проф. Веселин Стоянов“ ПГ по електротехника и електроника „Апостол Арнаудов“ ПГ по икономика и управление „Елиас Канети“ ПГ по промишлени технологии „Атанас Цонев Буров“ ПГ по механотехника ПГ по строителство, архитектура и геодезия „Пеньо Пенев“ ПГ по корабостроене и корабоводене ПГ по транспорт ПГ по дървообработване и вътрешна архитектура „Й. Вондарк“ ПГ по облекло „Недка Иван Лазарова“ ПГ по селско стопанство „Ангел Кънчев“ – Образцов Чифлик ПГ по туризъм „Иван Павлов“ Първо частно СУ „Леонардо да Винчи“ Спортно училище „Майор Атанас Узунов“ Средно общообразователно духовно училище Основни училища 1-во ОУ „Отец Паисий“ (1866) 2-ро ОУ „Любен Каравелов“ (1870) ОУ „Иван Вазов“ (1871) ОУ „Ангел Кънчев“ (преди 1878) ОУ „Христо Смирненски“ (1880) ОУ „Братя Миладинови“ (1911) OУ „Олимпи Панов“ ОУ „Алеко Константинов“ ОУ „Васил Априлов“ ОУ „Тома Кърджиев“ (1965) ОУ „Никола Обретенов“ (1988) Помощно училище „Д-р Петър Берон“ – за деца със специални потребности Детски градини ДГ „Синчец“ ДГ „Снежанка“ ДГ „Детелина“ ДГ „Червената шапчица“ ДГ „Пинокио“ ДГ „Радост“ ДГ „Незабравка“ ДГ „Слънце“ ДГ „Здравец“ ДГ „Звездица“ ДГ „Зора“ ДГ „Иглика“ ДГ „Пролет“ ДГ „Ралица“ ДГ „Чучулига“ ДГ „Русалка“ Детски ясли Детска ясла 1, ул. „Червен“ 5 Детска ясла 4, ж.к. ЦЮР, ул. „Муткурова“ 98 Детска ясла 5, ж.к. „Локомотив“, ул. „П.Стрелковска“ 1 Детска ясла 6, ж.к. „Чародейка-Юг“, ул. „Ради Иванов“ 1 Детска ясла 8, ж.к. „Възраждане“, ул. „Неофит Рилски“ 68 Детска ясла 9, ж.к. „Дружба 1“, ул. „Ловеч“ 27 Детска ясла 12, ж.к. „Здравец-Изток“, ул. „Киев“ 1 Детска ясла 15, ж.к. „Здравец“, ул. „Околчица“ 4 Детска ясла 16, ж.к. „Възраждане“, ул. „Неофит Рилски“ 2 Детска ясла „Коко и Чоко“, ул. „Духовно възраждане“ 14 Регионални медии Вестници В Русе има две ежедневни издания на местния печат – вестниците „Бряг“ и „Утро“. Преди 10 ноември 1989 г. „Утро“ е излизал под името „Дунавска правда“. Първият брой на вестник „Бряг“ излиза през пролетта на 1998 г. Други печатни издания са „Седмицата – Културно-информационният гайд на Русе“ и вестник „Русенски обяви“. Излиза и седмичникът „Форум“ за Северна България. „Русенска поща“, издаван от 8 декември 1921 г. до 1944 г. е един от големите извънстолични всекидневници. Списание „Икономически преглед“ (1899 – 1947 г.) публикуван от Русенската търговско-индустриална е най-продължително излизалото без прекъсване периодично издание в България след Освобождението. Радио и телевизия Телевизия КИС 13 Телевизия Делта TVN – Телевизия за мен Радио „Русе“ Шлагер радио БНТ Север, част от БНТ 2 Дарик радио Спорт и спортни съоръжения Футбол ФК Дунав (Русе) ФК Локомотив (Русе) ФК Аристон ФК Левски Русе ФК Марисан Стадиони Градски стадион Стадион „Дунав“ Стадион „Локомотив“ Спортни зали Спортна зала „Дунав“ Спортна зала „Арена Русе“ Спортна зала „Ялта“ Спортна зала „Спарки“ Лекоатлетическа зала „Локомотив“ Плувни комплекси и басейни Плувен комплекс „Норд“ – Младежки парк Комплекс „Олимпия“ – ж.к. „Дружба 3“ Мотел „Ханчето“ – кв. „ДЗС“ – пътят за Варна Мотел „Рай“ – м. Русофилите (ул. Русофили) Хотел „Люляк“ – Западен парк „Приста“ Спортен комплекс „Дунав“ – ж.к. „Здравец“ Спортен комплекс „Локомотив“ – ж.к. „Цветница“ Атракцион „Дунавско село“ (мотел „Явор“) – Западен парк „Приста“ Закрит басейн на хотел „Бистра и Галина“ – ул. „Хан Аспарух“ 8 Закрит басейн към ПГРКК (Корабен техникум) – пл. „Левски“ 1 Закрит басейн на Спортното училище – ул. „Д. Баларев“ 1 Закрит басейн на хотел „Космополитан“ – ул. „Добри Немиров“ 1 – 3 Личности С град Русе е свързан животът на голям брой личности от световно и национално значение – писатели, музиканти, общественици, политици, спортисти. Сред тях се открояват бележити имена като: Вела Пискова – учителка и организаторка на женското антивоенно движение през Първата световна война, участва в Септемврийското въстание от 1923 г. като ръководител на бойни групи и е първата жена-комендант на град. Ръководи военната организация на БКП (т. с.) в Русе, където е убита. Здравко Чампоев – български революционер и антифашист, деец на комунистическото движение, роден в Русе. Изключен от Русенската мъжка гимназия за революционна дейност през 1931 г. Ръководител на комунистическите бойни групи в Русенско по време на Втората световна война. Самоубива се в Русе при опит да бъде заловен от полицията. Ана Вентура – българска революционерка и антифашистка, един от ръководителите на РМС и БРП в Русе, ционистка и активистка в борбата срещу Холокоста, организатор на въоръжени бойни чети в Русенско, родена и убита в Русе Михаил Билалов – актьор („Под прикритие“, „Четвърта власт“) и ТВ водещ („Стани богат“); награди „Аскеер“ и „Икар“ Къци Вапцаров – телевизионен водещ и продуцент на български забавни предавания („Кой е по-по-най“, „Супершоу Невада“, „Риск печели, риск губи“, „Горчиво“, „Любовни игри“) Николай Кауфман – музиковед, фолклорист и композитор, академик на БАН, роден в Русе Васил Казанджиев – композитор, диригент и педагог, академик на БАН, роден в Русенско и завършил гимназия в Русе Емил Табаков – композитор, автор на симфонична, вокално-симфонична и камерна музика; министър на културата на България (1997), роден в Русе Глория – попфолк певица, наричана „Примата на българския попфолк“. Наградена е за „Певица на годината“ през 1998, 1999, 2000, 2001 и 2003 г. и с приза „Певица на десетилетието“ през 2007 г., родена в Русе Росица Борджиева – поп певица и педагог, родена в Русе Георги Златев-Черкин – вокален педагог и композитор, роден и завършил гимназия в Русе Спортисти Таню Киряков – спортен стрелец с пистолет, олимпийски шампион, роден в Русе Веселин Топалов – шахматист, световен шампион, носител на Шахматен Оскар (р. 1975), роден в Русе Георги Велинов – вратар на ЦСКА (София) и националния отбор, футболист No 1 на България за 1981 г., роден в Русе Любомир Ганев – национален волейболист, президент на Българската федерация по волейбол, роден в Русе Външни препратки Официален сайт на община Русе Регионален исторически музей – Русе Мостът на въздишкшите Стъклената будка Бележки


source: wikipedia

text: Лучано Де Крешенцо () е италиански писател, режисьор и телевизионен водещ. Инженер по професия, работи дълги години и заема ръководни длъжности в IBM Италия. Биография Роден е на 18 август 1928 г. в Неапол. През 1977 г. публикува в издателство „Мондадори“ първата си книга „Така каза Белависта“. Едно негово участие в телевизионното предаване на Маурицио Костанцо „Благодарение на тях“ („Bontà loro“) му донася популярност и слава. По собствено желание напуска „сигурната работа“, в разрез с мнението на роднини и приятели, и се посвещава изцяло на литературна и културна дейност. Става известен писател, журналист и режисьор. Лучано Де Крешенцо е публикувал 25 книги, продал е из целия свят 18 млн. екземпляра от тях, 7 млн. от които само в Италия. Преведен е на 17 езика. Направил е четири филма като режисьор, сценарист е на седем филма и е взел участие в осем филма като актьор. През 1994 г. става почетен гражданин на Атина. Ерудиран познавач на античната история, философия и култура, успява да поднесе на съвременния читател и най-трудните философски теми с лекота и неаполитански хумор. Книгите му често описват или засягат света на древногръцките герои, богове и митове. Библиография Così parlò Bellavista („Така каза Белависта“) (1977) Романът прави писателя известен. Героят, професор Белависта, е неаполитанският Сократ, разсъждаващ в популярна форма върху любовта и свободата, основаващ се на учението на Епикур. Raffaele (1978) La Napoli di Bellavista (1979) Zio Cardellino (1981) Storia della filosofia greca. I presocratici („История на гръцката философия. Предсократиците“) (1983) Oi dialogoi (1985) Storia della filosofia greca. Da Socrate in poi („История на гръцката философия. Сократ и след него“) (1986) Vita di Luciano De Crescenzo scritta da lui medesimo (1989) Elena, Elena, amore mio („Елена, Елена, любов моя“) (1991) Il dubbio („Съмнението“) (1992) Croce e delizia (1993) Socrate („Сократ“) (1993) I miti degli dei (1993) Panta rei („Всичко тече“) (1994) Ordine e disordine („Ред и безредие“) (1996) Nessuno („Никой“) (1997) Sembra ieri (1997) Il tempo e la felicità („Времето и щастието“) (1998) Le donne sono diverse (1999) La distrazione (2000) Tale e quale (2001) Storia della filosofia medioevale („История на средновековната философия“) (2002) Storia della filosofia moderna. Da Niccolò Cusano a Galileo Galilei („История на модерната философия. От Николай Кузански до Галилео Галилей“) (2003) Storia della filosofia moderna. Da Cartesio a Kant („История на модерната философия. От Декарт до Кант“) (2004) I pensieri di Bellavista (2005) Il pressappoco (2007) Il caffe sospeso. Saggezza quotidiana in piccoli sorsi (2008) Ulisse era un Fico (2010) На български История на гръцката философия. Предсократиците. София: Планета 3, 2001, 224 с. ISBN 954-9926-59-1 Филмография Като режисьор Così parlò Bellavista (1984) Il mistero di Bellavista (1985) 32 dicembre (1987) Croce e delizia (1995) Външни препратки Личен сайт на Лучано Де Крешенцо Италиански инженери Италиански писатели Италиански хумористи Италиански телевизионни водещи Италиански режисьори Италиански сценаристи Италиански актьори и актриси Почетни граждани на Атина Родени в Неапол Починали в Рим


text: Глаго̀лицата е азбука, създадена от византийските духовници Кирил и Методий в периода между 855 и 862 година. Предназначена за превод на богослужебна литература за християнската църква във Великоморавия, тя става и първата азбука, специално адаптирана за писане на славянски езици. На глаголица са били написани първите преводи на църковна литература, с които св. Кирил и св. Методий и техните ученици са разпространявали християнството във Великоморавия и Панония през IX век. На глаголица са били написани и първите български оригинални произведения. Този ранен период се отразява например от Киевските листове, в които се откриват фонетични промени и думи, характерни за езика на западните славяни. Произход и значение на името Названието глаголица идва от думата глаголъ, означаваща „дума“ (такова е и названието на буквата Г). Тъй като глаголати означава говоря, глаголицата поетично е наричана „знаците, които говорят“. Самото название е образувано от удвоения общославянски корен *gol (срв. стб. глаголъ, глаголати, и др., без удвоение: гласъ, гласити, глашати). Названието на азбуката на чешки е hlaholice, на словашки – hlaholika, на полски – głagolica, на руски – глаголица, на хърватски и сръбски – glagoljica (глагољица). История През 863 г. Константин-Кирил Философ и брат му Методий са изпратени от византийския император Михаил III да покръстят западните славяни и да организират богослужение във Великоморавия. Това е станало по молба на великоморавския княз Ростислав. За тази цел Константин-Кирил Философ създал една нова азбука – глаголицата. Тя е била използвана за държавни и религиозни документи и книги, а също и в създадената от Кирил Великоморавска академия (Великоморавско училище), където са били обучавани учениците на Константин Философ и Методий. През септември 885 г. папа Стефан VI издава була, с която забранява богослужението на славянски език. От друга страна княз Святополк защитава интересите на Франкската империя и така през 886 г. и учениците на Константин-Кирил Философ и Методий са били принудени да избягат в България. С тяхното идване глаголицата е получила широко разпространение там. С глаголица и кирилица (създадена в Преславската книжовна школа в края на IX век) са пишели старобългарските книжовници от IX, X и XI в. В Североизточна България са открити и многобройни надписи, писани с глаголица. Някои от учениците са посетили Хърватско и Далмация, където възникнал ъглестият вариант на глаголицата и останал в употреба доста дълго време. Други отишли в Бохемия, където използването ѝ е частично възстановено през X и XI век. В продължение на няколко века глаголицата и кирилицата се употребяват заедно, като постепенно кирилицата измества глаголицата през Средновековието. Отделни откъси или думи, писани с глаголица, се откриват в кирилски ръкописи до XIV век. С глаголица са писали и в Русия, но доста рядко. В Хърватско глаголицата в т.нар. ъглест или илирийски вариант се запазва най-дълго – до средата на XVII в., но дори в края на XIX в. там излиза от печат богослужебна книга на нея. От IX век нататък, в зависимост от предназначението на текста, се развиват различни типове писмо – устав, полуустав, попгерасимово писмо, под силно влияние на гръцкия минускул (бързопис). Усъвършенства се и начинът на оформяне на ръкописната книга. Под влияние на украсата във византийските ръкописи през XIII – XIV век в славянските книги се налагат три стила: заставки – украсени композиции преди началото на блок; инициали – украсена начална буква; концовки – завършителни орнаментални мотиви, оформящи края на текста. Появяват се илюстративни цикли в царските кодекси – като Томичовия псалтир около 1360 г., Лондонското евангелие от 1356 г., Манасиевата летопис от 1344-45 г., Мюнхенския сръбски псалтир от края на XIV век, Киевския псалтир от 1397 г. Първата буква се украсява и оцветява в червен, син или зелен цвят или се изписва със злато. През 1483 г. във Венеция е отпечатана първата книга с глаголица, като печатната глаголица в голяма степен имитира ръкописната. В Далмация глаголицата се използва широко, главно в религиозни текстове на местните католици, до началото на XIX век. В сегашни дни тя се използва само като локално писмо на католическата епархия Крижевци в Хърватия. Глаголица и кирилица Доказателствата, че глаголицата е първото славянско писмо, могат да се обобщят по следния начин: Следите от глаголическа писмена дейност в Моравия и Панония. В ранни глаголически ръкописи и в текстове, преписи на старинни произведения, се срещат думи и форми, които са явни следи от дейността на светите Кирил и Методий в западнославянските говорни области. Глаголицата е оригинална азбука. Нейният създател е бил добре подготвен „граматик“, който е познавал отлично византийската писменост, но същевременно е имал познания за различни други графични системи. Писмената система, която е успял да създаде, почива на добре премислена езикова организация. „Сказание за буквите“ на Черноризец Храбър свидетелства, че първата славянска азбука е била създадена от Константин-Кирил Философ. Списъкът на буквите в това произведение, който може да се възстанови по архаични по текст преписи, съвпада в състава си с най-ранните абецедари (списъци на букви) – Преславския, Мюнхенския, Парижкия Abecenarium Bulgaricum, както и със запазените старобългарски творби с азбучен акростих. В глаголицата могат да се проследят звукови особености, някои от които се срещат в т. нар. рупски български говори. Практиката при палимпсестите е била да се използват глаголически оригинали, върху които се е писало на кирилица, а не обратното. Състав и структура Глаголицата съдържа около 44 букви в зависимост от варианта. 24 от оригиналните 38 букви са изведени от графеми на средновековния гръцки минускул. Предполага се, че буквите Ша, Ща и Ци са извлечени от северносемитското писмо – фонемите, които тези букви представят, не съществуват в гръцкия, но са доста разпространени във всички славянски езици. Произходът на останалите букви е неизвестен. За някои от тях се предполага, че произлизат от древноеврейски и самарянски ръкописи, с които Кирил се е запознал по време на пътуването си до хазарите. Според петербургските филолози М. И. Привалова и Г. М. Прохоров глаголицата е мисионерска азбука, подобна по структура и функция с църковното грузинско писмо хуцури и други източни азбуки. Повечето букви в глаголицата действително наподобяват хуцури по облик, а броят им в двете азбуки е почти еднакъв (38 – 40). При това „съответните звуци на речта се представят чрез видоизменяне на един и същ знак“, а повечето букви имат цифрово значение за разлика от кирилицата, в която цифрово значение имат само заимстваните от гръцката азбука. Тази теория води началото си от края на 19 век и нейни основоположници са Е. М. Гастер (1887 г., Лондон) и Р. Абихт (1895 г., Лайпциг). Глаголицата е съставена само от един вид букви – няма главни и малки букви. Според графическото си представяне, азбуката се развива в две форми: българска (обла глаголица) и хърватска (ъглеста глаголица). Характеристика Глаголицата има два варианта: объл и ъглест. В облия вариант преобладават кръгове и плавни криви, докато при ъглестия се срещат доста прави ъгли, а понякога и трапеци. Вижте изображение на двата варианта. Българската обла глаголица е по-старият вариант. С течение на времето колелцата загубват кръглия си характер и стават ъгловати и начупени. Основните писмени паметници с използвана глаголица са от Х век. Най-известните сред тях са: Зографско четвероевангелие, Асеманиево евангелие, Мариинско евангелие, Рилски глаголически листове, Охридско евангелие, Мюнхенски абецедар, Синайски псалтир. Историческите източници са свързани главно с места, свързани с непосредствената дейност на Кирил и Методий и техните последователи в Моравия, Панония и Охрид. Хърватската (ъглеста) глаголица се използва от хърватските католици. До края на 11 век не се е различавала от българската глаголица. По-късно буквите стават остри, високи и тесни, тъй като са писани с право перо. Всички букви имат свои имена, като повечето от тях са приети и за кирилските букви: аз, буки, веди, глагол, добро, есть и т.н. Буквите имат и числена стойност – първите десет за единиците, вторите – за десетиците, третите – за стотиците. Съществува разлика в означаването на числата в глаголицата и в гръцката азбука. Численият ред в глаголицата е оригинален и не следва гръцкия буквен ред. Следната таблица представя всички букви в глаголицата: самата буква (объл вариант); името ѝ; нейният звуков еквивалент; съответната гръцка буква, за която тази буква е използвана; и съответната ѝ съвременна кирилска буква (ако съществува). Уникод Глаголицата е въведена за първи път в уникод версия 4.1. Областта на знаците е U+2C00 – U+2C5E. Вижте: * Unicode таблица (PDF) Във версия 12.1 са добавени надредни глаголически букви (област: 1E000–1E02F). Вижте: * Unicode таблица (PDF) Вижте също Ден на българската просвета и култура и на славянската писменост Кирилица Шльокавица Списък на глаголическите текстове Външни препратки Безплатни глаголически шрифтове Глаголически шрифтове Mисал 1483 – хърватски първотисак Върбнички статут 1380/1527 Истарски развод 1325/1546 Онлайн глаголическа клавиатура Литература Селищев, А. М. Старославянский язык. Т.1. Москва, 1951, 35 – 67 Fučić, B. Glagoljski natpisi. – Djela Jugoslavenske Akademije Znanosti i Umjetnosti (Zagreb), 57, 1982. 420 p. Fullerton, Sharon Golke: Paleographic Methods Used in Dating Cyrillic and Glagolitic Slavic Manuscripts. (In: Slavic Papers No. 1.) Ohio, 1975. 93 p. Jagić, V. Glagolitica: Würdigung neuentdeckter Fragmente. Wien, 1890. Miklas, H. (Hrsg.) Glagolitica: zum Ursprung der slavischen Schriftkultur. Wien, 2000. Steller, Lea-Katharina: A glagolita írás. – In: B. Virághalmy, L. Paleográfiai kalandozások. Szentendre, 1995. ISBN 963-450-922-3 Vais, J. Abecedarivm Palaeoslovenicvm in usum glagolitarum. Veglae, [Krk], 1917. XXXVI, 74 p. Vajs, J. Rukovet hlaholske paleografie: Uvedení do knizního písma hlaholskeho . Praha, 1932. 178 p, LIV. tab. Източници Емил Георгиев, „Нашето Аз Буки Веди“ – София, 1981 г. Бележки Старобългарски език Кирил и Методий


text: Джоузеф Конрад (), с рождено име Ю̀зеф Тео̀дор Ко̀нрад Коженьо̀вски, герб Наленч (; ) е британски писател – романист от полски произход. Биография Роден е в Бердичев, Руската империя (днешна Житомирска област, Украйна) на 3 декември 1857 г. в шляхтишкото семейството на Ева (с моминско име Бобровска) и Аполо Коженьовски. Баща му – разорен аристократ, писател, преводач и борец за национално освобождение – е арестуван заради революционната му дейност и изпратен на каторга във Вологда (северно от Москва), последван от майка му и малкия Юзеф. Баща му успява да измоли да го преместят на юг в Чернигов, Украйна заради влошеното здраве на майка му, но скоро след това тя почива от туберкулоза. Баща му заминава за Краков и умира 4 години по-късно. Впоследствие Конрад е отгледан от вуйчо си Тадеуш Бобровски в Швейцария. Напуска училище на 17 години и става моряк във френския търговски флот. Води авантюристичен живот – отплава от Марсилия и се замесва в контрабанда на оръжие и политически заговори. През 1878 г., след опит за самоубийство, Конрад постъпва на работа на британски кораб, за да се отърве от военна служба във Франция. Взема диплома за капитан на търговски плавателен съд, научава английски преди 21-вата си година и през 1884 г. става натурализиран британец. Тогава си сменя името на Джоузеф Конрад. Първоначално живее в Лоустофт, Съфолк, а по-късно – близо до Кентърбъри, Кент. Конрад пътува много. Трупа впечатления от най-различни екзотични места по света и после ги използва в романите си. Посещава Австралия, няколко острова в Индийския и Тихия океан, дори плава по река Конго в Африка. През 1894 г., на 36 години, Конрад решава да остави мореплаването и заживява в Англия. След 2 години се жени за англичанката Джеси Джордж, с която по-късно има двама синове. Джоузеф Конрад умира от разрив на сърцето на 3 август 1924 г. Погребан е в Кентърбърийското гробище. На надгробната му плоча името му е изписано с цели 3 грешки. Творчество Първи значими творби Литературното творчество на Конрад е мостът между класическата литература на Чарлз Дикенс и Фьодор Достоевски и зараждащия се модернизъм. Любопитно е, че Конрад не харесва нито Достоевски, нито руските писатели, като изключение прави единствено Иван Тургенев. Първия си роман „Лудостта на Алмайър“ издава през 1895 г. През следващите 30 години пише още 14 романа и 8 тома с разкази. Първоначално става известен с творбите си на морска тематика. Произведения като „Негърът от „Нарцис“ и „Тайфун“ са смятани за едни от водещите на морска тематика, успявайки да опише добре коварното очарование на морето и тежката работа на моряците. Проблематиката в романите на Конрад може да бъде определена като психологическо-морална. Действието на тези произведения се извършва сред морето и моряците, сред екзотичната природа на Индийския океан, в страните от Далечния Изток, Африка, Латинска Америка, а най-често Франция, Англия и различни страни в Европа. Героите на Конрад са англичани, французи, италианци, германци, поляци, норвежци, испанци, холандци. Специфичните условия на живот на моряците се превръщат във фон за размишления на тема морални и етични граници. Търсейки отговори, в своите романи Конрад прави връзка с традицията на рицарския епос. Моралистиката на Конрад, и особено необходимостта да се взимат трудни решения в екстремни ситуации, търсенето на границите между добро и зло, между истината и лъжата, търсенето на отговори за това какво представлява човешката чест – всичко това има надвременно измерение. Оттук идва популярността на неговите творби. Особености на Конрадовата проза Типични са – така както в „Сърцето на мрака“ или „Господарят Джим“ – разкази поместени в рамките на романа. Конкретна фигура ни предава своята информация за останалите герои на творбата, представя това, което е разбрала за случващото се, повтаря това, което е чула от останалите. Разказите не се случват хронологично, напротив, навлизаме в средата на действието, после се връщаме, после отново прескачаме по-натам. Разкриваме фабулата от различни перспективи, както лични, така и времеви. Това изглежда затруднява читателите, но точно по същия начин опознаваме света и хората в реалния живот. Конрад се опитва да направи своите читатели съучастници, да ги тласне към по-активно четене, към възпроизвеждане на случващото се и търсене на смисъла. Обръщайки се към читателя, авторът се измъква от собствената изолация. Подтикнат към съдействие читателят също престава да бъде самотен. Вярата във възможностите и необходимостта от човешка солидарност е особено значима за Конрад. Макар че в своите книги подхваща трудна и амбициозна проблематика, макар че смело формира нови литературни форми, никога не е искал да бъде писател само за избрани, за елита. С осезаеми усилия се опитва да достигне до всички читателски кръгове. Като творец иска да бъде едновременно „един от нас“. „Господарят Джим“ (1900) Най-известният, особено в Полша, негов роман е „Господарят Джим“: разказ за един офицер, който напуска поверения му кораб, засяга проблема за загубената и възстановена чест. Излиза през 1900 г. и е една от ключовите творби на световната проза на XX в. – майсторски изградена, с очарователен главен герой, чиято фигура придобива митични размери. Главният герой минава по същия път, който преди това изминават Яцек Соплица и Анджей Кмичиц. „Автокрация и война“ (1905) От днешна перспектива интерес представляват възгледите на Конрад за европейското единство. През 1905 г. в своята творба „Автокрация и война“, в която предвещава избухването на Първата световна война, очертава визията на „Европа без граници“, Европа основана на общи институции. Само така, според него, може да се намали опасността от империалистическа агресия от страна на силни държави като Германия. И само такава Европа, „изградена на основи, по-малко крехки от материалните изгоди“ може да осигури постоянен мир между народите. Политически романи „Ностромо“, разказ за Костагуана, измислена страна в Южна Америка, заема челно място сред творбите на английската проза и е един от най-добрите политически романи написани на английски език. Политически романи са също така: „Тайният агент“, където герой е руски агент, който организира терористична атака в Лондон; роман за международния тероризъм, който след толкова години е едновременно пророчески и остава модел за описание на преплитането между политическата провокация и политическия бунт, света на престъпниците със света на полицаите; „В очите на Запада“, роман за предателството и шпионажа, за сблъсъка на жестокото руско самодържавие с не по-малко жестоката руска революция. „Ностромо“ (1904) През XX в. писатели и философи се връщат към темата за мястото на човека в историята – тема разглеждана от Стендал, Флобер и Толстой. Конрад я засяга в два романа. Първият е „Ностромо“ (1904), за голямата, написана с епически размах панорама на измислената южноамериканска република Костагуана. Измисляйки тази страна, Конрад създава за себе си и за читателя нещо като огромна експериментална лаборатория, но при едно по-дълбоко вникване в книгата ни убеждава колко солидно тя е вкоренена в реалиите на западния свят в края на XIX и началото на XX в. „Ностромо“, чийто главен герой е „човекът от народа“, който отъждествява репутацията си със своята индивидуалност – „верен на себе си“, но неверен на другите, загива от ръката на приятел, припознат за друг. Другият главен герой, предприемачът идеалист Чарлз Гулд, смята, че „материалните интереси“ могат да се използват като средство за постигане на морални цели (политическото възстановяване на Костагуана); но се оказва, че служат единствено за лични цели. В „Ностромо“ Конрад разказва за ролята на големия международен капитал, за упоритата борба между либералния традиционализъм и революционната анархия и за победата на „прогресивния“ ред, вменен от силата на „материалните интереси“, ред, който носи относително благосъстояние, но с цената на робство и духовна нищета. „В очите на Запада“ (1911) Темата на втория исторически роман на Конрад е бъдещето на Русия. „В очите на Запада“ (1911) десетилетия наред е недостъпен в Полша – забранен като антиреволюционен и антируски роман. Главен герой е петербургският студент Кирил Разумов, който се интересува единствено от своята собствена университетска кариера, на когото конспираторът Виктор Халдин, оказва неочаквано доверие. Разумов издава колегата си, като обосновава своето действие с интересите на държавата, които изискват запазване на автократичната система. „В очите на Запада“ говори за смъртоносния конфликт между потискащото всяка свобода самодържавие и революцията; конфликт, в който циничният апарат на властта се сблъсква с наивния идеализъм, устремен към избавлението. Разказва за Русия, която не може да намери изход от дилемата: ред, с цената на безправие и насилие, или свобода постигната чрез бунт и унищожения. Конрад пише този роман въз основа на собствените мисли и преживявания, които предизвикват в него избухването и крахът на революцията през 1905 г. През 1920 г., знаейки хода на поредната революция, която променя съдбата на Европа и света за следващите седемдесет години, Конрад коментира: „Жестокостта и глупостта на автократичния ред, който отхвърля всякакви правни норми и се основава в крайна сметка на пълна морална анархия, предизвикват не по-малко глупавата реакция на утопичния революционизъм, който се оставя да бъде унищожен, без да променя своята странна вяра, че в резултат на разпадането на съществуващия ред трябва да настъпи фундаментална промяна в сърцата.“ Конрад в киното Най-прочутото произведение на Джоузеф Конрад е повестта „Сърце на мрака“ (още по-известно в съвременността чрез широкоекранната му адаптация „Апокалипсис сега“ на Франсис Форд Копола, от 1979 г.). Друго известно филмирано негово произведение е романът „Тайният агент“, пресъздаден в „Саботаж“ на Алфред Хичкок (1936). Библиография 1895 г. – „Лудостта на Алмайър“, роман 1896 г. – „Дегенерат“ 1897 г. – „Негърът от „Нарцис“ 1898 г. – „Тревожни истории“: новелата „Младост“ 1899 г. – „Сърцето на мрака“ 1900 г. – „Господарят Джим“, роман 1902 г. – „Младост“, „Сърцето на мрака“, „На края на силите“, новели 1903 г. – „Тайфун и други новели“ 1904 г. – „Ностромо“ 1907 г. – „Тайният агент“ 1908 г. – „Шест истории“ 1909 г. – „Спомени“ 1911 г. – „В очите на Запада“ 1912 г. – „Между морето и сушата“ 1915 г. – „Победа“ 1917 г. – „Късче сянка“ 1919 г. – „Златната стрела“ 1920 г. – „Избавление“, роман 1923 г. – „Корсар“, „Между морето и сушата“ Филмови адаптации Господарят Джим от 1925 – първа филмова адаптация, нямо кино, реж. Виктор Флеминг; Господарят Джим от 1965 – реж. Ричард Брукс; Късче сянка от 1976 – реж. Анджей Вайда; Дуелът от 1977 – реж. Ридли Скот; Апокалипсис сега от 1979 – реж. Франсис Форд Копола, по разказа „Сърцето на мрака“; Сърцето на мрака от 1993 – реж. Николас Роуг Театрални адаптации Тадеуш Берд композира музикална драма по новелата на Конрад „Утре“ от тома „Тайфун и други новели“. Предпремиерата е била на 19 септември 1966 г. във Варшава. През 60-те години на XX в. Полската телевизия приготвя и излъчва поредица от представления базирани на творбите на Конрад. Това са били славните Вечери с Конрад, а някои от излъчените творби са „Корсар“, „Негърът от „Нарцис“, „Тайният агент“ и „Късче сянка“. Театралните адаптации по прозата на Конрад са известни в Полша благодарение на режисьора Зигмунт Хюбнер. През 1980 г. представя на сцената на Театр Повшехни във Варшава Конспиратори („Spiskowcy“), базирана на романа „В очите на Запада“. Музей на Джоузеф Конрад Коженьовски в Бердичев, Украйна В продължение на много години Полското Конрадовско общество, подкрепяно от The Joseph Conrad Society и Société Conradienne Française правят опити да се създаде музей на Конрад Коженьовски в неговото родно място. Тази инициатива получава подкрепа и от страна на Украйна, а също така и от полското Министерство на културата и националното наследство. За място на музея е избран манастирът на Босите кармелити. Благодарение на общите усилия на полските и украински власти и след ремонт на манастира се стига до финализиране на проекта. Музеят разказва не само за съдбата и творчеството на писателя, но също така и за историята на неговото семейство. Посмъртно признание По искане на Министерството на културата и националното наследство, предложено от Полския комитет по въпросите на ЮНЕСКО, 150-а годишнина от рождението на Джоузеф Конрад е вписана в календара с годишнини на ЮНЕСКО за 2007 г. През 2007 г. по случай 150-а годишнина от рождението на писателя Полската народна банка издава юбилейни монети (с номинал 2 зл., 10 зл, 200 зл.). На 28 април 2013 г. във Вологда, на мястото, на което някога е бил домът, в който по време на изгнание живеят семейство Коженьовски, е поставен паметник на Конрад. В местната библиотека се помещава постоянна изложба посветена на писателя. Сеймът на Република Полша определя 2017 г. за „Година на Джоузеф Конрад Коженьовски“. Източници Външни препратки Petri Liukkonen, Подробна биобиблиография на Джоузеф Конрад, Books and Writers (kirjasto.sci.fi). Архивирано Маргрета Григорова, „Световният поляк“, „Литературен вестник“, 2017, бр. 18 Критика за Джоузеф Конрад в Литернет Британски романисти Личности от Викторианската епоха Британски есеисти Полски романисти Модернизъм Полска аристокрация Британски мореплаватели Родени в Бердичив Кентърбърийци Починали от инфаркт на миокарда


text: Карло Голдони () е италиански драматург от 18 век. Литературното наследство на Голдони се състои от над 200 пиеси, повечето от които комедии. Някои могат да се охарактеризират като сълзливи комедии, а други като буфонади. Той има огромно значение в италианската литература и се ползва с огромна слава, понякога наричан италианският Аристофан. Автор е на пиесите „Рибарски свади“, „Влюбените“, „Ветрилото“, „Гостилничарката“, „Слуга на двама господари“. Автор е на либретото на операта „Гризелда“ (La Griselda), чиято музика е на Антонио Вивалди. Бележки Италиански писатели Комедия дел арте Родени във Венеция Починали в Париж Италианци Мъже


text: Събития 21 януари – В Париж е гилотиниран Луи XVI, крал на Франция и Навара 16 октомври – В Париж е гилотинирана Мария-Антоанета, съпруга на Луи XVI Родени Георгиос Ласанис, Неофит Рилски, български просветител 19 април – Фердинанд I, австрийски император Починали 3 ноември -- Олимпия дьо Гуж, френска писателка 21 януари – Луи XVI, крал на Франция и Навара 6 февруари – Карло Голдони, драматург 13 юли – Жан-Пол Марат, 17 юли – Шарлот Корде, 16 октомври – Мария-Антоанета, кралица на Франция и Навара 8 декември – Мадам дю Бари, френска благородничка, кралска фаворитка, гилотинирана от френските революционери републиканци


text: Събития 16 януари – Акта на Обединението между Шотландия и Англия е ратифициран от шотландския парламент 19 март – Акта на Обединението между Шотландия и Англия е ратифициран от английския парламент 1 май – Акта на Обединението между Шотландия и Англия влиза в сила и обединявайки парламентите на Англия и Шотландия слага началото на Кралство Великобритания Родени 25 февруари – Карло Голдони, драматург 4 април – Леонард Ойлер, швейцарски учен 23 май – Карл Линей, шведски ботаник, създател на съвременната биологическа таксономия 7 септември – Жорж Бюфон, френски учен Починали 30 март – Себастиан дьо Вобан, френски военен инженер 9 май – Дитрих Букстехуде, датско-германски композитор 6 април – Вилем ван де Велде Младия, нидерлсндски художник 10 май – Йохан Ернст III, 27 декември – Жан Мабийон, френски учен Вижте също: календара за тази година


text: Бернардо Бертолучи () е италиански режисьор и сценарист. Носител е на награди „Бодил“, „Златна палма“, „Сезар“, „Златна камера“, „БАФТА“, две „Европейски филмови награди“, 2 награди „Златен глобус“ и 2 награди „Оскар“. Има звезда на Холивудската алея на славата от 2013 г. Известни филми, режисирани от него, са „Сухата кумица“, „Конформистът“, „Последно танго в Париж“, „Последният император“, „Открадната красота“, „Мечтатели“ и други. Биография Роден е на 16 март 1940 година в Парма, Италия, в семейството на Нина и Атилио Бертолучи. Баща му е поет и филмов критик, майка му е учителка. Бертолучи започва да пише стихове още на 12 години и скоро печели няколко престижни награди. Завършва литература и философия. След това отива в Рим, където е помощник на Пиер Паоло Пазолини във филма „Безделник“ през 1961 г. На 22 години заснема първия си филм „Сухата кумица“. Кариера „Последно танго в Париж“ Бумът на италианското кино затихва през 1970-те години, когато филмовата индустрия става жертва на голямата рецесия. Италианските режисьори са все по-често принудени да корпорират филмите си с американски, френски, шведски и други компании, за да могат да ги финансират. Бертолучи не прави изключение. През 1972 г. заснема „Последно танго в Париж“ с участието на чуждестранни актьори в главните роли (Марлон Брандо, Мария Шнайдер). Филмът се счита за скандален, с оглед на секс-сцените, които съдържа. След първата му прожекция в Ню Йорк е цензуриран както в САЩ, така и в Италия. От 1976 до 1981 г. е спрян от екрана. Последните филми По-нататък Бертолучи се връща към интимната тематика от по-рано. През 1996 г. заснема „Открадната красота“, последван от филма „Мечтатели“. Филмография Режисьор Източници Външни препратки Бернардо Бертолучи Великите режисьори: БНТ, 28 ноември 2018 Анита Димитрова, Отиде си един от последните кино императори на XX век, в-к Сега, 27 ноември 2018 Соня Александрова, Бернардо Бертолучи. In memoriam, Портал за култура, изкуство и общество, 27 ноември 2018 Италиански филмови продуценти Италиански кинорежисьори Носители на Златен глобус за най-добър режисьор Носители на Златен глобус Носители на награда BAFTA Носители на награда Сезар Европейски филмови награди Носители на „Оскар“ за най-добра режисура Фройдисти Марксисти Атеисти Родени в Парма Починали в Рим Починали от рак


text: Стефан Командарев е български кинорежисьор, продуцент и сценарист. Създател на игрални и документални филми. Биография Роден в София през 1966 г. Завършва френската езикова гимназия през 1985 г., Медицинската академия в София със специалност „медицина“ през 1993 г., а през 1998 г. – филмова и телевизионна режисура в Нов български университет. Завършва и филмово продуценство в EAVE. Филмография Уроците на Блага (2023) Живот от Живота (2021) В кръг (2019) Посоки (2017 г.) Съдилището (2014 г.) Русенска кървава сватба (2009 г., премиера на 28.02.2010 г. в Русе) Градът на жените баданте (2009 г.) Светът е голям и спасение дебне отвсякъде (2008 г.) Азбука на надеждата (2003 г.) Хляб над оградата (2002 г.) Пътят на хармонията (2001 г.) Пансион за кучета (2000 г.) Случайни чаши (1998 г.) Балонът (1997 г.) Награди Филмът „Уроците на Блага“ (2023), на който той е и съсценарист, продуцент и участва като актьор, печели голямата награда „Кристален глобус” на кинофестивала в Карлови Вари, Голямата награда на екуменическото жури, както и наградата за най-добра актриса, присъдена на Ели Скорчева. Източници Външни препратки „Режисьорът Стефан Командарев: Големите филми правят крачката от арт към комерсиалното кино“, интервю на Елена Владова, LiterNet, 18 декември 2000 г. „Режисьорът Стефан Командарев: Правенето на филм е като любовна връзка“, интервю на Мариана Първанова, в. „Монитор“, 21 септември 2009 г. „Последния път, когато... Режисьорът Стефан Командарев“, анкета на сп. „Тема“, бр. 42 (365), 20 октомври 2008 „Режисьорът Стефан Командарев: Миналото определя нещата, които ни се случват днес“, интервю на Августа Манолева, в. „Дневник“, 16 март 2008 г. Преподаватели в Нов български университет Възпитаници на Медицинския университет (София) Възпитаници на Нов български университет Български режисьори Български кинодокументалисти Родени в София


text: Левски (като стара форма на прилагателното „лъвски“) е псевдоним на българския революционер и национален герой Васил Кунчев. Много географски обекти, организации, паметници са именувани на него и Левски и Васил Левски може да се отнася и за някое от следните понятия: Топоними Селища Левски – град в България Левски – село в България, област Варна, община Суворово Левски – село в България, област Пазарджик, община Панагюрище Васил Левски – село в България, област Пловдив, община Карлово Васил Левски – село в България, област Силистра, община Алфатар Васил Левски – село в България, област Стара Загора, община Опан Васил Левски – село в България, област Търговище, община Търговище Улици Васил Левски (булевард във Варна) Васил Левски (булевард в София) Васил Левски (улица в Пловдив) Васил Левски (улица в Стара Загора) Васил Левски (улица в Бургас) Васил Левски (улица в Китен) Други 204831 Левски – астероид от главния пояс Левски – водноелектрическа централа в Стара планина Левски (старо име Амбарица) – връх в Стара планина Левски – връх на о-в Ливингстън в Антарктика „Левски“ – квартал на Варна „Левски“ – квартал на София Левски – община в България, област Плевен „Васил Левски“ – националният стадион в София „Васил Левски“ – хижа в Стара планина Левски – хребет на о-в Ливингстън в Антарктика Организации Клубове ПФК „Левски“ – футболен клуб от София ВК „Левски Волей“ – волейболен клуб от София „Левски“ – хокеен клуб в София „Левски“ – футболен клуб от Стара Загора „Левски“ – футболен клуб от Карлово „Левски“ – футболен отбор от Крумовград „Левски“ – старо име на ФК „Велбъжд“ (Кюстендил) „Левски“ – футболен отбор от село Лиляк „Левски“ – футболен отбор от село Карапелит Училища Национален военен университет „Васил Левски“ – във Велико Търново Национална спортна академия „Васил Левски“ – в София Паметници Паметник на Васил Левски (Велико Търново) Паметник на Васил Левски (София) Паметник на Васил Левски (Ловеч) Паметник на Васил Левски (Босилеград) Друго „Левски“ – роман на Яна Язова „Левски“ – ода, поместена в цикъла „Епопея на забравените“ от Иван Вазов


text: Хѐйуд „У̀ди“ А̀лън (; роден А̀лън Стюарт Конигсберг; 1 декември 1935 г. ()), по-известен като Уди Алън (), е американски режисьор, актьор, сценарист, драматург, комедиант и музикант (джазов кларинетист). Биография Уди Алън е роден на 1 декември 1935 г. като Алън Стюарт Конигсберг в Бронкс, Ню Йорк, и израства в Бруклин. Син е на бижутера и келнер Мартин Конигсберг (1900 – 2001) и Нети Конигсберг (1906 – 2002), счетоводителка в семейния магазин. Семейството е еврейско, като бабите и дядовците му са имигранти от Русия (Литва) и Австро-Унгария и говорят идиш, иврит и немски, а родителите му са родени в Манхатън. Алън има една сестра, Лети (р. 1943), която става продуцент на много от филмите му. Започва кариерата си като автор на забавни сценарии през 50-те години на миналия век, пишейки скечове и сценарии за телевизията като същевременно публикува няколко книги с къси хумористични откъси. През първите години на 60-те започва да се занимава със stand-up комедия като набляга на монолози, вместо на традиционни шеги и развива образ на несигурен, интелектуален и нервен, които според самия него, не притежава в истинския си живот. През 2004 г. Comedy Central поставя Алън на 4-то място в техния списък със 100-те най-добри stand-up комици, докато класация на Guardian в Англия го поставя на 3-то място. От средата на 60-те години на миналия век, Алън вече пише и режисира филми, първоначално специализирайки в т.нар клоунада, преди да започне да създава по-драматични материали, повлиян от европейското арт кино през 70-те години, като винаги поддържа и двата жанра до ден днешен. Често е свързван като част от новата Холивуд вълна от режисьори от средата на 60-те до края на 70-те години на миналия век. Редовно участва в собствените си филми, обикновено в роля, която сам изгражда като комик. Някои от най-известните от неговите над 50 филма са „Ани Хол“ (1977), „Манхатън“ (1979), „Хана и нейните сестри“ (1986) и „Престъпления и прегрешения“ (1989). През 2007 г. казва, че „Спомени от прахта“ (1980), „Пурпурната роза от Кайро“ (1985) и „Мач пойнт“ (2005) са най-добрите му филми. Известен е с това, че се вдъхновява от конкретни актриси в работата си и прави ред филми все с тях в главните роли. В течение на годините негови музи са били Даян Кийтън, Миа Фароу (имал е връзка и с двете), Скарлет Йохансон. Алън е автор на три сборника с разкази – „Странични ефекти“, „Квит сме“ и „Без перушина“. На български е известна и подборката „Ако импресионистите бяха зъболекари“. Има множество награди и номинации, включително три Оскара за най-добър оригинален сценарий (за „Ани Хол“, „Хана и нейните сестри“ и „Полунощ в Париж“). Сред актьорите, които са печелили „Оскар“ за роля във филм на Алън, са Даян Кийтън, Майкъл Кейн, Мира Сорвино, Даян Уийст, Пенелопе Круз и Кейт Бланшет. Сценарист и драматург Първи филми Широка известност Успехът му идва с „Ани Хол“, който получава 4 Оскара, включително за най-добра актриса за Даян Кийтън. Същата вечер свири с групата си, прибира се към 2 часа и си изключва телефона преди да заспи. Разбира, че е награден, едва на сутринта от филмовия си агент. Краят на XX век Началото на XXI век За пръв път посещава церемонията по връчването на Оскар през 2002-ра, за да представи колажа на Нора Ефрон „New York on Film Tribute“, месеци след събитията на 11 септември 2001. Въпреки че избягва фестивалите и предоставя филмите си за подбор за каквито и да е било филмови призове, Алън е бил номиниран за и/или е печелил 136 награди. Разочарован от американската публика и критика, снима три филма в Лондон, след което се мести в Испания, където снима филма „Вики Кристина Барселона“. Снимките започват през юли 2007 г. През 2010 г. излиза филмът „Ще срещнеш висок тъмнокос непознат“, който има малък успех. През 2011 г. излиза „Полунощ в Париж“, романтично-фантастична комедия с Оуен Уилсън в главната роля. Филмът получава много положителни отзиви и 4 номинации за „Оскар“. Удостоен е със „Златен глобус“ и „Оскар за най-добър оригинален сценарий“, присъдени на Уди Алън. През 2012 г. излизат наведнъж два филма с участието на Уди – „На Рим с любов“ и „Париж-Манхатън“. През юли 2013 г. на екран излиза нов филм на Алън – „Син жасмин“, посрещнат изключително топло от световната кинопреса. През 2014 г. Алън е удостоен с почетната наград „Златен глобус на името на Сесил Демил“ за изключителния си принос към световното киноизкуство. Персонален живот Алън е бил женен три пъти: за Харлийн Розен от 1956 до 1959 г., Луиз Ласер от 1966 до 1970 г. и Сун-И Превин от 1997 г. Той също така имаше 12-годишна връзка с актрисата Миа Фароу и връзки със Стейси Нелкин и Даян Кийтън. През 1956 г. Алън се жени за Харлийн Розен. Той е на 20, а тя на 17. Бракът продължава до 1959 г. Росен, която Алън нарича „Страшната г-жа Алън“ в негов стендъп акт, го съди за клевета в резултат на коментари, които той прави по време на телевизионно участие малко след развода им. Росен е била сексуално насилена пред апартамента си. Според Алън вестниците съобщават, че тя е била „насилвана“. В интервюто Алън казва: „Познавайки бившата ми съпруга, вероятно не е било грубо нарушение“. В интервю за „Шоуто на Дик Клавет“, Алън повтаря коментарите си и каза, че е бил съден за „1 милион долара“. През 1966 г. Алън се жени за Луиз Ласер. Двамата се развеждат през 1970 г. Ласер осигурява гласовия дублаж във филма на Алън „Какво става, Тигър Лили?“. Появява се в още три негови филма: „Вземете парите и бягай“, „Банани“ и „Всичко, което винаги сте искали да знаете за секса* (*Но се страхувахте да попитате)“. Според „Лос Анджелис таймс“ филма „Манхатън“ се основава на романтичната връзка на Алън с актрисата Стейси Нелкин. Тя играе и малка роля в „Ани Хол“, Алън никога не признава тази връзка, която започва, когато Стейси Нелкин е на 17 години и е ученичка в Ню Йорк. През декември 2018 г. „Холивуд репортер“ интервюира Бейби Кристина Енгелхард, която казва, че е имала осемгодишна афера с Алън, започнала през 1976 г., когато е била на 17 години (срещнали са се, когато е била на 16), и че вярва, че героя на Трейси в „Манхатън“ е комбинация от произволен брой други предполагаеми млади любовници на Алън от този период, не непременно Нелкин или Енгелхард. Когато попитаха Алън по темата, той отказва коментар. Филмография Режисура Сценарист „Не пийте водата“ (1969) „Какво ново, котенце?“ (1965) Актьор „Париж-Манхатън“ (2011) „Home“ (2006) „Да събереш парчетата“ (2000) „Агентът“ (2000) „Мравката Z“ (1998) „Измамниците“ (1998) „Слънчевите момчета“ (1995) „Сцени от големия магазин“ (1991) „Крал Лир“ (1987) „Подставено лице“ (1976) „Изсвири го пак, Сам“ (1972) „Казино Роял“ (1967) „Какво ново, котенце?“ (1965) Композитор „Поспаланко“ (1973) Библиография На български език Ако импресионистите бяха зъболекари. София: Народна култура, 1982 (2 изд., Труд, 2008) Странични ефекти. София: BNV 99, 1990 (2 изд., Ера, 1996) Без перушина. София: BNV 99, 1993 Квит сме.... София: Труд, 1997 Аз пиша чрез филми. Разговори със Стиг Бьоркман. София: Колибри, 2003 Пълна анархия. София: Труд, 2011 Мисли и остроумия. София: Фама, 2011 Три едноактни пиеси. София: Black Flamingo, 2013 Бележки Цитирани източници Външни препратки Американски комици Американски актьори и актриси Американски филмови продуценти Американски драматурзи Американски сатирици Американски атеисти Носители на „Оскар“ за най-добра режисура Носители на Златен глобус Носители на награда BAFTA Носители на награда „Сатурн“ Носители на награда Сезар Носители на награда „Хюго“ Носители на награда „Грами“ Евреи в САЩ Родени в Ню Йорк


text: 12 (дванайсета) година е високосна година, започваща в петък по юлианския календар. Събития В Римската империя Консули са Германик и Гай Фонтей Капитон. Суфектконсул става Гай Виселий Варон. Октавиан Август дава заповед за голяма инвазия в Германия отвъд река Рейн. Германик поема командването в Галия и Германия. 23 октомври – Тиберий празнува триумф за победите си в Панония и Далмация. В Тракия След смъртта на цар Реметалк I, император Август осигурява наследяването на властта от Котис VII и Раскупорис II като разделя царството на две и им поверява по една част. Родени 31 август – Калигула, римски император († 41 г.) Починали Реметалк I, тракийски цар (управлявал от 13/12 г. пр.н.е.) Източници


text: 41 (четиридесет и първа) година (XLI) е обикновена година, започваща в неделя по юлианския календар. Събития В Римската империя Консули в Римската империя са Гай Цезар Август Германик (за IV път, но само от 1 до 13 януари) и Гней Сенций Сатурнин. Суфектконсул на мястото на Калигула става Квинт Помпоний Секунд. 24 януари – Калигула е убит от Касий Херея и Корнелий Сабин. Убити са и жена му Цезония и дъщеря му Юлия Друзила. Сенатът се опитва да провъзгласи република, но преторианците обявяват за император Клавдий. Провал на опита на наместника в Далмация Скрибониан да въстане за република. Начало на принципата на Клавдий (Тиберий Клавдий Друз Нерон Германик) (41 – 54 г.). Галба разгромява хатите, стигнали почти до Галия. Клавдий назначава Ирод Агрипа I за владетел на Юдея. Изгнание на Сенека на остров Корсика. Клавдий дава своята дъщеря Клавдия Антония за жена на Гней Помпей Магн. Гай Светоний Павлин е изпратен в Мавретания с подкрепления, за да подпомогне установяването там на римската власт. Родени 12 февруари – Британик, син на император Клавдий († 55 г.) Починали Юлия Ливила, римска матрона 24 януари – Калигула, римски император (* 12 г.) 24 януари – Цезония, римска императрица 24 януари – Юлия Друзила, единственото дете на Калигула (* 39 г.) Юлия Ливила – сестра на император Калигула и племенница на Клавдий (* 18 г.) Касий Херея, римски центурион и един от убийците на Калигула Източници