text: Археологията (от гръцки: „αρχαίος“ – „древен“ и „λόγος“ – „слово“; букв. „слово за миналото“) е хуманитарна наука изучаваща човешката дейност в миналото, главно чрез възстановяване и анализ на материалната култура и по данни за околната среда. Всичко това включва елементи изоставени от последните човешки популации, като – артефакти, архитектура, екологични факти и културни ландшафти. Археологията използва широка гама от различни процедури, тя може да се счита като обществена наука или хуманитарна наука. В Съединените американски щати смятат, че археологията е клон на антропологията, а в Европа тя се разглежда като съвсем отделна научна дисциплина. Всички онези следи и дейности, оставени от човека в миналото, се изследват от археолозите. Хората, които са специализирани в това да търсят различни предмети, символи и рисунки от древни времена. Останките, които са намерени през годините се наричат културен пласт. Основните цели, които науката поставя пред себе си са: Изграждане на културната история; Поглед назад във времето – как са живеели хората тогава, с какво са се занимавали и как са се препитавали; Вникване в същността на културните процеси. Дисциплината включва проучване на терени, изкопна дейност и накрая анализ на събраните данни, за да се научи повече за миналото. В широк обхват археологията разчита на интердисциплинарни изследвания. Тя обхваща дялове от: антропологията, историята, история на изкуството, класика, етнология, география, геология, лингвистика, семиология, физика, информационни науки, химия, статистика, палентология, палеобиология и палеоботаника. Археологията води своето начало от наука наречена антикуарианизъм. Това е наука, която изучава артефактите (тяхната стойност, същност и период). Така през 19 век археологията се превръща в отделна дисциплина в цяла Европа. От началото на своето развитие, различните специфични подраздели на археологията са разработени в следния ред: морска археология, археометрия, археоастрономия и множество други, които са използвани като методи за цялостното развитие на археологията. Значителна част от сведенията за материалната (и духовната) култура на хората от миналите епохи произлизат от проучванията на животинските останки в културните пластове, които са обект на направлението археозоология. От своя страна археозоологията се поделя на няколко подразделения, едно от които изучава птиците – археоорнитология (или орнитоархеология). Макар археологията да е сравнително млада наука, тя има вече много разклонения. Разделението е или по тематически признак (например християнска археология, ислямска археология и др.), или по географски (например археология на Мала Азия). История Първи сведения за археологически проучвания В древна Месопотамия основен депозит на владетеля на Акадската империя – Нарам Суен (управлявал през 22 век пр.н.е.) е открит и анализиран от цар Набонид през 550 г. пр.н.е., с което е става известен като първия археолог. Той не само ръководи първите разкопки, които целят да бъдат открити основни отлагания на храмовете на бога на слънцето Шамаш, богинята войн Ануниту (и двете разположени в Сиппар, в дн. Ирак), и светилището, което Нарам Суен строи до лунния бог, намиращ се в Харан (дн. Турция), но той също ги кара да възстановят предишната им слава. Той също така е първият, който датира археологически артефакт в опита си да датира храма на Нарам Суен по време на търсенето му. Антиквари Науката археология (от гръцки: ἀρχαιολογία, археология от ἀρχαῖος, arkhaios, „древен“ и -λογία, -logia, „-логия“) израства от по-старото мултидисциплинарно изследване, известно като антикваризъм. Антикварите са изучавали историята с особено внимание към древни артефакти и ръкописи, както и исторически обекти. Антикваризмът се фокусира върху емпиричните изследователски методи, съществували за разбирането на миналото, капсулирани в девиза на антиквариата от 18 век на сър Ричард Колт Хоар: „Ние говорим от факти, а не от теория“. Ориентировъчни стъпки към систематизирането на археологията като наука се извършват през ерата на просвещението в Европа през 17 и 18 век. В императорски Китай по време на династията Сун (960 – 1279) фигури като Оуянг Сю и Джао Мингчен установяват традицията на китайската епиграфика, като разследват, съхраняват и анализират древните китайски бронзови надписи от периода на династиите Шан и Джоу. В книгата си, публикувана през 1088 г., Шън Куо критикува съвременните китайски учени, че приписват древни бронзови съдове като творения на известни мъдреци, а не на обикновени хора – занаятчии, и че се опитва да ги съживи за ритуална употреба, без да различава първоначалната им функционалност и предназначение. Подобни антикварни занимания отслабват след династията Сун, и са възродени през 17 век по време на династията Цин, но винаги са били считани за клон на китайската историография, а не като отделна дисциплина на археологията. В Европа през ренесанса философският интерес към останките от древногръцката и древноримската цивилизация и преоткриването на класическата култура започват през късното средновековие. Флавио Биондо, италиански историк–хуманист от ренесанса, създава систематичен справочник за руините и топографията на древен Рим в началото на 15 век, за което е наречен ранен основател на археологията. Антиквари от 16 век, включително Джон Лиланд и Уилям Камдън, провеждат проучвания на английската провинция, рисувайки, описвайки и интерпретирайки паметниците, които са срещали. Оксфордския английски речник за първи път цитира „археолог“ от 1824 г. Скоро това става обичайният термин за един основен клон на антикварната дейност. „Археология“ след 1607 г., първоначално означава това, което се нарича „древна история“ като цяло, с по-тесния съвременен смисъл, за първи път видян през 1837 г. Първи разкопки Едно от първите места, подложени на археологически разкопки е Стоунхендж и други мегалитни паметници в Англия. Антонио Босио (1575 – 1629) е първият изследовател, който през 1593 г. археологически проучва и документира подземните некрополи в Рим и с книгата си Roma Sotterranea (издадена през 1632/34 г.) полага началото на науката християнска археология. В края на XVII в. Джон Обри (1626 – 1697) записва множество мегалитни и други полеви паметници в южна Англия. Той изпреварва времето в анализите от своите открития, опитва се да очертае хронологичната стилистична еволюция на почерка, средновековната архитектура, костюма и щитовидните форми. Разкопки се провеждат също и от испанския военен инженер Роке Хоакин де Алкубиер в древните градове Помпей и Херкулан, и двата са били покрити с пепел по време на изригването на вулкана Везувий през 79 г. Тези разкопки започват в Херкулан започват през 1738 г., докато в Помпей те започват през 1748 г. Откриването на цели градове, пълни с прибори и дори човешки форми, както и изкопаване на стенописи, има голямо влияние в цяла Европа. Въпреки това, преди развитието на съвременните техники, разкопките са били случайни. Значението на понятия като стратиграфия и контекст са били пренебрегвани. Развитие на археологическите методи Бащата на археологическите разкопки е Уилям Кънингтън (1754 – 1810). През 1798 г. той ръководи разкопки в графство Уилтшър (Англия), финансирани от сър Ричард Колт Хоар. Кънингтън прави щателни записи на кули от новокаменната и бронзова епоха и термините, които той използва, за да ги категоризира и описва, се използват и до днес от археолозите. Едно от основните постижения на археологията от 19 век е развитието на стратиграфията. Идеята за припокриване на слоеве, проследяващи последователни периоди, е заимствана от новата геоложка и палеонтологична работа на учени като Уилям Смит, Джеймс Хътън и Чарлз Лайъл. Прилагането на стратиграфията към археологията първо се е случило с разкопките на праисторически и бронзови епохи. През третото и четвъртото десетилетие на 19 век археолози като Жак Буше дьо Пертес и Кристиан Юргенсен Томсен започват да поставят артефактите, които са намерили, в хронологичен ред. Основна фигура в развитието на археологията в точна наука е армейският офицер и етнолог Огъстъс Пит Ривърс, който започва разкопки в родната си Англия през 1880-те. Неговият подход е силно методичен по стандартите на времето, затова е считан за първия научен археолог. Той подрежда своите артефакти по тип или типологично и в рамките на типове по дата или хронологично. Този стил на подреждане, предназначен да подчертае еволюционните тенденции в човешките артефакти, което е от огромно значение за точното датиране на обектите. Неговото най-важно методологично нововъведение е неговото настояване всички артефакти, не само красиви или уникални, да бъдат събрани и каталогизирани. Флиндърс Питри е друга значима личност, наричан баща на археологията. Неговото старателно записване и проучване на артефакти, както в Египет, така и по-късно в Палестина, залага много от идеите, стоящи зад съвременните археологически записи. Той отбеляза: „вярвам, че истинската линия на изследване се крие в отбелязването и сравняването на най-малките подробности.“. Питри разработва системата за датиране на слоеве въз основа на керамика и керамични находки, което довежда до революция в хронологичната основа на египтологията. Питри е първият, който научно изследва Хеопсовата пирамида край Гиза в Египет през 1880-те. Той е отговорен и за наставничеството и обучението на цяло поколение египтолози, включително Хауърд Картър, който продължава да прославя археологията с откриването на гробницата на Тутанкамон (фараон от 14 век пр.н.е.). Първите стратиграфски разкопки стават широко популярни сред обществеността при Хисарлъка (на мястото на древна Троя) ръководени от Хайнрих Шлиман, Франк Калверт и Вилхелм Дьорпфелд през 1870-те. Тези учени отделят девет различни града, които са се припокривали един с друг от праисторията до елинистическата епоха. Междувременно работата на сър Артър Евънс в Кносос на остров Крит разкрива древното съществуване на напредналата минойска цивилизация. Следващата важна фигура в развитието на археологията е сър Мортимър Уилър, чийто силно дисциплиниран подход към разкопките и систематичното отразяване през 1920-те и 1930-те години води до бързо развитие на науката. Уилър разработва решетъчната система за изкопни работи, която е допълнително подобрена от неговата ученичка Катлийн Кениън. Археологията се превръща в професия през първата половина на 20 век и става възможно да се изучава като предмет в университети и дори училища. Към края на 20 век почти всички професионални археолози завършват (поне в развитите страни). По-нататъшното приспособяване и нововъведения в археологията продължават през този период, когато морската и градската археология стават все по-разпространени и спасителната археология е разработена в резултат на нарастващото развитие на търговията. Предназначение Целта на археологията е да научи повече за миналите общества и развитието на човешката раса. Над 99% от развитието на човечеството е свързано с праисторическите култури, които не са използвали писмеността, поради което не съществуват писмени сведения за учебни цели. Без такива писмени източници единственият начин за разбиране на праисторическите общества е чрез археологията. Тъй като археологията е изследване на миналата човешка дейност, тя се простира назад преди около 2,5 милиона години, когато откриваме първите каменни инструменти, дело на Олдувайската култура. Важни събития в историята на човечеството се случват по време на праисторията, като хипотезата за еволюцията на човека през старокаменната епоха (палеолита), според която хоминините се развиват от австралопитеците в Африка в съвременния разумен човек (Homo sapiens). Археологията хвърля светлина и върху много от технологичните постижения на човечеството, например способността да се използва огън, обработката на каменни инструменти, откриването на металургията, началото на религията и създаването на земеделие. Въпреки това не само праисторическите, предварително грамотните култури могат да бъдат изучавани с помощта на археологията, но и исторически, включително грамотни култури, чрез методите на поддисциплината – историческа археология. За много грамотни култури, като Древна Гърция и Месопотамия, оцелелите им записи са често непълни и пристрастни до известна степен. В много общества грамотността е била ограничена до елитните класи, като духовенството или бюрокрацията на съда или храма. Грамотността дори на аристократите понякога е била ограничена до дела и договори. Интересите и мирогледът на елитите често са доста различни от живота и интересите на населението. Писанията, създадени от хора, по-представителни за общото население, едва ли са намирали път в библиотеките и биват запазени там за потомци. По този начин писмените сведения биват склонни да отразяват пристрастията, предположенията, културните ценности и евентуално измами на ограничен кръг лица, обикновено малка част от населението. Следователно на писмените записи не може да се вярва като на единствен източник. Материалната база може да е по-близо до справедливото представяне на обществото, въпреки че е обект на собствени пристрастия, като например пристрастност на извадките и диференциално съхранение. Често археологията предоставя единственото средство за научаване на съществуването и поведението на хората от миналото. През хилядолетията хиляди култури и общества и милиарди хора са идвали и си отишли, за които има малко или никакви писмени сведения или съществуващи записи са невярни или непълни. Писмеността, както е известна днес, не е съществувала в човешката цивилизация до 4 хилядолетие пр.н.е., относително в малък брой технологично напреднали цивилизации. За разлика от това, разумният човек (Homo sapiens) съществува от поне 200 000 години, а другите видове Homo от милиони години. Тези цивилизации са неслучайно най-известните, обект за проучване на историците от векове, докато проучванията на праисторическите култури възниква в по-ново време. Дори в грамотната цивилизация много събития и важни човешки практики не са официално регистрирани. Всяко знание за ранните години на човешката цивилизация – развитието на земеделието, култовите практики на народната религия, възхода на първите градове – трябва да идва от археологията. В допълнение към научното си значение, археологическите останки понякога имат политическо или културно значение за потомците на хората, които са ги произвели, парична стойност за колекционерите или просто силна естетическа привлекателност. Много хора свързват археологията с възстановяването на такива естетически, религиозни, политически или икономически съкровища, а не с възстановяването на минали общества. Този възглед се възприема често в произведения на популярната фантастика, някои от тях пресъздадени във филми, като: „Похитителите на изчезналия кивот“, филмовата поредица „Мумията“, или романът „Рудниците на цар Соломон“. Когато такива нереалистични субекти се третират по-сериозно, обвиненията в псевдонаука неизменно се отправят към техните поддръжници. Тези начинания, реални или измислени, обаче не са представителни за съвременната археология. Теория Няма един подход към археоложката теория, който да се спазва от всички археолози. Когато археологията се развива в края на 19 век, първият подход към археологическата теория, който трябва да се практикува, е този на културно-историческата археология, който има за цел да обясни защо културите се променят и адаптират, вместо просто да подчертава факта, че са се правили, следователно подчертавайки исторически партикуларизъм. В началото на 20 век много археолози, които изучават минали общества с преки непрекъснати връзки със съществуващи такива (като тези на индианците, в района на Сибир, Мезоамерика и др.), Следват директния исторически подход, сравняват приемствеността между миналото и съвременните етнически и културни групи. През 1960-те години възниква археологическо движение, ръководено до голяма степен от американски археолози като Луис Бинфорд и Кент Фланъри, което въстава срещу утвърдената културно-историческа археология. Те предлагат „Нова археология“, която би била „по-научна“ и „антропологична“, с тестване на хипотези и научен метод, значителна част от тези методи биват причислени към процесуалната археология. През 1980-те години възниква ново постмодерно движение, водено от британските археолози Майкъл Шанкс, Кристофър Тили, Даниел Милър и Иън Ходър, което е в основите на постпроцесуалната археология. Тя поставя под съмнение призивите на процесуализма към научния позитивизъм и безпристрастност и подчерта значението на по-самокритичната теоретична рефлексивност. Този подход обаче е критикуван от процесуалистите като липсваща научна строгост и валидността както на процесуализма. Междувременно се появява друга теория, известна като исторически процесуализъм, която се стреми да включи фокус върху акцента върху рефлексивността и историята на археологията на процеса и след процеса. Методи Археологическото проучване обикновено включва няколко отделни фази, всяка от които използва свое собствено разнообразие от методи. Преди да започне каквато и да е практическа работа обаче, археолозите трябва да договорят целите които искат да постигнат. След това се изследва местоположението, за да се разбере възможно най-много за него и околността. Второ, може да се извърши разкопки, за да се разкрият всички археологически обекти, заровени под земята. И трето, информацията събрана по време на разкопките, се изучава и оценява в опит да се постигнат първоначалните цели на изследователската дейност на археолозите. След това се счита за добра практика информацията да бъде публикувана, така че да бъде достъпна за други археолози и историци, въпреки че понякога се пренебрегва. Дистанционно наблюдение Преди реално да започне да копае на дадено място, може да се използва дистанционно наблюдение, за да се види мястото в голяма площ или да се предостави повече информация за местността или региона. Има два вида инструменти за дистанционно наблюдение – пасивни и активни. Пасивните инструменти откриват естествената енергия, която се отразява или излъчва от наблюдаваната сцена. Пасивните инструменти усещат само излъчване, излъчвано от обекта, който се гледа или отразява от обекта от източник, различен от инструмента. Активните инструменти излъчват енергия и записват отразеното. Спътниковите снимки са пример за пасивно дистанционно наблюдение. Известни са два активни инструмента за дистанционно наблюдение: Лидар (в превод: Откриване и обхват на светлината) – използва лазер (усилване на светлината чрез стимулирано излъчване на лъчение) за предаване на светлинен импулс и приемник с чувствителни детектори за измерване на обратно разсеяната или отразена светлина. Разстоянието до обекта се определя чрез записване на времето между предадените и обратно разсеяни импулси и използване на скоростта на светлината за изчисляване на изминатото разстояние. Инструмента може да определя атмосферните профили на аерозоли, облаци и други съставки на атмосферата. Лазерен висотомер – използва лидар (виж по-горе) за измерване на височината на инструменталната платформа над повърхността. Чрез независимо познаване на височината на платформата по отношение на средната повърхност на Земята може да се определи топографията на подлежащата повърхност. Теренно проучване Археологическият проект започва или продължава с теренно проучване. Регионалното проучване е опит за систематично намиране на неизвестни досега обекти в даден регион. Проучването на местоположението е опит за систематично намиране на обекти, които представляват интерес, като къщи и кьокенмединги, в рамките на дадено местоположение. Всяка от тези две цели може да бъде постигната с почти същите методи. Проучването не е широко практикувано в ранния период на археологията. Културните историци и предишни изследователи обикновено се задоволяват с откриването на местоположенията на монументални обекти от местното население и изкопават само очевидно видимите черти там. Гордън Уили е пионер в техниката на регионално проучване на модела на заселване през 1949 г. в долината Виру по крайбрежието на Перу, и проучването на всички нива става видно с възхода на процесна археология няколко години по-късно. Проучването има много предимства, ако се извършва като предварително упражнение или дори вместо изкоп. Това изисква сравнително малко време и разходи, тъй като не изисква обработка на големи обеми пръст за търсене на артефакти. Независимо от това, проучването на голям регион или обект може да бъде скъпо, така че археолозите често използват методи за вземане на проби. Както при другите форми на неразрушителна археология, проучването избягва етични проблеми (от особено значение за потомците), свързани с унищожаването на обект чрез изкоп. Това е единственият начин да се съберат някои форми на информация, като модели на заселване и структура на селището. Данните от проучването обикновено се събират в карти, които могат да показват повърхностни характеристики и / или разпределение на артефакти. Най-простата техника на изследване е повърхностното изследване. Тя включва разресване на зона, обикновено пеша, но понякога с използване на механизиран транспорт, за търсене на характеристики или артефакти, видими на повърхността. Проучването на повърхността не може да открие места или обекти, които са напълно заровени под земята или обрасли с растителност. Проучването на повърхността може също да включва техники за мини изкопни работи като шнекове, кернери и тестове за лопати. Ако не бъдат намерени материали, изследваната зона се счита за естествена. Въздушното проучване се извършва с помощта на камери, прикрепени към самолети, въздушни балони, дронове или дори хвърчила. Птичият поглед е полезен за бързо картографиране на големи или сложни обекти. Снимките от въздуха се използват за документиране на състоянието на археологическите разкопки. Въздушното заснемане също може да открие много неща, които не се виждат от повърхността. Растенията, растящи над погребана от човека конструкция, като каменна стена, ще се развиват по-бавно, докато тези над други видове характеристики (като отпадъчния насип) могат да се развият по-бързо. Снимките на узряващото зърно, което бързо променя цвета си при зреене, разкриват затрупани структури с голяма точност. Снимките от въздуха, направени по различно време на деня допринасят, като показват очертанията на структурите чрез промени в сенките. Въздушното проучване също използва ултравиолетови, инфрачервени, проникващи в земята радарни дължини на вълните, лидар и термография. Геофизичното проучване може да бъде най-ефективният начин за проучване под земята. Магнитометрите откриват малки отклонения в земното магнитно поле, причинени от железни артефакти, пещи, някои видове каменни конструкции и др. Уредите за измерване на електрическото съпротивление на почвата също се широко използвани. Археологически характеристики, чието електрическо съпротивление е в контраст с това на околните почви, могат да бъдат открити и картографирани. Някои археологически характеристики (като тези, съставени от камък или тухла) имат по-голямо съпротивление в сравнение с типичните почви, докато други (като органични отлагания или неопалена глина) имат по-ниско съпротивление. Въпреки че някои археолози смятат, че използването на металотърсачи е равносилно на търсене на съкровища, други ги смятат за ефективен инструмент при археологическото проучване. Регионалното проучване в подводната археология използва геофизични или устройства за дистанционно наблюдение като морски магнитометър, сонар за страничен обзор и дънен профилограф. Разкопки Археологическите разкопки са съществували дори когато полето все още е било област на любители и то остава източник на повечето данни, възстановени в повечето полеви проекти. Той може да разкрие няколко вида информация, която обикновено не е достъпна за изследване, като стратиграфия, триизмерна структура и проверимо първичен контекст. Разкопките са относително най-скъпата част от археологическите изследвания. Освен това, като разрушителен процес, той носи етични проблеми. В резултат на това много малко обекти са изкопани изцяло. Отново процентът на изкопания обект зависи до голяма степен от страната и издадената „декларация за метода“. Вземането на проби е дори по-важно при изкопаване, отколкото при проучване. Понякога при изкопните работи се използват големи механични съоръжения, като багери, особено за отстраняване на горния слой на почвата (открития терен), въпреки че този метод все повече се използва с голямо внимание. След тази доста драматична стъпка, изложената зона обикновено се почиства ръчно с кирки или мотики, за да се гарантира, че всички характеристики са очевидни. Съвременните техники за разкопки изискват да се записват точните местоположения на обекти и характеристики, като техния произход или местоположение. Това винаги включва определяне на техните хоризонтални местоположения, а понякога и вертикално положение. По същия начин тяхната асоциация или връзка с близки обекти и характеристики трябва да е записана за по-късен анализ. Това позволява на археолога да установи кои артефакти и характеристики вероятно са били използвани заедно и кои могат да бъдат от различни части на дейност. Например, разкопките на даден обект разкриват неговата стратиграфия. Ако даден обект е бил зает от поредица от различни култури, артефакти от по-нови култури то ще се намират над тези от по-древни култури. Следващата задача е да се оформи план на обекта и след това да се използва, за да се помогне при решаването на метода на разкопките. Характеристиките, вкопани в естествените недра, обикновено се изкопават на части, за да се получи видим археологически разрез за запис. Характеристика, например яма или канавка, се състои от две части: разрез и запълване. Разрезът описва ръба на характеристиката, където тя отговаря на естествената почва. Това е границата на характеристиката. Запълването е това, с което е изпълнена характеристиката и често изглежда доста различно от естествената почва. Изрязването и запълването получават последователни номера за целите на записа. Мащабираните планове и раздели на отделни функции се изчертават на място, правят се черно-бели и цветни снимки от тях и се попълват листове за запис, описващи контекста на всеки. Цялата тази информация служи като постоянен запис на разрушената сега археология и се използва при описване и тълкуване на обекта. Анализ След като артефактите и структурите са изкопани или събрани от повърхностни проучвания, е необходимо да се проучат правилно. Този процес е известен като анализ след разкопки и обикновено е най-трудоемката част от археологическо проучване. Не е необичайно публикуването на окончателни доклади за разкопки за големи обекти може да отнеме години. На основно ниво, на анализ намерените артефакти се почистват, каталогизират и сравняват с публикуваните колекции. Този процес на сравнение често включва класифицирането им типологично и идентифицирането на други места с подобни артефакти. Въпреки това, чрез археологическата наука се предлага много по-обширна гама от аналитични техники, което означава, че артефактите могат да бъдат датирани и техните композиции да бъдат изследвани. Костите, растенията и прашецът, събрани от даден обект, могат да бъдат анализирани с помощта на методите на зооархеологията, палеоетноботаниката, палинологията и стабилното изотопно съотношение, докато текстовете обикновено могат да бъдат дешифрирани. Тези техники често предоставят информация, която иначе не би била известна, и поради това допринасят значително за разбирането на дадено местонахождение. Аналитическа и виртуална археология Сега компютърната графика се използва за изграждане на виртуални 3D модели на местоположение, като тронната зала на асирийски дворец или древен Рим. Фотограметрията също се използва като аналитичен инструмент, а цифровите топографски модели са комбинирани с астрономически изчисления, за да се провери дали определени структури (като стълбове) са били подравнени с астрономически събития като позицията на слънцето при слънцестоене. Агентното моделиране и симулация могат да се използват за по-добро разбиране на миналата социална динамика и резултати. Извличане на знания от данни може да се приложи към големи масиви от археоложката „сива литература“. Дронове Археолозите по целия свят използват дронове, за да засилят проучванията си и да защитят обектите от заселниците на държавна земя, строители и миньори. В Перу малки дронове помагат на изследователите да създават триизмерни модели на перуански обекти вместо обичайните плоски карти – в дни и седмици, вместо в месеци и години. Академични поддисциплини Както при повечето академични дисциплини, има много голям брой археологически поддисциплини, характеризиращи се със специфичен метод или вид материал (например: литичен анализ, музикална археология, археоботаника), географски или хронологичен фокус (например: близкоизточна археология, ислямска археология, средновековна археология), други тематични въпроси (например: геоархеология, морска археология, ландшафтна археология, археология на бойното поле) или специфична археологическа култура или цивилизация (например: египтология, индология, китаистика). Опазване Защитата на археологическите находки за обществеността от катастрофи, войни и въоръжени конфликти все повече се прилага в международен план. Това се случва от една страна чрез международни споразумения, а от друга чрез организации, които наблюдават или прилагат защита. Организацията на обединените нации, ЮНЕСКО и Син щит Интернешънъл се занимават със защитата на културното наследство, а оттам и с археологическите обекти. Това се отнася и за интеграцията на мироопазващите сили на ООН. През последните години Син Щит Интернешънъл предприема различни мисии за установяване на факти, за да защити археологическите обекти по време на войните в Либия, Сирия, Египет и Ливан. Значението на археологическите находки за идентичността, туризма и устойчивия икономически растеж многократно се подчертава в международен план. Председателят на Син щит Интернешънъл – Карл фон Хабсбург, заявява по време на мисия за защита на културните ценности в Ливан през април 2019 г. с Временните сили на ООН в Ливан: „Културните ценности са част от идентичността на хората, които живеят на определено място. Ако унищожите тяхната култура, вие също унищожавате тяхната идентичност. Много хора са изкоренени, често вече нямат перспектива и впоследствие бягат от родината си“. Събития Ярки събития в историята на археологията през годините, в хронологичен вид: 1748: Разкопки на древния град Помпей 1799: По време на похода на Наполеон I в Египет френските войници намират Розетския камък 1802: Хенри Роулинсън разшифрова шумерското клинописно писмо 1820: Гръцки селянин открива статуята на Венера Милоска в полето 1824: Жан-Франсоа Шамполион разшифрова египетските йероглифи 1843: Пол-Емил Бота открива двореца на асирийския цар Саргон II край Ниневия. Започват изследвания на цивилизациите в Месопотамия 1856: Находка на череп на неандерталец близо до Дюселдорф, Германия 1871: Хайнрих Шлиман започва разкопките на древния град Троя в дн. Турция 1876: Хайнрих Шлиман открива Микена в дн. Гърция 1879: Откритие на пещерни рисунки в пещерата Алтамира, Испания 1879: Роберт Колдевей провежда първите археологически разкопки на Вавилон в дн. Ирак 1900: Артър Еванс разкрива двореца Кносос и Минойската цивилизация на о-в Крит 1901: Механизъм от Антикитира 1908: Откриване на Фестоския диск, о-в Крит 1911: Откриване на Мачу Пикчу, града на древните инки в дн. Перу 1922: Хауърд Картър намира гробницата на Тутанкамон в дн. Египет 1950 – 1990: Откриване на културата „Стара Европа“, и артефакти с дунавска протописменост (в т.ч. Плочка от Градешница, Дупяшка табличка) 1991: Находка в Тирол (южна Австрия) на почти напълно запазено мумифицирано тяло на праисторически мъж, т.нар. „Йоци“, датирано 3300 пр.н.е. 1996: Клаус Шмид разкопава Гьобекли тепе, неолитен комплекс датиращ от преди 12 хиляди години. 2001: Конар Сандал (в Иран) е идентифициран като център на непозната „Култура Джирофт“ от ранната бронзова епоха Източници Външни препратки Архитектурен и археологически речник, bgjourney.com Новините за археология в haskovo.info


source: wikipedia

text: Илия Марков Попгеоргиев (), известен като Ильо войвода, Кара Илия, Дядо Ильо Малешевски или Малешевец, е български хайдутин и революционер. Биография Роден е през 1805 година в малешевското градче Берово, тогава в Османската империя. Дядо му поп Георги загива като предводител на чета в сражение с башибозук из засада от турците при село Пастух. Израства едър и мургав, заради което беровските турци го наричат Кара Илия, тоест Черния Илия. До 20-годишна възраст живее в родното си село. След спречкване с турски главатар, който задирял сестрите му, Ильо Марков заминава за Рилския манастир при свой роднина калугер, където е назначен за пандурин (пазач). През тези години (1830 – 1838) ходи винаги с оръжие, гони турците и разбойническите шайки, среща се из Рила с хайдути, които намират подслон в манастира. Там се среща и с Неофит Рилски, Аверкий Попстоянов и други български просветни дейци. Хайдушки години Към 1838 година се жени и се връща в Берово. През 1850 година след скарване с Ильо, беровският Мехмед байрактар стреля из засада и ранява брат му. За да си отмъсти, Ильо убива турчина и излиза в планината. Събира малка дружина, в която влизат байрактарят Стоимен Жибаро, Цеко Гърлянчина от Гърляни, Кочанско, Нико Камбера (Камберо) от Ваксево, Георги Гранчаро, Златко Голчо от Берово, Стаменко Мицов от Очипала и други. Дружината му няколко години броди из Малешевско, Пиянец и Осогово и бързо добива известност. Посред бял ден слиза в Берово и показно убива изедника Догазана, което стряска беровските турци. По време на Кримската война (1853 – 1856) четата му нараства до 70 души. През 1854 година турците в Дупница се готвят да нападнат българското население сутринта на Великден. Научавайки за това, Ильо войвода праща хабер, че ще обикаля цяла нощ около Дупница и при най-малкия повод ще влезе в града и ще изравни с земята турската махала, с което спасява българите. Славата на Ильо се увеличава и той влиза в народните песни. След излизането на Хатихумаюна в 1856 година скопският паша изпраща мюдюра на Радовишката кааза да преговаря с Ильо войвода да се върне към мирен живот. Не след дълго от Цариград пристига известие да не се преследва войводата, ако се върне към мирен живот с дружината си. Чрез митрополит Авксентий Кюстендилски на Ильо войвода е дадено писмено тържествено опрощение. Заедно с верния си другар Нико Камбера, той слиза в Кюстендил, където властите го посрещат тържествено и му разрешават да носи оръжието си. Ильо войвода се връща в Берово, но разкрил замисъл на група местни турци да го убият, заедно с Нико Камбера избива заговорниците и отново хваща планината. Подгонен от голяма потеря, е принуден да търси убежище в Света гора и Солун. Турците залавят децата му, но Ильо успява да ги отърве. През 1859 година по заповед на нишкия валия Займал паша (Зейнел) къщата на Ильо войвода е разграбена и съборена, покъщнината и стоката е унищожена, а жена му Цона и децата им са докарани в Кюстендил и държани под най-строг контрол. Даскал Дамаскин, учител в Кюстендил по това време, пише писмо-молба за помощ от името на Цона до Найден Геров. Нишкият валия заповядва да хванат опростените от властта Ильови четници, върнали се по домовете си. Залавят 12 души, четирима от тях обесват публично в Кюстендил през юни 1860 година, а останалите в Ниш. За сподвижниците на Ильо войвода и семейството му, многократно малтретирано и разкарвано по затворите, настават тежки времена. Участие в Българската легия и Сръбско-турската война В 1860 година Ильо войвода прехвърля четата си в Сърбия и в 1861 година се включва в Първата българска легия. Тук той става помощник на Георги Раковски при военната подготовка на легистите. На 2 юни 1862 година при щурмуването на Кале мегдан Ильо войвода проявява изключителна храброст, командва батальона, на който е поверено знамето на легията. В спомените си Петър Берковски пише за него: След разтуряне на легията от сръбското правителство, Ильо войвода с част от четата си се настанява в Крагуевац. Научавайки за неговото участие в легията, турците отново арестуват семейството му и го закарват в затвора в Скопие, където са държани под най-строг надзор. Найден Геров посещава затворниците на 28 юли 1862 година и намира дъщеря му и двамата му сина тежко болни. След две години престой в Крагуевац, Ильо войвода се връща в Белград, където е награден от княз Михаил Обренович с орден, произведен е в капитан и му е отпусната пенсия от 150 динара. Ильо войвода като доброволец взема дейно участие с чета от 300 души, заедно със синовете си Никола и Иван, в Сръбско-турската война от 1876 година. На 1 август 1876 година, след разгром на две сръбски и две руски дружини, четата на Ильо, разделена в отряди по 20 души контраатакува и спира настъплението на частите на Абдулкерим Надир паша. В края на войната, при село Делиград, при атака на четата на Ильо войвода той е тежко ранен след приятелски огън от сръбски офицери. Ето какво разказва в спомените си Христо Македонски: Вследствие на раната от сръбския куршум на Ильо войвода са извадени две ребра и той остава сакат с дясната ръка. За показаната храброст във войната е награден със сръбския орден „Таково“ за храброст. Руско-турската война (1877 – 1878). Освобождение на Кюстендил збухването на Руско-турската война в 1877 година заварва Ильо войвода в болница. Неоздравял от раните си, той заминава за Свищов и се поставя в услуга на руското командване, което му дава чин капитан и го прави командир на опълченска чета. Води отряда в Ловешко в турския тил. При преминаването на Балкана е в Западния отряд на генерал Йосиф Гурко. След Освобождението на София, капитан Ильо Марков е назначен за командир на всички сборни доброволчески чети и е зачислен в отряда на Юрий Задерновски, началник дивизион на 4-ти улановски харковски полк, със задача преследване на турците по посока Радомир-Кюстендил. На 27 декември 1877 година е освободен Радомир, на 2 януари 1878 година – Дупница. На 4 януари 1878 година, получил разрешение да се придвижи към Кюстендил, Ильо войвода организира разузнаване по билото на Конявската планина, а на 8 януари 1878 година навлиза с цялата си чета в село Коняво. Изпраща неколцина доброволци в Кюстендил да пуснат мълвата, че той идва като авангард на руската войска и че трябва градската община да води преговори с него за предаване на града без бой. Хитростта на дядо Ильо успява и Временното градско управление в Кюстендил изпраща делегация в София при генерал Александър Арнолди. Той от своя страна изпраща в Кюстендил полковник Задерновски с един ескадрон руска войска. На 11 януари 1878 година четата на Ильо войвода, заедно с руски войски, влизат тържествено в Кюстендил. На 12 януари, поради настъплението на многобройна турска войска откъм Крива паланка, са принудени да се оттеглят. На 17 януари един силен руски отряд, начело с генерал барон Теофил Майендорф и четата на капитан Ильо повторно освобождават Кюстендил. По заповед на коменданта на града поручик Николай Савойски, капитан Ильо Марков разоръжава турското население в селата. В края на януари той повежда четата към родното Малешево. Посрещнат с големи почести от управата и населението, той заповядва да се събере оръжието от турското население, подпомага избирането на съвети на старейшините, начело с председател във всички села. На 22 март Ильо войвода отива в Сан Стефано. Там получава и поредния си орден орден за храброст. „Българското царство“, установено от войводата в Малешево, трае два месеца до април, когато от Скопие идва многобройна турска войска и реокупира областта. Животът на Ильо войвода след Освобождението След подписването на Берлинския договор (1878), според който Царевоселско и Малешевско остават под турска власт, Ильо войвода със семейството си се установява на постоянно местожителство в Кюстендил. Построява къща на Стамбол капия. Не престава да се интересува и работи за свободата на поробена Македония. Заедно с митрополит Натанаил и Стефан Стамболов разработва план за освобождението ѝ. Участва в Кресненско-Разложкото въстание от 1878 – 1879 година, като води чета по десния бряг на река Струма. По настояване на Стефан Стамболов, Народното събрание му отпуска пенсия от 220 лева месечно. Въпреки напредналата си възраст, с четата си участва и в Сръбско-българската война през 1885 година. Четата е част от Радомирския отряд и е под командването на Димитър Беровски. Сражава се при Брезник, Сливница, Враня, Краище и село Извор. Поради участието на Ильо войвода във войната, сръбското правителство му отнема отпуснатата от княз Обренович пенсия. През 90-те години, когато започва активното четническо движение в Македония и Одринска Тракия, Ильо войвода с интерес следи събитията и поощрява четниците, минаващи през Кюстендил. Престарелият Ильо войвода дава ценни съвети при изграждането на четническия институт на ВМОРО. Умира в Кюстендил на 17 април 1898 година. Погребението му, в което участва целият град, многобройни привърженици, почитатели и приятели, се извършва тържествено и с почести. Почит Необикновената храброст на Ильо войвода и подвизите му са възпети в множество народни песни и още приживе му създават легендарна слава. През 1978 година Ильо войвода е удостоен със званието „почетен гражданин на Кюстендил“. В Кюстендил през 1934 година по проект на архитект Драган Лозенски е поставен бюст паметник, а през 1978 година и паметник на Ильо войвода. Бюст-паметник на войводата има и в Благоевград. Къщата на Ильо войвода в гКюстендил е реставрирана и адаптирана като музей. Тя се намира на улица „Цар Освободител“ No 189, в източната част на града. Построена е през 70-те години на XIX век. Реставрирана е през 1979 – 1980 година и официално открита като музей през месец януари 1981 година. В нея е уредена експозиция на тема: Националноосвободителните борби на населението от Кюстендилския край“. Бележки Източници Караманов, Владимир, „Ильо войвода“, Окръжен исторически музей Кюстендил, Кюстендил, 1968. Генов Ц., „Животът и делото на Ильо войвода в гр. Кюстендил“. Чалгънова, Елена. Име легенда в българското националноосвободително движение. Участието на Ильо войвода в Кресненско-Разложкото въстание (1878 – 1879), в: Военноисторически сборник, 2008, 3, стр. 7 – 18. Външни препратки "Прошение от Илия Марков (Илю) войвода до председателя на Народното събрание за възстановяване на намалената му пенсия (Кюстендил; 1896 г.)", публикувано в „Известия на Държавните архиви“, книга 7, София, 1963 година "Свидетелство за поборника-опълченец Петко Янев от войводата Илия Марков (ръкопис)", Кюстендил, 1882 година Песен за Ильо Войвода Втора песен за Ильо Войвода


text: Тимъти Дуайт () (1752 – 1817) е американски поет, един от първите певци на младата американска нация, известен с 11-томната си поема „Завладяването на Ханаан“ (10 000 реда римувана реч), в която сравнява американските заселници с древните израилтяни и внушава идеята, че американците са в правото си да изтребят индианците, както древните израилтяни са изтребили ханаанците (Библия, Числа, Глава 33, 50:56). Биография и творчество Дуайт е роден през 1752 г. в Америка, когато страната все още е английска колония. Внук на големия проповедник Джонатан Едуардс. Започва да чете на 4-годишна възраст, на 13 влиза в Йейл и на 19 – завършва. Веднага след това става преподавател в същия университет, а по-късно и негов ректор в продължение на цели 22 години. През 1777 – 1778, по време на войната за независимост, служи като войскови свещеник и пише патриотични стихове. Като поет Дуайт е член на литературна група от последните две десетилетия на 18 век, известна като „Хартфордски умове“ („Hartford Wits“), в която членуват редица известни на времето си интелектуалци – все почитатели на неокласицизма в изкуството. Те се радват на ентусиазирана читателска публика сред своите сънародници, които ги считат за гениални. Всъщност всички те подражават на английските неокласици (а английските неокласици на свой ред подражават на Омир и Вергилий). Дори в най-известните им произведения липсва оригиналност и свежест. Стихосложението им е тежко и тромаво, темите – отвлечени и пуритански строги, а героите им най-често носят библейски имена. Дуайт е най-плодовитият сред „Хартфордските умове“. Неговите амбициозни, дълги и измъчени поеми трудно могат да привлекат нечие читателско внимание днес. Специалистите – филолози, литератори и исторически лингвисти, обаче проявяват голям интерес към тях, тъй като дават ценна информация за първите гласове в току-що освободена Америка, разкриват критериите и вкусовете на тогавашната публика и настроенията на едно общество, което скоро ще започне да развива своя характерна култура, коренно различна от европейската. Поемата „Завладяването на Ханаан“ е публикувана през 1785 г. Тази поема е, така да се каже, дебютът на американския уестърн с главен герой в случая Исус Навин – алегоричен образ на Джордж Вашингтон. Исус Навин е ксенофоб, безмилостно избиващ езичниците ханаанци. Темата е тясно свързана с американския национализъм, с възприемането на новата земя от първите заселници като Обетована земя, а на тях самите – като богоизбран народ. Оттам произхожда и концепцията за „божествена мисия“ на колонистите-пуритани в Америка, тяхното разбиране, че Провидението ги кара да пренесат факела на цивилизацията в дивите земи на индианците. Поетът предвижда: Интересно, че в тези редове се натъкваме на лирически призив към превръщане на Америка в това, което доста по-късно (1839) редакторът и журналист Джон О’Съливан ще нарече „Велика нация на бъдещето“. Нещо повече, оказва се, че Дуайт е първоизточникът и на прочутия лозунг „явно предопределение“ (manifest destiny), който, както е прието да се счита, е употребен за първи път през 1845 г. на страниците на „Демократичен преглед“ (Democratic Review) – влиятелно издание на гореспоменатия Джон О’Съливан. В реч, произнесена през 1800 г. в памет на Джордж Вашингтон (починал на 14 декември 1799), Дуайт възхвалява първия президент на Америка по следния начин: „Вашингтон, подобно на Мойсей, бе син на обикновени, но достойни родители... подобно на Мойсей, той изведе своя народ от тиранията към свободата, сочейки пътя напред към едно ново, все още не явно предопределение.“ Друга, много известна (на специалистите) поема от Тимъти Дуайт е „Грийнфийлд Хил“ – 4300 реда смесени стилове и отгласи от други произведения. Поетът стои на хълм в Кънектикът и рисува гледката, описва исторически събития и прави горди пророчески предсказания за страната си, подобно на английските си предшественици. Желанието на поета е да „допринесе за невинните забавления на своите сънародници и за подобряването на техните маниери и икономически, политически и морални разбирания“. Тимъти Дуайт умира от рак на 11 януари 1817 г. Някога известен и почитан, днес името му е почти забравено. Произведения America, a Poem (1772) The Conquest of Canaan (1785) The Triumph of Infidelity (1788) The Genuineness and Authenticity of the New Testament (1793) Greenfield Hill: A Poem in Seven Parts (1794) Triumph of Infidelity, a Satire (1797) The Nature and Danger, of Infidel Philosophy (1798) Discourse on the Character of Washington (1800) Observations on Language (1816) Essay on Light (1816) Theology Explained and Defended in a Course of 173 Sermons (посмъртно издание, 1818/19; 5 тома) Travels in New England and New York (посмъртно издание, 1821/22; 4 тома) За него Stephen Berk, Calvinism Versus Democracy: Timothy Dwight and the Origins of American Evangelical Orthodoxy. Archon Books, Hamden CN, 1974. Charles Cuningham, Timothy Dwight, 1752–1817: A Biography. Macmillan, New York, 1942. John R. Fitzmier, New England’s Moral Legislator: Timothy Dwight, 1752–1817. Indiana University Press, Bloomington, 1998. Kenneth Silverman, Timothy Dwight. Twayne, New York, 1969. [Twayne’s United States Authors Series] Colin Wells, The Devil and Doctor Dwight: Satire and Theology in the Early American Republic. University of North Carolina Press, Chapel Hill, 2002. ISBN 0-8078-2715-0 Annabelle S. Wenzke, Timothy Dwight. Edwin Mellen Press, Lewiston NY 1989. Бележки Американски богослови Американски историци Американски поети Хора от Американската революция Възпитаници на Йейлския университет Преподаватели в Йейлския университет Родени в Масачузетс Починали във Филаделфия Починали от рак


text: Психологията ( – наука) е наука, която изучава закономерностите на психическата дейност, както и учебен предмет по тази наука. Професионален практикуващ и изследовател, участващ в дисциплината се нарича психолог. Психолозите могат да бъдат класифицирани като социални, поведенчески и когнитивни учени. Някои от тях се опитват да разберат ролята на психичните функции в индивидуалното и социалното поведение. Освен това други изследват физиологичните и биологичните процеси, които са в основата на когнитивните функции и поведения. Психолозите изследват поведението и психичните процеси, включително възприятие, познание, внимание, емоции, интелигентност, субективни преживявания, мотивация, функциониране на мозъка и човешката личност. Интересите на психолозите се разпростират върху междуличностните отношения, психологическата устойчивост, устойчивостта на семейството и други области в социалната психология. Психолозите също разглеждат несъзнателния ум Изследователските психолози използват емпирични методи, за да направят извод за причинно-следствени и корелационни връзки между психосоциалните променливи. Някои, но не всички, клинични и консултативни психолози разчитат на символична интерпретация. Докато психологическите знания често се прилагат за оценка и лечение на психични проблеми, те също са насочени към разбиране и решаване на проблеми в няколко сфери на човешката дейност. Според много сведения психологията в крайна сметка има за цел да бъде в полза на обществото. Много психолози участват в някакъв вид терапевтична роля, практикувайки в клинични, консултативни или училищни условия. Други психолози провеждат научни изследвания по широк спектър от теми, свързани с психичните процеси и поведение. Обикновено последната група психолози работят в академични среди (напр. университети, медицински училища, болници). Друга група психолози са заети в индустриални и организационни условия. И други участват в работата по човешкото развитие, стареенето, спорта, здравеопазването, криминалистиката и медиите. История Корените на психологията Първото философско учение за душата се нарича анимизъм (от латински: anima – душа). Според него душата е независима същност, отделена от тялото и способна да управлява всички живи и неживи предмети. То възникнало около 10 000 г. пр.н.е. Чрез това учение древните си обяснявали каква е разликата между будния и заспалия човек, между живия и мъртвия. Духовете им давали добро обяснение за това, тъй като смятали, че те са всеобхватни и владеят всичко във Вселената. Така например, считали, че душата е напуснала мъртвия завинаги, а при заспалия душата му временно се е изселила и се връща при него на сутринта. Според основоположниците на атомическото учение Левкип и Демокрит светът е изграден от множество малки неделими частици, наречени атоми. Най-малките и най-подвижните от тях са атомите на душата. Според това учение всичко е възникнало от взаимодействието на невидими тела, като атомите се сблъсквали, отскачали и свързвали в безкрайната празнота. Атомистите отричали божествената намеса в сътворението на всичко, твърдейки, че светът е изцяло създаден от физическо взаимодействие на тела и частици. Аристотел в своя трактат „За душата“ обяснява чрез динамиката на атомите процесите на възприятие, памет, мисъл, сънища. Според идеализма душата е безсмъртна (тоест, приема идеята за прераждането) и нематериална, тя усеща, мисли, помни и преживява. Душевните явления се разделят на разум (в главата), мъжество, или воля (в гърдите) и въжделение, или мотивация (в коремната кухина). Защитава идеята, че психиката е свръхествествено явление, което не може да бъде обяснено с материална причина. Механистическото учение възниква за първи път през XVII век и според него всички естествени процеси се определят на механическо равнище и се обясняват от законите на физиката, химията, математиката и др. Отрича се съществуването на вътрешния свят. Емпиризмът (от емпирия – опит) е учение от началото на XVIII век, според което знанието се придобива само чрез чувствения опит. Според основателят му Джон Лок човек се ражда като „чиста дъска“ (), върху която времето може да запише различни неща. Според това разбиране човек не се ражда добър или лош, умен или глупав, а именно социалната му среда формира качествата, талантите и пороците му. Първата употреба на термина „психология“ е често приписвана на германския схоластичен философ Рудолф Гьокел и е публикувана за пръв път през 1590 година. Повече от шест десетилетия по-рано хърватският хуманитарист Марко Марулич използва термина в заглавието на творба, която впоследствие е загубена. Това вероятно не е първата употреба на термина, но е най-ранната документирана такава. Терминът не става популярен докато германския идеалистически философ Кристиян Волф (1679 – 1754) не го използва в своята Psychologia empirica and Psychologia rationalis (1732 – 1734). Съвременната психология През 1879 г. германецът Вилхелм Вунд, често определян като основоположник на експерименталната психология, създава първата в света психологична лаборатория в Лайпцигския университет. Основен метод на изследване в нея е интроспекцията или самонаблюдение. През 1904 г. двама от българските ученици на Вунд създават първата в България лаборатория по психология в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. През 1880 г. американският философ Уилям Джеймс публикува книгата си „Принципи на психологията“, в която очертава много от основните въпроси на психологията. Школата на Джеймс става известна като функционализъм и се занимава с ролята на разума за адаптиране на организма към обкръжаващата го среда. Други учени с по-значителен принос към психологията на 19 век са германецът Херман Ебингхаус, пионер в експерименталните изследвания на паметта, който открива кривите на научаване и забравяне, и руският физиолог Иван Павлов, който открива ролята на условните рефлекси в процеса на учене. През 90-те години на 19 век австрийският невролог Зигмунд Фройд създава метод на психотерапия, известен като психоанализа. Разбиранията на Фройд за ума са базирани на интроспективните методи и интроспекцията и се фокусират главно в разрешаване на умствени проблеми и психопатология. Теориите на Фройд стават много известни, главно защото разглеждат теми като сексуалността и въздържанието от научна гледна точка. Тези теми били табу по онова време и Фройд ги поднася за свободно обсъждане в обществото. Въпреки че днес теориите на Фройд търпят силна критика и не се използват широко в съвременните психологични отдели, неговата идеи за приложението на психологията като медицинско лечение имат своята стойност. Отчасти като реакция на съзнаваното и неосъзнаваното в психологията на Фройд и фокусирането му върху възстановяване на детските спомени, през първите десетилятия на 20 век възниква бихевиоризмът. Създаден от психолози като Джон Уотсън и Едуард Толмен, бихевиоризмът почива на изучаване на животинското поведение. Според бихевиористите психологията трябва да е наука за поведението, за поведенческите актове, а не за ума и отхвърлят идеята, че умствени идеи като вярванията, желанията или целите трябва да се изучват научно. Бихевиоризмът оказва голямо влияние в психологията през първата половина на 20 век. Гещалтпсихологията, създадена също през първите десетилетия на 20 век от Макс Вертхаймер изучава възприятието като цялостен образ и характеристиките на обучението. Хуманистичната психология възниква през 50-те години на 20 век. Тя налага феноменологичен поглед върху човешкия опит и се опитва да разбере човешките същества и поведението им чрез проучване на качествата им. Поставя акцент върху личността като уникална ценностна система. С развитието на компютърните технологии възниква уподобяването на мозъчните функции на процесите за обработка на информацията в компютрите. Този подход, заедно с научния метод за изучаване на мозъка и вярата в различните вътрешни състояния на мозъка, извеждат когнитивизма като господстващ модел на ума. Изучаването на връзките между мозъка и нервната система става по-популярно. Обект и предмет на психологията Психологията описва и се опитва да обясни психиката – несъзнаваното, съзнанието, психичните явления (процеси, свойства и състояния), поведението и социалното поведение. Емпиричната психология е посветена главно на описване на човешкия опит и поведение. През последните 20 години психологията започна да изследва връзката между съзнанието и мозъка или нервната система. Все още не е ясен начинът, по който си взаимодействат: дали съзнанието определя състоянията на мозъка или състоянията на мозъка определят съзнанието, или и двете? Обект на Психологията е психичният живот като цяло, психичните явления и поведението на индивида. Но не всичко, което се отнася към тях е и предмет на науката Психология. Това е така, защото не всичко в психичния живот на даден етап от развитието на индивида може да бъде достъпно за наблюдение и изследване. Предметът на Психологията се отнася до отделни нейни части от самия обект. Предмети на изучаване могат да бъдат: страни от поведенческия репертоар, нагласите, стереотипите, предразсъдъците, емоциите, възприятията, мисленето, паметта, съзнанието, волята, сфери от емоционалното или моралното развитие и др. Основни дялове на съвременната психология Психологията може условно да се раздели на два относително самостоятелно развиващи се направления на научните изследвания – фундаментален и приложен. Фундаментален дял Резултатите от изследванията на фундаменталната психология имат общо значение за разбирането и обяснението на поведението на хора и животни. Биологична психология Биологичната психология е научно изследване за биологичните корени на поведението и състоянията на ума. Поведението се контролира от централната нервна система, затова е важно да се изучи как функционира мозъка, за да бъде разбрано поведението. Възрастова психология Фокусира се върху развитието на човешкия ум през жизнения му път и се опитва да разбере как хората започват да възприемат, разбират, действат и как тези процеси се променят с възрастта им. Изследванията на деца включват много уникални методи като специално разработени игри и постановки, които са както приятни за децата, така и полезни за учените. Измислени са начини за проучване дори на новородени. Генетическа психология Генетическата психология изучава наследствените механизми на психиката и поведението и доколко наследствеността има значение във формирането на личността. Диференциална психология Диференциалната психология изучава индивидуалните различия в психическите процеси и поведението на хората и причините за тяхното възникване и развитие. Включва изучаването на знанията, способностите, настроенията. Възникнала е в опит да се измери интелигентността, но сега се фокусира върху измерването на личността, настроенията и вярванията, професионални постижения и здравни въпроси. Измерването на тези феномени е трудно и са възникнали много нови методи в опит да се определят тези феномени. Зоопсихология и сравнителна психология В българската и руската наука зоопсихологията е този вид психология, която търси отговорите на въпроси като могат ли животните да изпитват емоции, да мислят, имат ли съзнание. Занимава се с цялостната психика на животните и как тяхната нервна система влияе на поведението им. На английски този тип психология е известна под названието comparative psychology или компаративна (сравнителна) психология и има по-различен обсег от зоопсихологията в изследванията, които тук са свързани не толкова с фокусирането върху психология на животните, колкото в сравнителния подход между човешката психология и тази на животните от гледна точка на възможни еволюционни връзки. Компаративната психология се занимава с изучаването на поведението и умствения живот на животните, свързана е с дисциплини извън психологията, които изучават поведението на животните като етологията. Макар че полето на психологията е основно заинтересовано от хората, поведението и умствените процеси на животните също са важна част от психологическите изследвания. Това или като предмет сам по себе си (например възприятие при животните и етология) или със силно ударение върху еволюционните връзки, а понякога по-скоро спорно като начин за вникване в човешката психология. Това се постига с начините на сравняване или чрез животинските модели на емоции и поведенчески системи, като наблюдавани в неврологията, например неврология на афектите и социалната неврология. Когнитивна психология Когнитивната психология изучава процесите, чрез които човек получава и преработва информация за света. Използва обработването на информация като рамка за разбиране на ума. Възприятието, научаването, разрешаването на проблеми, паметта, вниманието, езиците и емоциите са добре разработени области. Когнитивната психология е преди всичко интердисциплинарен клон на науката. Еквивалент на когнитивната психология е гносеологията в рамките на философската наука. Когнитивните психолози не просто изучават произхода на психичните явления, но и анализират принципите, върху които човешкият разум структурира и организира своя опит. В рамките на когнитивното направление се извършва задължителна ратификация на универсалната структура на филогенетичните познания и строго индивидуалните метаморфози в онотогенетичното развитие на човека. Когнициите, подобно на компютърната томография или електроенцефалографията, визуализират нервната система като биологично поле или функционално равнище на психична активност. Когнитивната психология осъществява своята функционална предназначеност да съхранява в паметовите следи на дълготрайната памет специфичните кодове, които идентифицират условнорефлекторното значение на психогенезата. За разлика от бихевиористичната парадигма, когнитивната психология разглежда психичната топография не като прост математически сбор от механистични стумули и реакции, а като култивирано поле, в което са дислоцирани познанието и емпирията. Изследователските методи на когнитивната психология не подценяват поведенческата стратегия, върху която акцентира вниманието бихевиористичната концепция, а просто търсят други пътища, които да символизират социалните аспекти на съзнателната преработка на постъпващата информация от заобикалящата ни среда. Пример за подобни теоретични конфигурации са социо-когнитивните теории на Джуииан Ротър и Албърт Бандура. Психология на личността Психологията на личността изучава психологическите модели на поведение, мисли и емоции, често наричани индивидуалност, както и устойчивостта на личността. В тази област съществуват десетки теории, които се опитват да определят факторите на личността. Според Ханс Айзенк личността има три измерения: екстравертност-интровертност, невротизъм-емоционална стабилност и психотизъм. Пет-факторният модел на личността определя 5 относително независими измерения на характера: екстравертност, сговорчивост, съвестност, невротизъм и отвореност към нови преживявания. Реймънд Кател предлага теория от 16 личностни фактора. Различен, но много известен подход към личността е този на Зигмунд Фройд. Според неговата структурна теория на личността тя се разделя на То (Ид), Аз (Его) и Свръх-Аз (Супер-Его). Психопатология Психопатологията е наука за разнообразните прояви на разстройствата и отклоненията на психичната дейност. Понятието психопатология е съставено от гръцките думи: псухе (душа, дух, пеперуда), патос (болест, състояние), логос (учение). Дословно тя означава наука за болестите на психиката. Предмет на психопатологията са „психичните и поведенческите разстройства“, тяхната класификация и диагноза, както и методите на лечение и рехабилитация. Разграничават се обща и специална психопатология. В общата се изучават разстройствата на възприятията и представите, мисленето, интелекта, паметта, волята, емоциите, съзнанието, а в специалната психопатология се разглеждат отделните психични заболявания, като шизофрении, афективни психози, неврози, психопатии, наркомании и т.н. Психопатологията е съставна част на по-обширната наука психиатрия. Предметът на психопатологията се свежда преди всичко към описание и изучаване на проявите на психичните разстройства и отклонения, техните закономерности на възникване и протичане, и изменението им от влиянието на различните фактори на средата и особеностите на организма, както и разкриване на същността на индивидуалните особености на патологичния процес. Социална психология Социалната психология изучава природата и причините за социалното поведение на човек с акцент върху това как мислят хората и как общуват. Социалната психология се стреми да разбере как извличаме смисъл от различни социални ситуации. Основна задача на социалната психология е да изследва човека не като индивид, а като част от формални и неформални групи, както и начина на функциониране и развитие на тези групи. Социалните когниции са популярен подход и включват когнитивни и експериментални методи за разбиране на социалното поведение. Изследването на груповата динамика е друга важна зона от проучванията в социалната психология. В последните години много социални психолози стават все по-заинтересовани от имплицитните мерки, медиативни модели и взаимодействието между личността и социалните изменения за отчитане на поведението. Сравнителна психология Изучава връзката между развитието на психиката във филогенеза (процес на развитие на животниския свят) и антропогенеза (процес на възникване и развитие на човека). Въпреки че психологията се интересува главно от хората, поведението и умствените процеси на животните също са важна част от психологическите изследвания. Приложен дял Приложният дял на психологията се занимава с изследвания в различни сфери на човешката дейност и най-вече в професионалните сфери. Патопсихология Патопсихологията е наука, изучаваща анормалните поведения с цел да ги опише, предвиди, обясни и промени. Патопсихологията изучава природата на психопатологията и нейните причини, и това знание се прилага в клиничната психология за лечението на пациенти с психологически разстройства. Военна психология Военната психология изучава психическите качества и процеси на хората в отбранителна готовност. Анализира как им се отразява напрежението, способността им за вземане на решения в кризисни ситуации, както и инстинктите за самосъхранение. Медицинска психология Медицинската психология е прилагането на психологичните теории и изследвания към здравето, болестите и лечението. Докато клиничната психология се съсредоточава върху психическото здраве и неврологични болести, здравната психология се заема с много по-широк спектър от поведения, свързани със здравето, включително здравословно хранене, връзката доктор-пациент, разбирането на пациента за здравето му и силата на убеждението при болестите. Инженерна психология Инженерната психология наблюдава, описва и се опитва да разбере връзката човек-машина. Клинична психология Според различните автори предимно руската школа (Менделевич) разликата между клинична и медицинска психология няма, т.е.медицинска психология се нарича от лекари, а клинична от психолози, тази теза застъпва и Вл. Иванов в учебника си „Медицинска психология“. Според Тарабрина това не е така, медицинската психология се дели на клинична психология, патопсихология и психокорекция и психопрофилактика, а клиничната се дели на невропсихология, психосоматика и соматопсихология, неврозология и гранични състояния. Клиничната психология е приложение на психопатологичните изследвания за разбиране, лечение и оценка на психопатологията, включително по поведенческите и здравните въпроси. Често е асоциирана с психотерапията и лекарствата, но лечението не винаги включва медикаменти и по-често се фокусира главно върху душевните проблеми. Връзките на клиничната психология с други науки. предимно с медицината и в частност с Психиатрията като фокуса върху психичните заболяванията е различен т.е. медиците психиатри търсят повече соматичната основа на заболяването, (генетични връзки, регулация на ензими и др.), а психолозите търсят психологичния фактор. друга област е неврологията т.е. неврокогнитивните психолози се занимават с локализацията на мозъчните нарушения (афазии, апраксии и агнозии). Поведенческа неврология т.е.поведението на пациенти при различни мозъчни заболявания като за изследване се използват и инструментариум на клиничните психолози. клиничната психология е близка и с частнопсихологически области според Платонов клиничната психология изучава аномалната личност в нормални условия а авиационната и космическата психология изучават нормална личност при аномални екстремни условия. затова е близка и с т.нар. Психология на екстремните ситуации. психология на здравето област от психологията занимаваща се с превенция и профилактика на психични заболявания. медицинска педагогика област от педагогиката занимаваща се с обучителни проблеми при деца с разллични разстройства. Психотерапия без психологичните основи тази област от лечителското изкуство нямаше да може да се развива. Психологичната диагностика като част от общата медицинска диагностика. други близки области пак частно психологични до медицинската психология (според руската школа) са психология на асоциалното поведение, невропсихология, семейна клинична психология, възрастова клинична психология, детска психология, геронтопсихология, консултативна психология. Консултативна психология Основна статия: Консултативна психология. Консултативната психология анализира човешкия живот, като набляга върху емоционалните, социалните, ваканционните, образователните, здравните и професионалните проблеми. Тя помага на хората да се чувстват по-добре в средата, в която живеят и извършват определени действия. Различава се от клиничната психология по това, че се съсредоточава повече в ежедневни проблеми и стрес, а не върху психологични болести и аномалии. Консултативни психолози има в много университети, частни фирми и здравни центрове. Педагогическа психология Педагогическата психология, или психология на образованието, изучава как хората учат, ефективността на различните обучения, психология на преподаването и социална психология на училища и организации. Работата на педагози като Лев Виготски и Жан Пиаже е спомогнала много за изграждането на методи за преподаване и учене. Психология на дейността Психологията на дейността включва трудовата и организационна психология. Занимава се с трудовите процеси, управлението на човешките ресурси, изследването и подбирането на персонал, както и всички дейностни процеси, свързани със заетите лица. Дейностната психология е една от най-комплексните, защото обхваща почти всички други останали дялове. Икономическа психология Основна статия: Икономическа психология. Психодиагностика Психодиагностиката изучава методите, които позволяват най-прецизно да се изследват психическите характеристики на хората. Тук не става дума само за психични характеристики. Психодиагностиката по-скоро се занимава с психологически изследвания, насочени към подпомагане при определянето на психичното разстройство у даден човек. Крайната ѝ цел е подбиране на възможно най-ефективно и адекватно лечение. Спортна психология Спортната психология изучава професионалната дейност на спортистите и как тя може да бъде подобрена и описана чрез методите на психологията. Трудова психология Трудовата психология изследва психичните компоненти на трудовата дейност. Тя е един от най-новите дялове на психологията. Занимава се с подобряване, оценяване и предсказване на трудовото представяне, включва още социалната психология на работното място. Юридическа психология Юридическата психология прилага психологическите методи в юридическата сфера. Обикновено е свързана с кличинен анализ на някой индивид и провеждането на психо-юридически въпроси. Наблюдава как хората се съобразяват с правните норми и правилата на поведение. Работата на юридическия психолог е да разбере има ли връзка между определен инцидент и неврологични промени в мозъка на даден човек. Методи на изследване в психологията Психологията разполага с множество различни методи за изследване на човешката психика. Ето някои от основните: наблюдение беседа контролирани експерименти дългосрочно изучаване неврологични методи психологически тестове интервюта анкети компютърно моделиране Бележки Вижте също Социална психология История на възникване на психологията Външни препратки Encyclopedia of Psychology


text: Философията (от гръцки: φιλοσοφια, от φιλεῖν – обичам и σοφία – мъдрост) е изследване на общите и фундаментални въпроси, засягащи човека и света. Основни теми за философията са неща като съществуването, мисленето, познанието, истината, справедливостта, красивото. В своите изследвания философията по принцип се отличава със систематичен подход и рационална аргументация, което я отличава от други подходи към същите или подобни теми, като например мистицизма и митологията. Въпреки общото разбиране, че философията е наука, тя се различава от хуманитарните и природните науки по това, че не разчита на научния метод и няма строго определен и общоприет предмет. В зависимост от дефиницията за такъв предмет или от акцентите и подходите при изследването и решаването на този проблем, различните философи могат да бъдат причислявани към дадено течение или доктрина, а тяхната дейност и произведения да бъдат отнасяни към по-тесни области на философско изследване. Клонове на философията Даването на изчерпателен списък на клоновете на философията е трудно, доколкото в различни исторически периоди и в различни културни традиции са съществували различни видове деления. Въпреки това, следните области обикновено се приемат за основни: Метафизиката изследва природата и първоначалата на съществуващото и света. Онтологията, понякога считана за основен дял на метафизиката, е изследване на битието. Епистемологията изследва познанието, същността и възможността на познавателния процес. Етиката или „философия на морала“ се интересува от въпросите как трябва да постъпва човек, правилното поведение и „добрия живот“. Основни клонове на етиката са мета-етиката, нормативната етика и приложната етика. Мета-етиката се занимава с въпросите за природата на етичната мисъл, сравнението на различни етични системи, дали има абсолютни етични истини и как такива истини могат да бъдат познати. Етиката е също асоциирана с идеята за моралността. Платоновите ранни диалози включват изследване на дефинициите за добродетел. Политическата философия изучава управлението и отношението на индивидите и общностите към държавата. Естетиката се занимава с красивото, възвишеното, изкуството, насладата. Логиката изследва формите и законите на мисленето; валидните форми на аргументация. Тя има своето начало в края на 19 век с математици като Готлоб Фреге, които се фокусират върху математическото третиране на логиката и днес логиката има две основни разделения: математическа логика (формална символна логика) и това, което днес се нарича философска логика. Философията на езика изследва началата, развитието и употребата на езика и отношението му към мисленето. Повечето академични дисциплини имат „философии“, които изследват техните основания и предмет, като тук се включват области като философия на науката, философия на историята, философия на математиката и т.н. Същевременно множество академични дисциплини като психологията, антропологията, физиката и т.н. възникват около предмети, които са били в областта на философията и в този смисъл исторически са се обособили от нея. История История на философията обикновено се дели на четири големи периода – антична философия, средновековна философия, модерна философия и съвременна философия. Антична философия Основна статия: Антична философия Античната философия обхваща период от около едно хилядолетие, от 6 век пр.н.е. до към края на 4 век. Досократическия период е предимно набор от различни натурфилософии. Тук са първите опити да се мислят всеобщността и първоначалата на съществуващото. Класическият период, в който основни фигури са Сократ, Платон и Аристотел, се отнася най-общо до времето на разцвета и западането на атинската демокрация. През последвалия елинистически период се оформят по-отчетливо отделните философски школи и доктрини през Античността, някои сред които са стоицизъм, скептицизъм и неоплатонизъм. Късният неоплатонизъм и ранните християнски философи като Августин и Боеций ознаменуват прехода от античната към средновековната философия. Средновековна философия Основна статия: Средновековна философия Тук най-общо се включва философията в периода между падането на Западната Римска империя и Ренесанса. Философията е дълбоко обвързана с религията. Благодарение най-вече на ислямски преводи и коментари, по-късната християнска средновековна схоластика преоткрива класическата гръцка философия. Ренесансова философия През XV—XVI век в Европа разцъфтява ново философско течение, което се отличава с отхвърляне на официалната католическа религиозност и с интерес към личността. Затова философската мисъл може да се характеризира като антропоцентрична: индивидът придобива по-голяма самостоятелност. Оттук се заражда ново самоосъзнаване на човека и нова обществена позиция, отличителни качества вече са гордостта и самоутвърждаването, съзнанието на собствената сила и талант. Ренесансовият хуманизъм подпомага търсенето на практически критерии за истината (опит+полза) в научните изследвания, който заляга в основата на научния метод. Философия на Новото време Основна статия: Философия на новото време Първият период на модерната философия започва през 17 век и обхваща времето между Рене Декарт и Имануел Кант. Той най-общо се припокрива с Просвещението. Един от основните дебати тук е между рационализъм и емпиризъм. Силно влияние оказва възраждането на науките и най-вече развитието на физиката. Важни имена през тази епоха са Декарт, Монтен, Бейкън, Лок, Бъркли, Хюм, Спиноза, Лайбниц. В края на 18-и и началото на 19 век е периодът на Класическата немска философия в лицето на Кант, Фихте, Шелинг и Хегел. Значими течения по-нататък през този век са младохегелианството, марксизмът, позитивизмът, прагматизмът и ранният екзистенциализъм, към който често са причислявани Киркегор и Ницше. По същото това време Михаил Бакунин, Пиер-Жозеф Прудон и Пьотър Кропоткин поставят началото на съвременната анархистическа философска школа. Съвременна философия Основна статия: Съвременна философия През 20 век теченията и доктрините във философията са изключително разнообразни. Все пак, силно се развиват аналитичната философия и феноменологията. Приложна философия Резултатите от философските постижения на дадено общество оказват силно влияние на неговото развитие. Това е непосредствено видимо за области като етиката и политическата философия. Изследванията и ученията на Конфуций, Авероес, Макиавели, Лок, Русо, Маркс и Мил са само някои примери за философии, които са били определящи за държавното управление и политическите процеси в съответните епохи и общества. Философията през вековете има силно влияние върху образователните институции и практики. През Античността множество философи откриват свои образователни школи, най-известни от които са Академията на Платон и Ликейонът на Аристотел. В началото на 19 век работата на Шелинг, Шлайермахер, Хумболт и Фихте става теоретическата основа на класическия немски университет. Концепцията за прогресивното образование, най-вече чрез философията на Джон Дюи, има значително влияние върху образователните политики през 20 век в Съединените щати. По-късно основни принципи на прогресивното образование са доразвити във философията с деца. Към края на 20 век паралелно в Западна Европа и в Съединените щати започват да възникват практики на философско консултиране, както и организации, които обединяват и сертифицират философски консултанти. По-опосредствен начин на приложение на философията е чрез използване на нейните резултати в други академични и научни дисциплини. Примери за това са значението на логиката в математиката, лингвистиката, психологията и компютърните науки или определящата роля на философията на науката по отношение на научната методология. Списания по философия Sofia Philosophical Review Философски алтернативи Философия NotaBene Бележки Външни препратки


text: Педагогика () е социална наука, която изследва същността, закономерностите, тенденциите и перспективите на развитието на педагогическия процес. Тя е наука за обучението и образованието на детето и представлява съвкупност от научни познания, организирани в система и проверени в практиката. Тя е съвкупност от закономерности, принципи, методи, форми, средства и процедури за реализация на учебно-възпитателната дейност. Целта на педагогиката е с научни методи и средства, а така също и по пътя не експериментирането, да разработва теория за формирането на човешката личност.. В контекста на учене цял живот (Life-long learning) се използва думата андрагогия за еквивалентния термин при възрастните. Историческа справка Педагогическата дейност се свързва с понятието мъдрост и е неразделна част от развитието на цивилизацията. Педагогическата мисъл се заражда в древногръцката, древноизточната и средновековната теология и философия. За първи път е развита като наука в началото на XVII в. от английския философ Френсис Бейкън и закрепена като такава от чешкия педагог Ян Амос Коменски-Комениус. Научната педагогиката е сравнително млада наука и нейните научни основи и предмет поставя немския философ и психолог Йохан Фридрих Хербарт (Johann Friedrich Herbart) в първата половина на XIX век. През втората половина на 19 век започва период на разцвет и диференциация на педагогическата наука. Има голяма разлика във възгледите за педагогика и педология. До началото на ХХ век, в специализирания печат и педагогическите среди, много остро се дискутира въпроса дали педагогиката е наука или изкуство. Спорът се разрешава като педагогиката твърдо се определя за наука, а педагогическата практика – възпитанието и обучението – се определят като изкуство, поради творческия характер, който съдържат. Възпитанието и обучението се зараждат с развитието на човешкото общество. Обществената функция на възпитанието е да подготви децата за живота на възрастните – да получат необходимите знания умения и навици, да усвоят писаните и неписани правила на социалното общуване. Етимология Педагогика, от гръцки παιδαγογια означава буквално „детеръководство“ или ръководство на детското развитие. Основните дялове на педагогиката са: общи основи, теория на възпитанието и теория на обучението (дидактика). Според възрастта, за които се отнася, се дели на предучилищна, училищна и педагогика за възрастните (андрагогика). Вижте също Дидактика Образование Специална педагогика Социална педагогика Военна педагогика Възпитание Източници Педагогика, Марин Андреев Теория на възпитанието, Бижков Външни препратки Специализиран научен съвет по педагогика към ВАК Сайт за учители


text: Езѝкът е система от звукове и/или знаци за кодиране и декодиране на информация. Самото наименование е свързано с името на анатомичния орган език, физиологично условие за употребата на речта. Говорната способност на хората възниква в далечно предисторическо време. Тогава се оформят и езиковите семейства, които съществуват при появата на писмеността. В наши дни са конструирани множество изкуствени езици, което довежда и до появата на понятието естествен език. Езикът е средство за общуване, което се смята за специфично за хората. Макар че някои други животни използват сложни системи за общуване, понякога наричани животински език, те не притежават всички свойства, с които се дефинира езикът в езикознанието. Терминът „език“ има няколко отделни значения. Най-видимата проява на езика са говоримите езици, като българският или английският. В същото време съществуват и писмени езици, както и други системи от визуални символи, като жестовите езици. В когнитивната наука терминът понякога се използва в по-широк смисъл, обхващайки човешката познавателна способност, при която също е от съществена важност системното създаване и използване на системи от символи, всеки от които свързва даден знак с определено значение, установено чрез обществени конвенции. През 20 век Чарлс Пърс нарича този процес семиоза, а неговото изследване – семиотика. Същност Езикът е система от знаци, използвани за комуникация. В този смисъл езикът е семиотична система и най-често под език се разбира говорният (устен) вариант на езика – речта, и неговият писмен вариант, но има също и други типове езици, като жестикулаторни например. Системата на организация на езиковите знаци (думи) се нарича граматика. От лингвистична гледна точка граматиката на един език съдържа неговия синтаксис и морфология, но в една по-широка перспектива това са всички правила за използване на един език: правопис фонетика лексикология словообразуване морфология синтаксис Думите в езика имат формално и семантично съдържание, като под формално се разбира тяхното звуково и писмено изразяване, а семантиката е тяхното значение. В речта думите реализират не само своите основни езикови (речникови) значения, но те се натоварват с конкретни, контекстуални, индивидуални и социално обособени значения. Така в речта езиковите значения се обогатяват (чрез експресивността) и следователно в своята реализация думите, събрани в изречения и текстове (или реч), организират често обща семантика на фразата, изречението и текста. По този начин може да се говори за семантика, различна от чисто лексикалната. Към основната комуникативна функция на езика можем да добавим още експресивната, конотативната и др. функции. Броят и назоваването на езиковите функции са въпрос на оспорване от отделните езиковеди и лингвистични школи. Език и реч Виж още реч (parole). Съществува разлика между език и реч. Докато речта е употреба на езика, езикът в действие, то езикът от лингвистична гледна точка е системата от правила, речниково съдържание, суровината на речта. Класификация на езиците Виж още Езиково семейство. Езиците биват естествени (човешки), които по последни преброявания на Етнолог, са над 6000, и изкуствени. Естествените езици се делят още на съществуващи и изчезнали или „мъртви“ (като латински например). Някои изчезнали езици се реконструират на базата на лингвистични данни (рядко писмени). Изкуствените езици биват компютърни, логически, математически, но също така и конструирани (Есперанто, Праславянски език, Индоевропейски). Естествени езици Езиците най-често се делят по техния произход и на базата на прилики в техните характеристики. Повечето от езиците, говорени в Европа, имат общ произход и е реконструиран общ индоевропейски праезик. По произхода си от общ праезик и по езикови прилики и сродства езиците се обединяват в езикови семейства и подсемейства. Основоположник на това деление е Август Шлайхер. Разделението и разклонението на езиците по техния произход и сходства може да се илюстрира чрез Генеалогическо дърво на езиците. Някои изследователи, зоолози и др, твърдят, че животните използват също свои средства за комуникация, които също могат да бъдат наречени език. Разделение в рамките на езика Повечето езици не са така хомогенни, както изглежда на пръв поглед. От една страна, един език се дели на: книжовен език – правописна и правоговорна норма на език; публична реч – език, използван от медиите официален език – държавен език, използван в официалните документи литературен език – езикова норма, използван в художествената литература диалекти – говорни (или говорими) езикови норми в регионален мащаб. социолекти. – специфични говори, професионални жаргони, възрастовоориентирани диалекти и др. Диалектите са регионалните говори за даден език. Книжовният език е най-често книжовно (литературно) базиран на определени, дадени диалекти, което се дължи на исторически фактори. Книжовният език е еволюирал от диалектите, той е речниково обогатен. Книжовният език се създава също така и под влиянието на чужди книжовни влияния и явления, а някои факти в него могат да нямат диалектна почва (като например пълният и непълният член в българския език /в съвременния му вид/), но да са изкуствено създадени и наложени (виж езикови реформи, езикови норми). Книжовният език обикновено е официалният език на дадена страна. Социолектите са говори на даден език организирани не толкова на регионален, колкото на социален принцип. Те са говорени от групи хора с идентично социално положение, професия, занимание и т.н. В социолектите често се използват специфични думи и изрази. Виж също жаргон. Изкуствени езици Формални езици В математиката, логиката и информатиката се използват системи, наричани формални езици. Към тях се отнасят езиците за програмиране, маркиращите езици и някои групи с по-теоретичен характер. Формалните езици обикновено имат формата на символни низове, генерирани от съчетание на формална граматика и семантика с различна сложност. Езиците за програмиране са формални езици със семантика, предназначена за контролиране на поведението на машини, най-често компютри. Могат да се използват и за прецизно описание на алгоритми. Дефинирани са чрез синтактични и семантични правила, които определят съответно структурата и смисъла. Език и мислене Език и мислене е един от основните проблеми на езикознанието. Езикът е средство за комуникация, а човешките езици са средство за обмен на мисли. Ако два компютъра комуникират посредством мрежа, това едва ли са техните мисли, но когато двама души комуникират, те предават чрез езика това, което се върти в главите им – тоест езикът е израз, представяне на мисълта. Спорно е как мисли човекът – с образи или посредством понятия (думи). В общи линии е ясно, че мисленето става посредством идеи и представи, които се представят чрез назоваващите ги думи и се организират чрез речта. Науки като невролингвистиката твърдят, че мисленето и езикът са дотолкова свързани, че с промени в езика могат да се организират мислите, идеите и представите, действията на човека. Невролингвистиката твърди, че езикът съдържа описание на света, което е продуктивно, тоест организира по определен път психиката на човека. Език и изкуствен интелект Един от най-новите проблеми на съвременната наука – изкуственият интелект, също има отношение към езика. Обработка на естествен език е дисциплината, която изучава езика за целите на изкуствения интелект. От вече доста време съществува т. нар. разпознаване на реч. Тоест компютърът е в състояние да разпознава думите в речта, а и в същото време обратното – да ги възпроизвежда. Научно изучаване на езика История на лингвистиката Лингвистиката има за начало като дисциплина (според историческите документи) формулирането на 3959 правила на санскритската морфология от граматика Панини (5 век пр.н.е., Индия). Език и култура Основна: Култура (език и култура). Връзката между култура и език, като способности специфични за човека, е забелязана още в класическата античност. Както културата, така и езикът са символни системи и по тази причина изследователите през 20 век прилагат методи от лингвистиката за изучаване на културата. Бележки Източници Вижте също Лингвистика Книжовен език Национален език Регионален език Български език Разговорен език Чужд език Майчин език Детски език Билингвизъм Полиглотия Външни препратки Класификация на езиците според ритмичната им организация, Петър Цонев


text: Социология ( – общество, – „обществен“ и – „наука“, „мисъл“) е науката, която изучава обществото, неговите социални групи, тяхното възникване, движение и развитие, изучава закономерностите на създаването и развитието на общностите и социалните системи, също и личността в рамките на общността и обществото, както и спецификата на развитието на обществото (и различните общества). Тя изучава социалните правила и процеси, които свързват и разделят хората не само като индивиди, но и като членове на асоциации, групи и институции. Тя използва количествени и качествени методи за изследване, статистическа обработка на данни и други. Резултатите от социологическите изследвания намират приложение в различни сфери – маркетинг, реклама, политика, здравеопазване, образование и други. История на социологията Мисленето относно социалното предхожда съществуването на самата дисциплина, социалният анализ има произход в западната философия и може да се проследи до времето на Платон. Думата социология (в случая ) е за първи път изкована през 1780 г. от френския есеист Еманюел Жозеф Сийе (1748 – 1836) в непубликуван ръкопис, като по-късно социологията е развита от френския философ Огюст Конт, който за пръв път използва термина „социология“ в книгата си „Курс по позитивна философия“ (1838). Конт се опитва да обедини история, психология и икономика в едно научно разбиране за социалната реалност. Макар че Конт се смята за „баща на социологията“, академичната дисциплина е установена формално от друг френски мислител Емил Дюркем (1858 – 1917), който развива позитивизма в голям детайл. Той публикува „Правила на социологическия метод“, създава първия департамент по социология в Университета в Бордо, а през 1896 г. създава списанието „L'Année Sociologique“. Той допринася и за концепцията за структурния функционализъм. Позитивизъм и антипозитивизъм В самото начало, научният подход, като зададен от Огюст Конт, е емпиричният; той трябва да уподоби социологията на естествените науки и така да я еманципира от философията. Този позитивизъм е продължен по-късно от Емил Дюркем, докато реакцията срещу социалния позитивизъм започва с Хегел, чиято диалектика като заета по-късно от Маркс става основа за това, което Маркс посочва като необходимост за социологията, а именно не простото документиране на фактите и явленията в социума, но тяхната критика, тоест Маркс желае да замести позитивизма с критическия анализ. Епистемология /онтология Степента, в която дисциплината трябва да се води научно, остава съществен спор по отношение на основните онтологични и епистемологични въпроси. Противоречията продължават да са яростни върху въпроса за това как да се наблегне или интегрира субективността, обективността, интерсубективността и прагматизма в осъществяването на теория и изследвания. Обсег и теми Културата Виж основни статии Социология на културата, културология и културни изследвания. Културната социология използва критически анализ на думите, артефактите и символите, които си взаимодействат с формите на социалния живот, независимо дали в субкултурите или в по-голям мащаб – обществата. За Зимел културата се отнася до „култивирането на индивиди чрез посредничеството на външни форми, които са били обиктифицирани през хода на историята“ . Икономическа социология Терминът „икономическа социология“ е използван за първи път от Уилям Стенли Йевънс през 1879 г., а по-късно е изкован в работите на Дюркем, Вебер и Зимел между 1890 и 1920 г.. Така възниква икономическата социология като нов подход за анализ. При Маркс историческият материализъм има за цел да демонстрира на едно фундаментално ниво как икономическите сили влияят на структурата на обществото, а „За разделението на обществения труд“ на Дюркем и максвеберовата „Икономика и общество“ са публикувани през 1922 г. Икономическата социология е понякога синонимична на социоикономиката. Все пак в повечето случаи социоикономиката се фокусира по-скоро върху социалното влияние върху различни икономически промени. Компютърна социология Социолозите все по-често използват изчислително-интензивни методи, за да анализират и моделират математически социалните явления. Източници Вижте също Антропология Културология Политология