text: „Мила Родино“ е национален химн на България от 1964 г. Основа на музиката и текста е песента „Горда Стара планина“, написана от Цветан Радославов през 1885 г. Той я композира по пътя към бойното поле по време на Сръбско-българската война. Текстът е променян многократно, за последен път – през 1990 г. Настояща версия на химна Горда Стара планина, до ней Дунава синей, слънце Тракия огрява, над Пирина пламеней. Припев: Мила Родино, ти си земен рай! Твойта хубост, твойта прелест, ах, те нямат край! Други варианти на текста Първоначален текст от Цветан Радославов Горда Стара планина, до ней север се синей. Слънце Витош позлатява, към Цариград се белей. Припев: Мила Родино, ти си земен рай, твойта хубост, твойта прелест, ах, те нямат край! Хайде братя българи, към Балкана да вървим. Там се готви бой юнашки, за свобода, правдини. При приемането на песента като химн на Народна република България през 1964 г. последният куплет е премахнат и са добавени други 2 куплета, които отпадат след 1990 г.: Паднаха борци безчет, за народа наш любим. Майко, дай ни мъжка сила, пътя им да продължим! (Припев...) Дружно братя българи, с нас Москва е в мир и бой! Партия велика води, нашият победен строй. (Припев...) Спорове по „Мила Родино“ Песента неведнъж е била критикувана, както поради произхода на мелодията, така и поради политическите промени в текста. Когато през 1964 г. е свикана комисия, за да приеме „Мила Родино“ за химн, на решението се противопоставя композиторът акад. Петко Стайнов, който твърди, че това е стара еврейска мелодия, като това според него е пречка. Въпреки това „Мила Родино“ става национален химн. Акад. Добри Христов също споменава, че мелодията е заимствана от еврейската музикална традиция, като уточнява, че в българската песенна памет има стотици мелодии, които са заимствани от други народи и са станали неразделна част от българското музикално наследство. Добри Христов е и автор на първоначалния аранжимент на песента за еднороден хор. Част от текста на химна до 1990-та година е политически мотивиран и възпява абсурдно столица на чужда държава, макар на практика този куплет да не се изпълнява. Впоследствие текстът е преработен от Димитър Методиев и Георги Джагаров и е направена допълнителна хармонизация от Филип Кутев и Александър Райчев. След 10 ноември 1989 г. в VII велико народно събрание са направени други предложения за национален химн, но окончателно се налага „Мила Родино“. Вижте също Българийо мила Химн на Негово Величество Царя Източници Външни препратки Мила Родино – mp3 файл в parliament.bg Химни на България


source: wikipedia

text: „Шуми Марица“ е национален химн на България от 1886 до 1944 (официално до 1947) г. Първоначалният текст на песента е написан от Никола Живков, главен учител във Велес, Тулча, Свищов и др. по време на Възраждането. След много варианти остава последната редакция на Иван Вазов от 1912 г. В средата на 19 век в гр. Шумен оркестърът на унгарския емигрант Михай Шафран популяризира немската песен „Wenn die Soldaten durch die Stadt marschieren“ („Когато войниците маршируват през града“). Мелодията се харесала на котленския учител Атанас П. Гранитски (1820 – 1874), който учителствал в Шумен от 1859 до 1862 г. Той пригодил към нея думите на стихотворение „Слънце-зорница“, писано от самия него още през 1855 – 56 г., и така се появява песента, която се счита за междинно звено между немския марш „Wenn die Soldaten“ и „Шуми Марица“. Историко-текстови контекст Текстът и мелодията на химна са типични за военен марш. Въпреки това, те са общоприети за национален химн в контекста на реакцията на българския народ срещу решенията на Берлинския конгрес. Те по никакъв начин не се свързват с монархията или държавното устройство на страната, но въпреки това след деветосептемврийския преврат от 1944 г. са заклеймени като монархофашистки и реакционни от новата народна власт на Отечествения фронт и съответно „Шуми Марица“ е заменен с нов химн. В текста на химна се споменава „с генерала наш“, което семантично се отнася както до генерал Михаил Черняев, който остро се противопоставя със славянофилите на руската външна политика на Александър Горчаков към Балканите след априлското въстание, така и до генерал Никола Жеков като командващ Българската армия в Първата световна война, който като почетен председател на Съюза на българските национални легиони на 23 юли 1940 г. по покана на Адолф Хитлер приема тържествено пред кметството на Ньой денонсирането на Ньойския договор. Текст ШУМИ МАРИЦА текст Иван Вазов музика народна Шуми Марица окървавена, плаче вдовица люто ранена. (x2) Припев: Марш, марш, с генерала наш в бой да летим, и враг да победим! (x2) Български чеда, цял свят ни гледа. Хай, към победа славна да вървим! (x2) Припев:... Левът Балкански в бой великански с орди душмански води ни крилат. (x2) Припев:... Млади и знойни във вихрите бойни ний сме достойни лаври да берем. (x2) Припев:... Ний сме народа за чест, за свобода, за мила родина който знай да мре. (x2) Припев:... ЧЕРНЯЕВ МАРШ юни 1876 г. текст Никола Живков музика Никола Живков по немски марш 1. Шуми Марица Окървавена, Плаче вдовица Люто ранена. – Припев: Марш, марш, С генерала наш, Раз, два, три. Марш, войници! 2. Напред да ходим, Войници мили, Тимок да бродим. С всички сили. – Припев: 3. Юнака донски Нам е водител, С пряпорец левски Вожд победител. – Припев: 4. Вижте, деспоти, Генерала наш, Чуйте, запейте Черняева марш – Припев: 5. Войници храбри След него летят, Порят въздуха И громко викат – Припев: 6. С кървав остър меч, Генерал напред Възглася на сеч! Гръм, огън на вред – Припев: 7. Тръба низ гора Зазвъни напред! Хей, ура, ура! Ура на напред! Припев: История През далечната 1839 г. във Вроцлав (Полша) Alexander Cosmar (1805 – 1842) създава фарса „Пиратите“. По-късно този факт ще бъде определен като показателен за славянските влияния в новосъздаващата се българска музика (след Освобождението). Заимстваната от нея песен в Германия се нарича „Wenn die Soldaten durch die Stadt marschieren“ („Когато войниците маршируват през града“) и е с развлекателен характер, но звучи като марш. За това свидетелства репертоарът от 1912 г. на кабаретната певица Claire Waldoff. В Германия песента се налага като военен химн, ползван и през двете Световни войни. Преди Освобождението, в гр. Шумен, в средата на XIX в., се подвизавал оркестърът на унгарския емигрант Шафрани. Една от най-популярните песни, които изпълнявал, била немската „Wenn die Soldaten durch die Stadt marschiern“. Мелодията се харесала и на котленския учител Атанас П. Гранитски (1820 – 1874), който учителствал в Шумен от 1859 до 1862 г. Той пригодил към нея думите на стихотворението „Слънце-зорница“, писано от самия него още през 1855 – 56 г., и така се появява песента, която се счита за междинно звено между немския марш „Wenn die Soldaten“ и „Шуми Марица“. Първоначалният текст на „Шуми Марица“ е написан от Никола Живков. Като участник в Сръбско-турската война през 1876 година, в момент на патриотичен ентусиазъм написва първия текст на песента „Шуми Марица“. Последна редакция върху него е извършена от Иван Вазов (1912 г.). Така през 1886 г. военният български химн „Шуми Марица“, водил войската ни в героични победи, бива приет за национален химн. Споменатият в текста руски генерал Михаил Черняев е командващият доброволческата бригада, в която участва Никола Живков, създателят на текста-призив за борба срещу поробителите. „Шуми Марица“ е национален химн на България от 1886 г. до 1944 г. След 1947 г. песента се смята за „фашистка“ и не се изпълнява до 1989 г. Източници Gronde Maritza teinte de sang* – „Шуми Марица, оплискана в кърви“ Д. Уста-Генчов. Как да се поправи една грешка, сторена в началото на освобождението ни. // Илюстрация, театър, музика, бр. 10, 8 март 1919, с. 2 – 5. България 20 век, Алманах, ИК Труд, С 1999 г., стр. 71 – 72 М. Душкова, За марша Шуми Марица Шуми Марица Химнът ни, Един завет Вижте също Мила Родино Химн на Негово Величество Царя Химни на България Произведения на Иван Вазов Княжество България Царство България Маршове


text: Градовете в България към днешна дата са 257 на брой. В проектоизменение в Закона за устройството на територията, одобрено от Министерския съвет на 26 март 2009 г., градовете се разпределят в категории според броя на населението. Те се класифицират в следните групи: „много големи градове“ – с население над 200 хиляди жители; „големи градове“ – с население от 100 хил. до 200 хил. жители; „средни градове“ – с население от 30 хил. до 100 хил. жители; „малки градове“ – с население от 10 хил. до 30 хил. жители; „много малки градове“ – с население под 10 хил. жители. В тази статия градовете са първоначално подредени по настоящ адрес според данни за населението от ЕСГРАОН към 15 юни 2014 г. За областните и средните градове данните са актуализирани към 15 март 2023 г. с отбелязаното понижение или повишение . Прирастът на населението е изчислен за период от 6 месеца въз основата на официалните статистически данни, публикувани от ЕСГРАОН за 15 декември 2004 и 14 юни 2005 г. С удебелен шрифт са обозначени областните центрове, а с наклонен – градовете, които не са общински центрове. Посочена е и годината на обявяването им за градове, като данните са взети от Националния регистър на населените места или указания източник. Годините със знак „–“ са преди новата ера. Там, където не е посочена година, означава, че селището е било град преди 3 март 1878 г. С наклонен шрифт е отбелязана годината на обявяване на селището за т. нар. селище от градски тип. Бележки Вижте също Списък на областните градове в България Произход на имената на градовете в България Административно деление на България Села в България с повече от 2000 жители Списък на страните Списък на зависими територии Списък на селата в България Списък на реките в България Списък на планините в България Външни препратки Пощенски кодове на селищата в България с техните географски координати Списъци на места в България България Население на България


text: Рени Стоянова е българска медицинска сестра и писателка, родена на 30 юли 1957 г. Завършва 2-годишния Институт за медицински сестри в София през 1978, омъжва се през 1979 г. Радва се на щастлив семеен живот и 2 сина, родени съответно през 1980 и 1981 г. Заедно със синовете си става студентка през 1999 г. Те записват инженерни специалности в редовно обучение, а тя – „Английска филология“ задочно. Медицинска сестра Стоянова работи като медицинска сестра в продължение на 25 години. През 2003 г. изпраща сигнал до Министерството на здравеопазването и Министерство на вътрешните работи за сериозни нередности в Хемодиализното отделение на болницата „Св. Марина“ във Варна, където работи – недокументирано провеждане на скъпо струващи диализни процедури на чужденци по време на почивката им в България, вътреболнична инфекция с хепатит, взела размерите на епидемия, опасност от заразяване на чужденците и др. Подложена на заплахи от ръководството на болницата, напуска работа. Бившите ѝ колеги и болни са сплашени да мълчат. Писателка Започва да пише „Хроника на едно предизвестено напускане — хемодиализен роман“ в състояние на тежък шок от преживяното унижение и чувство на безсилие. Това е първата ѝ книга на български език (преди това е написала шеговито-любовния епистоларен роман на английски език „My Virtual Badwulf“ през 2000 г. „Първата ми книга беше предназначена за един-единствен читател – мой бивш преподавател от университета. Втората – за бившите ми колеги и болни. С едната се лекувах от безперспективна любов, с втората церях мъките си от развода с бившата си професия.“ – казва тя. „Явно пиша с лечебна цел, защото още докато пиша, ми олеква. Не смятам, че съм писател. В смисъл, че не мога да обещая, че ще пиша още или че ще се развивам. Гледам на книгите си като на мои деца. Може и да са не са хубави, може дори да са с вродени дефекти, но са си мои и си ги обичам.“ Външни препратки Въпроси, повдигнати от Рени Стоянова Библиотека „Българска литература“. Стоянова, Рени Преводи от Рени Стоянова Книги от Рени Стоянова Български медицински сестри Български писателки


text: Хепатит (на латински: „Hepatitis“; от гръцки: ἧπαρ, хепар – черен дроб и ίτις, – итис – възпаление) е възпаление на черния дроб. Причинителите на хепатит могат да бъдат различни, например вирусен, паразитен, наркотичен, алкохолен или неспецифичен. Първите клинични проявления на острата фаза на хепатит варират от асимптоматични (без видими белези) до силна умора, пожълтяване на кожата и/или очите, гадене, повръщане, виене на свят или диария. Хепатит е неспецифичен термин, използван, за да се обозначи възпаление на черния дроб. Той се диагностицира чрез кръвна проба, която показва покачване на чернодробните ензими. Нормалните стойности за чернодробния ензим варират при различните лаборатории. Пациентите, чиито лабораторни изследвания са под наблюдение, показват увеличаване на чернодробните ензими. Този материал предоставя информация за патофизиологията, специфични причини и лечения, налични както с търговски цели, така и от съвременни клинични опити за вирусен хепатит А, хепатит В и хепатит С, както и хепатит причинен от алкохол или наркотици. Видове Хепатит A – по-рано наричан инфекциозен хепатит или жълтеница; предава се чрез заразена храна, вода или къпане в басейни. Хепатит B – серумен хепатит; предава се по кръвен и по полов път. Хепатит C – по-рано наричан нито-А, нито-В хепатит; предава се по кръвен път. Хепатит D – делта хепатит; предава се по кръвен път. Коинфекция с хепатит В. Хепатит E – предава се чрез изпражненията на заразените лица. Хепатит F – Хепатит G – предава се по кръвен път. Хепатит А и В са най-добре познати. При това срещу тях има разработена и ваксина. Хепатит С, обаче, все още създава проблеми. Идентифициран е в края на 80-те години на 20 век. През 1990 г. е разработен лабораторен тест за откриване на специфични антитела в кръвта на заразените. Оттогава се провежда задължително изследване на всички кръвни продукти за сифилис, СПИН, хепатит В и за хепатит С. Понастоящем се откриват все нови хепатитни вируси. Други вируси като на жълтата треска, вирус на Епщайн – Бар и цитомегаловирусът също могат да причинят възпаление на черния дроб (жълтеница) като вторичен ефект. Инкубационен период Зависи от типа на вируса. Заразяване с хепатит А и Е (които се предават по хранително-контактен път) може да се установи в кръвта по лабораторен път средно 4 седмици след инфектирането. За хепатит В, С и D (кръвен и полов път) – инкубационният период е около 6 месеца. Хепатит A Хепатит А се предава по чревен път. Острата фаза обикновено продължава от 4 до 6 седмици със или без жълтеница, умора и увеличен черен дроб. През тази фаза лицата със СПИН обикновено се наблюдава значително спадане на броя на Т-клетките, които се възстановяват до 6 – 12 седмици. След инфекцията се изчиства от тялото обикновено след 6 седмици. Обикновено са необходими месеци за възстановяване от остър хепатит. Лечението за болния обикновено съчетава грижа с почивка, като прекратяването на лекарствата може да стане само след като острата фаза е приключила и тогава може да се възстанови лечебната терапия. Пиенето на големи количества вода, почивка на легло и добро и здравословно хранене са все компоненти, необходими за пълното възстановяване. През последните години е създадена ваксина, която може да се смята за превантивна терапия за пациенти с хронични терминални инфекции. Ваксината може да спре евентуална инфекция и на лица с отслабнала имунна система. Някои застрахователни компании и медицински заведения предлагат безплатна ваксинация на пациентите. Хепатит В Хепатит B е заболяване на черния дроб, причинено от хепатит B вирус (HBV). Преди е наричан „серумен хепатит“. Нарича се още „тихият убиец“ (на англ:silent killer). Протича остро и хронично. За хроничен хепатит В се говори, когато вирусът остане в кръвта след шестия месец от заразяването, а при острото протичане периодът е до 6 месеца. Веднъж станал хроничен, хепатит В е нелечим до края на живота. При около 10% от инфектираните възрастни болестта преминава в хронична. При новородените този процент е 90. При малки деца заболяването хронифицира в 30 – 59% от случаите. Разпространява се предимно по кръвен път – кръвни манипулации, споделени игли при наркозависими, кръвопреливане; по полов път; при раждане от заразена майка на новородено. Болестта убива над 1 милион души годишно, което прави средно по 2 жертви на минута. По света има над 350 милиона хронично болни, а около 2 милиарда са го преболедували. В България има над 450 000 болни от хроничен хепатит В, което прави над 5% и страната е сред рисковите зони на болестта. Голяма част от болните не знаят, че са болни поради безсимптомното протичане и разбират съвсем случайно. Има ваксина против хепатит В. Хепатит C Допреди известен като „не А не В хепатит“. Причинява се от вируса на хепатит С (HCV). Приблизително 85% от инфектираните възрастни развиват хроничен хепатит C. Разпространява се чрез инфектирана кръв, кръвни манипулации, кръвопреливане, споделяне на игли при наркозависими, стоматологични интервенции, татуиране, акупунктура, хемодиализа, в редки случаи и при полов контакт (около 1%). По света има над 170 милиона, а в България над 100 000 хронично болни от хепатит С. Няма ваксина срещу хепатит С. Хепатит D Хепатит D още известен като „делта хепатит“ се причинява от вируса на хепатит D (HDV). Този вирус може да коинфектира само пациенти инфектирани с вируса на хепатит В (HBV). Появява се при чести кръвни манипулации, като хемодиализа и хора споделящи игли – наркозависимите. Няма ваксина срещу хепатит D. Хепатит Е Хепатит Е се причинява от вируса на хепатит B (HBV). Разпространява се чрез фекално замърсяване на водата. Разпространен е предимно в слабо развитите страни. Хепатит Е протича само остро като хепатит А – тоест не хронифицира. Няма ваксина против хепатит Е. Хепатит F Има само няколко случая, докладвани от Франция в резултат от експериментално предаване на примати. Вирусологията, епидемиологията и клиничното значение на хепатит F са неясни. Няма тест и ваксина против него. Хепатит G Вирусът на хепатит G (също наричан хепатит GB вирус или HGBV-C) е далечен сродник на вируса на хепатит С. Оказва се, че се предава чрез кръвопреливане (1 или 2 % от донорите в САЩ имат HGV RNA в серума си). Ролята му при остър и хроничен хепатит остава неясна. Последни изследвания предполагат, че може би дори не се реплицира в черния дроб. За момента HGV не представлява важна причина за клинични чернодробни заболявания. Няма обществено достъпен тест и ваксина. Вижте също Жълтеница Външни препратки Българският форум за борба с хепатита – Форум на болните и преболедувалите хепатит В и хепатит С. Вирусни инфекции


text: Робърт Едуард Търнър III (), известен като Тед Търнър (Ted Turner), е американски медиен магнат и филантроп. Известен е най-вече с откриването на Си Ен Ен, с проваления си брак с Джейн Фонда и с дарението си от 1 милиард долара на ООН. Биография Роден е на 19 ноември 1938 г. в Синсинати. Медийната му империя започва от рекламния бизнес на баща му. Със закупуването на радиостанция на УКВ от Атланта започва изграждането на „Търнър Броудкастинг Систъм“. Неговият канал Си Ен Е. е революция в телевизионните новини. Той отразява катастрофата на совалката „Чалънджър“ през 1986 г. и Войната в Персийския залив през 1991 г. Интересни събития от живота му са изключването от университета Браун и спечелването на Купата на Америка през 1977 годи г. Той купува „Атланта Брейвс“ и „Атланта Хоукс“ през 1976 г. и създава Игрите на добра воля през 1985 г. Отношенията му с „Атланта Брейвс“ не са много добри до успеха на тима през 1990 г. Търнър е един от най-работещите с отбора си собственици, като най-далеч стига, когато дава почивен ден на мениджъра на отбора, за да върши неговата работа. За това си преживяване Търнър казва: „Да си мениджър не е толкова трудно, просто трябва да се справиш по-добре от другия.“ През 1989 г. Търнър създава „Задруга на Търнър за утрешния ден“, с която да награди фантастична книга, предлагаща позитивни решения на глобални проблеми. Победителят, избран измежду 2500 участници от цял свят, е романът на Даниел Куин „Измаел“. На следващата година Тед Търнър основава федерация „Търнър“. На 22 септември 1995 г. „Търнър Бродкастинг Систъм“ съобщава плановете си за сливане с „Тайм Уорнър“. Сливането приключва на 10 октомври 1996 г., като Търнър става вицепрезидент, ръководител на отдела на „Тайм Уорнър“ за кабелна телевизия. На 10 януари 2000 г. „Тайм Уорнър“ съобщават планове за сливане с AOL като „AOL Тайм Уорнър“. Това сливане приключва на 11 януари 2001 г. На 29 януари 2003 г. „AOL Тайм Уорнър“ обявяват, че Търнър напуска поста на вицепрезидент. Библиография Media Man: Ted Turner's Improbable Empire by Ken Auletta (W. W. Norton, 2004) Clash of the Titans: How the Unbridled Ambition of Ted Turner and Rupert Murdoch Has Created Global Empires that Control What We Read and Watch Each Day by Richard Hack (New Millennium Press, 2003) Me and Ted Against the World: The Unauthorized Story of the Founding of CNN by Reese Schonfeld (HarperBusiness, 2001) 0060197463 Ted Turner Speaks: Insights from the World's Greatest Maverick by Janet Lowe (Wiley, 1999) Riding A White Horse: Ted Turner's Goodwill Games and Other Crusades by Althea Carlson (Episcopal Press, 1998) Ted Turner: It Ain't As Easy as It Looks: The Amazing Story of CNN by Porter Bibb (Virgin Books, 1996)Портър Биб, Тед Търнър: Не е толкова лесно, колкото изглежда. София: Сиела, 2001, 526 с. Citizen Turner: The Wild Rise of an American Tycoon by Robert Goldberg and Gerald Jay Goldberg (Harcourt, 1995) CNN: The Inside Story: How a Band of Mavericks Changed the Face of Television News by Hank Whittemore (Little Brown & Co, 1990) Lead Follow or Get Out of the Way: The Story of Ted Turner by Christian Williams (Times Books, 1981) Atlanta Rising: The Invention of an International City 1946 – 1996 by Frederick Allen (Longstreet Press, 1996) Бележки Външни препратки Членове на Демократическата партия (САЩ) Американски мореплаватели Американски предприемачи Американски благодетели Американски спортисти Милиардери от САЩ Ветроходци Си Ен Ен Доктор хонорис кауза Родени в Синсинати


text: Ва̀рна е най-големият град в Североизточна България, разположен по бреговете на Черно море и Варненското езеро и е административен център на едноименните община и област. Той е най-големият град в Северна България и по българското Черноморие, както и трети по големина в страната. Според ГРАО населението по настоящ адрес е 349 298 души, а по постоянен адрес е 370 333 души (към 15 септември 2023 г.). На територията му е разположено Адмиралтейството на Българската армия. Варна често е наричана „морска столица“ или „лятна столица на България“ и е важен туристически и просветен център, изходна точка за курортите по Северното Черноморие. В града се съхранява златно съкровище от халколита, за което до разкопките на Града на птиците край Пазарджик се смята, че е най-старото златно съкровище в света, дало име на т. нар. Култура Варна. След като са направени разкопки в „града на птиците“ край Пазарджик, е установено, че откритото там обработено злато е с 200 – 300 г. по-старо от предметите във Варненския халколитен некропол. Във Варна се провежда Международният балетен конкурс, състоящ се на всеки две години в Летния театър на Варна през летния сезон. Варна е кандидат за Европейска младежка столица 2016 г. и Европейска столица на културата 2019 г. Побеждава в надпреварата за Европейска младежка столица през 2017 г. Сред международните културни събития, които се провеждат в града, са фестивалите Варненско лято, Любовта е лудост, Златният делфин, Август в изкуствата, Видеохолика и други. Име В древността градът носи името Одесос. Така е наричан от Теофан Одесополис, а при други автори се среща и като Улисополис. След VI век в историческите документи името Одесос изчезва. По времето на император Тиберий (14 – 27 г.) за кратко градът се е казвал Тибериополис. В изследванията си археологът Павел Георгиев посочва, че съществува надпис от 557 г., в който след смъртта на своята съпруга Теодора император Юстиниан ѝ посветил град, който нарекъл Теодориада, намиращ се на северния бряг на Варненското езеро. При царуването на императрица Ирина в края на VIII век също за кратко е носил и нейното име — Иринополис. Предполага се, че сегашното му име идва от старобългарското * варнъ – „черен, вран“. Друга теория свързва името с думата „вар“, означаваща води и минерален извор. Първото споменаване на името Варна е в летописите за настъплението на владетеля Аспарух и войските му, които „...дошли при т.нар. Варна, близо до Одесос...“ и заселването на прабългарите по тези места, но не е ясно дали името се отнася за област, селище или за река. Теофан пише, че през 774 г. император Константин V се отправил по море на поход срещу прабългарите, но когато дошъл до Варна се уплашил и се върнал. Константин Иречек смята, че това име е принадлежало не на стария град Одесос, а на местност в околността, към Провадийската река и Девненското езеро. Константин Порфироген пише, че Варна е река, същото е и мнението на А. Вретос. От друга страна през 765 г. Никифор съобщава, че кавханът на хан Умар бил убит от прислужниците си във Варна. Това убийство не би могло да стане в стария Одесос, тъй като се счита че все още е византийско владение. Може би Варна е някакво селище около Девненското езеро. Според братя Шкорпил тракийско селище с името Варнас е имало по брега на езерото, в района под „Джанавара“, където и днес се откриват множество археологични материали. Димитър Димитров смята, че Варна е било селище в западната част на днешния град, където има некрополи от времето на халколита. Братя Шкорпил търсят тракийския корен на името Варнас. В началото на XX век архимандрит Инокентий в своите изследвания споменава, че името Варна идва от хуно-аварската дума варош, означаваща град. Кръстю Мирски предполага, че името идва от вар, варовик, имайки предвид, че „във Варна и околността ѝ земята и камъните са варовити...“ Между 20 декември 1949 г. и 20 октомври 1956 г. Варна носи името Сталин, на името на Йосиф Сталин. География Местоположение Град Варна е разположен във Варненската низина, на бреговете на Варненския залив и между Варненското езеро и Франгенското плато. Част от града е разположена южно от Варненското езеро и се свързва с централните му части през Аспаруховия мост. Варна заема площ от 238 km2. Градът се намира на 441 km от столицата София, на 369 km от Пловдив и на 130 km от Бургас. Най-близкия областен град е Добрич, който се намира на 52 km. Южно от протока, свързващ залива и езерото, са разположени кварталите Аспарухово и Галата. На северния бряг се намират промишлената зона и пристанищният комплекс. Североизточно от тях са централната градска част с историческия център (т.нар. „Гръцка махала“) и централните плажове. Около града постепенно се образува агломерация с вилните зони край „Евксиноград“, квартал „Виница“, чак до „Златни пясъци“. Територията в посока град Аксаково също е в процес на застрояване. В чертите на града са курортните комплекси Св. св. Константин и Елена и Златни пясъци. Градът има пясъчни плажове и топли минерални извори с температура 35° – 50°C. Aдминистративно деление Според Закона за териториалното деление на Столичната община и големите градове (Пловдив и Варна) територията на град Варна е разделена на 5 района: Бивши квартали кв. Георги Петлешев - сега ж.к. Младост кв. Михаил Иванов - сега ж.к. Свети Иван Рилски кв. Погреби - сега част от кв. Христо Ботев / Център кв. Конфуто - сега част от ж.к. Победа Климат Климатът на Варна е с морско и континентално влияние. Средната януарска температура е 1,9 °С, средната юлска – 22,4 °С, средногодишната е 12,2 °С, абсолютната минимална температура е –19 °С, абсолютната максимална е 41 °С. Средните годишни валежи са 540,3 mm. Най-продължителното слънчево греене във Варна се наблюдава през юли и август, съответно 300,7 и 299,2 часа. История През 1972 г., по време на строителни работи, е открит Варненският халколитен некропол, който датира от около 4200 г. пр.н.е. В този некропол е открито смятаното за най-старото златно съкровище в човешката история, както и други предмети от сребро, мед, бронз, кремък и глина. Известно е, че на брега на Варненския залив, където сега се намира старата част на града, се е намирала крепостта Одесос. Тя е основана от гръцки колонисти от йонийския град Милет по времето на мидийския цар Астиаг (около 570 г. пр.н.е.) близо до старо тракийско селище в областта Варна. През следващите векове градът е независима общност (полис), която се превръща в един от основните търговски центрове в Черно море. През 341 г. пр.н.е. Филип II Македонски обсажда Одесос, но не го превзема поради постигнато примирие. Само след около 10 години неговият син Александър Македонски успява да завладее града, който остава македонско владение до смъртта на Лизимах през 281 пр.н.е., след което възстановява независимостта си. Независимо от своите владетели — елини, траки, македонци, а по-късно и римляни — Одесос остава винаги град със самостоятелно управление, с развита култура, търговия и занаяти, както и селище с традиции в сеченето на монети. През 15 г. сл.н.е. градът влиза в състава на новосъздадената римска провинция Мизия, а през 2 век е обграден с нова крепостна стена от римляните. Един от паметниците на древния Одесос са Римските терми. Те са най-голямата антична обществена сграда, открита в България, и най-голямата като площ баня на Балканския полуостров. Останките се намират в югоизточната част на днешна Варна. След разделянето на Римската империя през 395 г. градът остава в границите на Източната Римска империя, станала известна още като Византия. Нападенията на готите от север, както и последвалата обществено-икономическа криза, нанасят сериозни удари върху града. По времето на император Юстиниан I градът изживява икономически и културен подем. В началото на 7 век Одесос е разрушен от нашествията на авари и славяни и е изоставен от жителите си, като по времето на император Ираклий градът вече не съществува. Името Варна е упоменато за първи път във византийските хроники от Теофан Изповедник и Патриарх Никифор през 680 г. във връзка с поемането на контрола на земите отвъд Дунав от аспаруховите българи и тяхната победа при Онгъла над ромеите. Хронистите пишат: В края на 8 век Варна е вече в пределите на българската държава, когато на власт е хан Кардам. Към 970 г. Варна е превзета от Византия, но през 1190 г. цар Иван Асен I я освобождава. Варна остава трайно в българската държава от пролетта на 1201 г., когато цар Калоян наново си възвръща града. През 13 век – 14 век във Варна има не само български, но и венециански, ромейски, генуезки, дубровнишки и флорентински търговци. През 1369 г. цар Иван Александър отстъпва Варна на добруджанския деспот Добротица в знак на благодарност за помощта, която той му оказва за възвръщането на Видин в пределите на българската държава. От 1372 до 1391 г. Варна е включена в Карвунското княжество на Балик. През 1389 г. Варна е завладяна от османските турци. На 10 ноември 1444 г. край Варна обединените полско-унгарски кръстоносни войски на крал Владислав III Варненчик и трансилванския войвода Янош Хунияди са разбити от османците, което слага край на антиосманската кръстоносна коалиция. Варна се превръща в типичен ориенталски град по времето на османското владичество в града, но запазва своето стратегическо и търговско значение. През 18 век – 19 век Варна на два пъти е освобождавана за кратко време от руските войски: през 1773 г. и 1828 г. През 1738 г. населението на Варна, както на всички важни градове в европейската част на Османската империя, е преобладаващо турско. През май 1854 г. във Варна се провежда съюзническа конференция на Османската империя, Великобритания и Франция, които заедно воюват срещу Русия по време на Кримската война (1853 г. – 1856 г.). По времето на тази война през Варна е прекарана телеграфна линия, а през 1866 г. е завършена жп линията Русе – Варна, която спомага за съживяването на търговията. Във Варна се създават българска община, банка, болница, училище, църква и читалище, които спомагат за възраждането на българския дух. На 12 март 1860 г., десет години преди създаването на Българската екзархия, е отслужена църковна служба за пръв път на български език. На 24 май 1862 г. за първи път във Варна са почетени св. св. Кирил и Методий. След Кримската война във Варна пристигат кримски татари, които бързо поемат местната търговия. През 1866 г. пристигат и хиляди черкези. Жителите на Варна трябва да ги хранят, да им построят къщи и накрая да снабдят всяко семейство с чифт волове, една араба и житни семена. След Полското въстание от 1863/64 г. във Варна пристигат бежанци от Полша. На 27 юли 1878 г. руските войски влизат в града по силата на Санстефанския предварителен мирен договор от 3 март 1878 г. и на Берлинския договор от 13 юли 1878 г. След Освобождението Варна става важен административен, икономически и културен център. В града е дислоциран Осми пехотен приморски полк, щабът на Военноморските сили и други военни поделения. През 1892 г. във Варна е основано първото параходно дружество, а през 1894 г. е поставено началото на българския морски флот. През 1906 г. е тържествено открито новото Варненско пристанище с вълнолом. От 20 декември 1949 г. до 20 октомври 1956 г. градът носи името Сталин, по името на Йосиф Сталин. Варна е домакин на Световната олимпиада по шах през 1962 г., а през 1969 г. – на Световното първенство по художествена гимнастика. През 2007 и 2008 година Варна печели класацията „Най-добрият град за живеене в България“. Население Численост на населението Численост на населението според преброяванията през годините: Първите сведения за населението на Варна са от Средновековието, като тогава градът е бил населяван от около 4000 души. Според първото преброяване след Освобождението населението на Варна е 24 555 души (1881 г.). Тогава градът е бил вторият по големина в Княжество България, след Русе. След Съединението Варна губи второто си място и оттогава е третият по население град в България. Днес във Варна живеят около 5% от населението на страната. Според националното официално преброяване през 2011 г. населението е 334 870 жители, което поставя града на трето място по големина в България, а населението на общината е 343 704 жители – втора община по население в България. Населението на варненската агломерация е 475 074 души. Варна е един от малкото български градове с положителен естествен прираст (4192 родени / 3600 починали за 2009 г.). През 2017 г. е един от 5-те областни центъра, които са увеличили населението си за годината – с 677 души. Район „Приморски“ със своите над 105 000 жители е третият по население район в България, след „Младост“ и „Люлин“ в Столичната община. Забележка: В таблицата и на графиката по-горе броят на населението е посочен в хиляди. Етнически състав Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.: Религии Във Варна са представени всички религиозни общности в България. В града и околността се намират множество храмове както православни, така и на други от разпространените религии в България – арменски православен, мормонски, адвентистки и католически християнски храмове, джамия, будистки център. В града има три общности – българска, арменска и турска – на Евангелската методистка епископална църква. Паметник на благодарността, изграден през 2013 г., изразява признателността на варненската еврейска общност към българския народ. Храмове и манастири Православните храмове са 14, а сред най-известните храмове в града са: Катедралата „Свето Успение Богородично“, един от неговите символи и четвърта по големина в страната (след храм-паметника „Св. Александър Невски“ в София, Видинската катедрала „Св. Димитър“ и новопостроения храм в Смолян); Църквата „Св. Николай“ – на централната пешеходна улица; Църквата „Св. Параскева Петка“ (или само „Св. Петка“); Църквата „Св. Атанасий“ в непосредствена близост до Римските терми. Към епархията принадлежат и 7 православни параклиса в града. В непосредствена близост до Варна са и два манастира: „Св. св. Константин и Елена“ в едноименния курортен комплекс и „Св. Димитър Солунски“ в местността „Евксиноград“. На около 30 km северозападно от Варна се намира действащият манастир „Св. Марина“. На 15 km североизточно от града се намира националният паметник на културата Аладжа манастир, създаден през 13 век. Параклис „Свето Благовещение“ Параклис „Свети Мина“ – Владиславово Параклис „Св. Пророк Илия“ – Боровец Параклис „Св. св. Константин и Елена“ – Владиславово Параклис „Св. вмчца Марина“ – Галата, местност „Пчелина“ Параклис „Св. св. Козма и Дамян“ – Галата Параклис „Св. Архангел Михаил“ – Аерогара Варна Параклис „Св. Архангел Михаил“ – Гробищен парк „Тополи“ Параклис „Св. Рождение на св. Йоан Кръстител“ – Златни пясъци Параклис „Св. Рождество Богородично“ – АГ болница Параклис „Св. вмчк Димитър“ – Градски затвор Арменската апостолическа православна църква „Свети Саркис“ Християнска евангелска баптистка църква „Азизие“ джамия Манастир „Св. св. Константин и Елена“ в курорт „Св. св. Константин и Елена“ до Варна Политика Кметове на Варна От политическите и обществените промени през 1990 г. до 2012 г. Варна е имала трима кметове. Първият от тях, Войно Войнов (СДС), е временно назначен през 1990 г. и управлява града до свикването на първите демократични избори през 1991 г., след падането на комунизма. На тези избори за кмет на Варна е избран Христо Кирчев (СДС), който през 1995 г. е преизбран. На местните избори през 1999 г. за кмет на Варна е избран кандидатът на БСП Кирил Йорданов. На следващите избори през 2003 и 2007 той е преизбран на този пост като независим кандидат, подкрепен от други партии, а на местните избори през 2011 г. – като кандидат на ГЕРБ. Със своите четири мандата той е сред най-дълго управлявалите кметове в България в съвременната история на страната. На 6 март 2013 г., под натиска на протестиращите варненци, Кирил Йорданов подава оставка. На предсрочните избори за кмет (7 юли 2013 г.) кандидатът за кмет от ГЕРБ Иван Портних печели 51,41% от гласовете на варненци. Кандидатът за кмет Христо Бозов печели 48,59% от гласовете. На 15 юли 2013 г. Иван Портних се заклева и стъпва в длъжност като кмет на Варна. Общински съвет ОбС, съставен след местните избори през 2003 г. по следния начин: 20,4% – БСП, 12,5% – СДС, 7,4% – НДСВ, 4,7% – Обединен блок на труда, 3,4% – коалиция „Справедливост за Варна“, 3,3% – коалиция „Движение Гергьовден – Демократическа партия“. След местните избори през 2015 г. за председател на Общински съвет – Варна е избран Тодор Балабанов. Финанси През 2019 година бюджетът на Варна възлиза на почти половин милиард лева. Международно сътрудничество Градът е седалище на генералните консулства на Русия и Полша, както и на почетните консулства на Великобритания, Германия, Малта, Норвегия, Унгария, Финландия, Франция, Чехия и Швеция. Варна е също част от така нареченото движение Конвент на кметовете, с което доброволно се ангажира с повишаването на енергийната ефективност и използването на възобновяеми енергийни източници на територията на града. Побратимени на Варна градове са: Икономика Икономическа характеристика Безработицата във Варна е на средното за страната равнище. Делът на частния сектор е над 50%. Икономиката на региона е добре представена на национално равнище чрез произведен брутен вътрешен продукт, представляващ 5,4% от националния. Малките и средни предприятия са предимно в областта на услугите. По-големите производствени предприятия са: БулЯрд Корабостроителна индустрия ЕАД – производство на плавателни съдове; Елдоминвест – производство на домакински електроуреди; Корабостроителен завод и Кораборемонтен завод „Одесос“ – производство и ремонт на плавателни съдове; Дружба Стил АД – производство на мъжка и дамска конфекция. ТИМ са важна икономическа групировка от Варна, която владее Химимпорт и множество други предприятия, и е свързана с дейности от организираната престъпност. На територията на града са разположени няколко мебелни фабрики. Варна се нарежда на второ място след Бургас като туристическа дестинация в България. Морска индустрия Варненска корабостроителница Морската индустрия е отрасъл, характерен за града. Обединява фирми, свързани с морски дейности. В сектора са заети над 12 000 души, които заработват около 14 – 15% от приходите от продажби на общинската икономика. Това са предприятия от корабостроенето, кораборемонта, морския транспорт, драгирането и поддържането на морски пътища и съоръжения, и свързаните с тях услуги и дейности – „БулЯрд Корабостроителна индустрия“ ЕАД (бивша Варненска корабостроителница), Кораборемонтен завод „Одесос“ АД, „ТЕРЕМ – Флотски арсенал“ АД, „Корабно машиностроене“ АД, „МТГ Делфин“ АД, „Строителен и технически Флот“ АД – Варна. За близо 100-годишното ѝ съществуване в корабостроителницата са построени над 850 кораба, а до края на 2008 г. са завършени поръчки за 12 нови кораба, от които два нови, за насипни товари, тип „Супрамакс“, по лиценз на японската компания IHI-Marine United, за турската компания „Diller shiping and Trading“. Кораборемонтен завод „Одесос“ АД е най-големият и най-добре оборудваният в България, разположен на около 320 дка, със сух док за кораби до 35 000 бруто регистър тона и възможности за ремонт на кораби до 150 000 бруто регистър тона. „Корабно машиностроене“ АД произвежда разнообразно корабно оборудване (люкови закрития, товарни и палубни механизми, компоненти за кормилни устройства), плавателни съоръжения от бетон и метални конструкции с обем над 75 000 тона. „МТГ Делфин“ АД е голямо кораборемонтно и корабостроително предприятие на северния бряг на Варненското езеро, с над 700 души персонал и с възможности за поставяне на док на кораби до 18 000 бруто регистър тона, кейове и производствени халета с модерно краново и друго оборудване. „Строителен и технически флот“ АД – Варна разполага с плаващи кранове, дълбачки, смукачки, шалани и друго оборудване за извършване на драгажна (строителна и поддържаща) дейност, добив на инертни материали. Общо 73% от фирмите в сектора на информационните и комуникационните технологии от Североизточния район на планиране (над 600 на брой) работят във Варна, основно на българския пазар. Секторът използва технологии от всички поколения, като модернизацията на съобщителната мрежа изостава. Навлизат четвърто поколение (4G) мрежи и системи, въвежда се TCP/IP протокол в мрежите с общ достъп и VoIP-услуги. Търсенето на образовани кадри нараства непрекъснато. Данните за състоянието на бизнес единиците на територията на Варна следват посока към непрекъснат растеж, както по отношение на приходите от продажби, така и по инвестирани средства за придобиване и придобити дългосрочни материални активи. В структурата на икономиката за 2006 г. с най-голям дял са големите фирми, с 90% от общия брой предприятия, общо 17 614. Малките фирми притежават 1651 предприятия. На територията на Варна са 42% от всички големи предприятия, работещи в целия планов район. Големите фирми продават през 2006 г. продукция за 3 767 547 лева. Това са и най-крупните инвеститори в региона. В дългосрочни активи са били вложени 1 394 251 лв. Микрофирмите са на второ място по приходи от продажби, но средните фирми имат по-голям дял в дълготрайни активи. Машиностроене Димитър Илчев, известен автомобилен доставчик, през 1936 г. започва производство на автобуси върху основата на автомобили Chevrolet. Производствената дейност се извършва в цех в квартал Аспарухово. Първоначално превозните средства са именувани като омнибуси, трамбуси. Произведените автобуси са обслужвали различни линии във Варненския регион и са се движели по междуградската линия Варна – Бургас (Автобуси Херкулес). В началото на 90-те години на 20 век британският автомобилен производител Rover построява предприятие за сглобяване на автомобили в морската столица. Заводът е открит през 1995 г. и е в близост до ВАМО – завода за дизелови двигатели. Сложното икономическо състояние, в което изпада производителят, и нестабилността на автомобилния пазар, внасянето на автомобили на по-ниски цени, води до затварянето на предприятието през септември 1995 г. Общо от модела „Rover Maestro“ са произведени 2200 автомобила. Електронна и електротехническа индустрия Във Варна през 1966 г. e основан Радиозавод Варна за производство на навигационни системи и радари.През 1987 г. е основан Елдом. Предприятието произвежда домакински електроуреди. Търговия Големи търговски центрове Varna Mall Grand Mall Delta Planet Mall Varna Towers Други търговски центрове Market Varna Fullmax Center City Center Asparuhovo Parkmart Center (бивш Пикадили Парк) Palah Centre Mom's & Me Center VIVA Търговски център Явор Varna 115 Center Primorski Chayka Center Бивши търговски центрове Pfohe Mall Пазари Във Варна има общо над 15 пазара, вкл. няколко централни пазара, специализирани за: плодове и зеленчуци – Кооперативен/Колхозен пазар, пазар „Часовника“ (Син пазар), пазар „Чаталджа“, базар „Левски“; цветя – пазар за цветя „Чаталджа“ и пазар за цветя „Катедралата“; риба – рибен пазар „Варна“; както и други по-малки квартални пазари. Инфраструктура Водопроводна и канализационна инфраструктура „ВиК-Варна“ ООД е дружество с 51% участие на държавата, чрез МРРБ и 49% собственост на общините Аврен, Аксаково, Бяла, Варна, Ветрино, Вълчи дол, Девня, Дългопол, Провадия и Суворово. Дружеството поддържа, експлоатира и стопанисва водоснабдителни и канализационни мрежи и системи, съоръжения и пречиствателни станции на територията на Варненска област. Обслужваният район е с население над 468 220 жители, което живее на територията на 12 общини с общо 158 населени места. Обслужват се над 4300 км водоснабдителна мрежа, 1100 км от която е на територията на града. 830 км е изградената канализационна система. Общият брой на сондажите е 104. Водоснабдителните помпени станции са 130, канализационните помпени станции – 26, а общата инсталираната мощност на дружеството възлиза на 31 654 киловата. В действие са 10 пречиствателни станции за отпадъчни води. Медии Присъстват почти всички национални радиостанции в УКВ-обхват, някои от които имат местни емисии новини. От Варна излъчват Радио Варна, основано през 1933 г., и Радио Браво (до 2015 г., когато преминава към бургаската радиоверига „Мая“). Трите национални телевизии имат дългогодишно присъствие в ефира, както и по останалите начини на разпространение. От Варна излъчва с БНТ 2 вторият регионален канал на БНТ 1. Местни телевизии са ТВ Варна и Телевизия Черно море, чиято аудитория обхваща Варна и цяла Източна България, както и Телевизия „Ариел ТВ“, която се разпространява по кабел. Наред с националните печатни медии, които имат приложения за региона, във Варна се печатат регионални вестници и списания, като Позвънете, Народно дело, Черно море и Морски вестник, както и списание Морски свят. Здравеопазване Варна е главен университетски здравен център в Източна България. Обслужва със спешна и токсикологична помощ северното Черноморие, както и Североизточна България. Разполага с квалифицирани кадри от всички сфери на медицината. „Център по изгаряния и отравяния“ се намира във Военноморската болница, която е специализирана и като болница на НАТО. Сред най-големите здравни заведения на Варна са „Св. Марина“ – терапевтичен блок за многопрофилно лечение; „Св. Анна“, популярна като Окръжна болница – с диагностичен блок и спешна помощ, 2 АГ-болници, няколко поликлиники, най-големият онкодиспансер извън столицата, психодиспансер, очна клиника и други здравни звена. В града се строи кардиологична болница. Транспорт Автомобилен През Варна преминава паневропейски транспортен коридор 8. През града преминават Автомагистрала А2 – „Хемус“ и Автомагистрала А5 – „Черно море“, част от Паневропейски транспортен коридор 8 и Европейски път E87. Едно от най-големите транспортни съоръжения е Аспарухов мост. Железопътен Железопътна гара Варна обслужва първата жп линия в страната. От гарата тръгват различни влакове: пътнически: до градовете Шумен, Карнобат, Бургас, Добрич; бързи: до София, Пловдив, Русе и Плевен; ускорен бърз до София. Въздушен Западно от Варна е разположено Летище Варна – третата по важност българска аерогара. То обслужва над 65 български и чужди авиокомпании, които изпълняват редовни и чартърни полети до над 35 държави. Аерогарата е едно от четирите международни летища в страната с целогодишен режим на работа. През зимата се поддържат 7 редовни линии, 28% от пътниците от/до Варна пътуват по работа. През 2014 г. през аерогарата са преминали близо 1,4 милиона пътници. Летището е свързано с няколко възможности за транспорт до града – автобусна линия, таксиметрови услуги и коли под наем. Автомобили под наем предлагат няколко международни компании и една българска фирма. През пролетта на 2012 г. е открита изцяло обновената писта на летището, а през 2013 г. е открит терминал 2 на летището. Първата частна авиокомпания в България – Ер Виа – е със седалище във Варна. Морски Морска гара Варна през 2006 г. е обслужила 31 650 пътници от вътрешно и международно плаване. Общо 23 големи круизни кораба с 9200 пътници са посетили Варна. Пристанище Варна e разположено на Черноморското крайбрежие при Варна (терминал Варна Изток) и във вътрешността на Белославското езеро при Девня (Терминал Варна Запад). То е най-голямото българско пристанище и разполага с общо 34 корабни места, с максимално допустимо газене от 11,30 м. През 2011 г. са обработени 9,15 милиона тона товари, като по този показател изпреварва Пристанище Бургас. Обществен Автогара Варна обслужва национални и международни редовни линии, както и направления до близките населени места и курорти. Автобусни, тролейбусни и маршрутни линии Две фирми стопанисват вътрешните градски линии: „Градски транспорт“ ЕАД (включително и тролейбусните линии) и „ДелтаКар“, а „Автотрейд“ ООД и „Мако“ ООД – маршрутните линии. До 9 май 2017 „Транстриумф“ обслужва част от автобусните линии, но поради проекта за интегриран градски транспорт всички линии преминават към „Градски транспорт“ ЕАД, освен 409, който е наполовина към община Аксаково. От 23 декември 2017 г. линия 409 се обслужва от „Градски транспорт“ ЕАД, поемайки функциите на „Транстриумф“, а „ДелтаКар“ остава да води линията от община Аксаково. До 2017 във Варна има близо 60 автобусни, 4 тролейбусни линии и 3 маршрутни таксиметрови линии. В града се изпълнява интегриран проект за градския транспорт, по който са доставени 70 нови автобуса (20 автобуса „Solaris Urbino 12“ и още 20 соло „Solaris Urbino 12 CNG“ на метан и 30 съчленени „Solaris Urbino 18“) и 30 нови тролея с марка „Škoda 26Tr Solaris“ по друг проект. По проекта също така са изградени велоалеи, BRT коридор (от англ. – Bus rapid transit, бърз транзит на автобусите) и нова електронна система за таксуване и информационни табла по спирките. Работи и сайт, чрез който всеки в реално време може да се информира за движението и разписанието на градския транспорт. Градски автобусни линии Линия 1 (само в работни дни) Линия 7 Линия 9 Линия 10 Линия 12 Линия 13 Линия 13/32 Линия 14 Линия 14А (само в работни дни, между 15 септември и 30 юни) Линия 17 Линия 17/46 Линия 17/60 Линия 17А Линия 17А/46 Линия 17А/60 Линия 18 Линия 18/40 Линия 18А Линия 18А/40 Линия 20 Линия 22 Линия 23 Линия 29 Линия 30 Линия 31 Линия 31А Линия 36 Линия 37 Линия 39 Линия 41 Линия 46 Линия 55 Линия 109 Линия 118 Линия 118А Линия 122 (само в работни дни) Линия 148 Линия 209 Линия 209Б (само през летния сезон между 15 май и 15 октомври) Линия 409 Градски тролейбусни линии Линия 82 Линия 83 (само в работни дни) Линия 88 Таксиметров транспорт Наука и образование Варна е сред най-важните университетски центрове в страната с осем висши училища, в които се обучават над 30 000 студенти: Висше военноморско училище „Никола Вапцаров“ Икономически университет Медицински университет „Проф. Параскев Стоянов“ Технически университет Варненски свободен университет „Черноризец Храбър“ Колеж по туризъм Медицински колеж Технически колеж Професионален старшински колеж към ВВМУ „Никола Вапцаров“ Варна През 1920 г. във Варна е основано първото висше търговско училище в България. Във Варна се намират и Институт по океанология, Център по хидро- и аеродинамика и филиалът на Институт по метеорология и хидрология към Българската академия на науките, Институт по рибни ресурси, Институт по воден транспорт, Институт по корабостроене и по металознание. Култура Забавления и сценични изкуства Варна разполага с Държавна опера Варна, Драматичен театър „Стоян Бъчваров", Куклен театър Варна, както и с един частен театър – Театър „Българан“. Най-голямата концертна зала във Варна се намира във Фестивален и конгресен център Варна. Основното културно годишно събитие и забележителност във Варна е Международният балетен конкурс Варна, който е един от най-старите за Източна Европа, провеждащ се от 1964 г. Държавна опера Варна Варненската опера е открита на 1 август 1947 г. Намира се на централния площад в града, помещавайки се в сградата на Драматичния театър. Операта организира от 2000 г. всяка година Коледен и Великденски музикален фестивал, а от 2010 г. и „Опера в Летния театър“. Всяка година бива организиран Международният музикален фестивал „Варненско лято“. Варненската опера е гастролирала в Югославия, Чехословакия, Украйна, Италия, Испания, Гърция, Индия, Румъния, Египет, Германия, Швейцария, Австрия. През 1999 г. Варненската опера се обединява с Варненската филхармония и продължава дейността си под названието Оперно-филхармонично дружество „Варна“. От 28 юли 2010 г. Драматичен театър „Стоян Бъчваров“ и Оперно-филхармонично дружество „Варна“ са обединени в Театрално-музикален продуцентски център „Варна“. След обединението Драматичен театър „Стоян Бъчваров“ запазва името си, но Оперно-филхармонично дружество „Варна“ се преобразува в Държавна опера – Варна. Драматичен театър „Стоян Бъчваров“ На 26 март 1912 г. кметът на Варна Иван Церов полага основния камък за театрална сграда на пл. „Независимост“. На 12 март 1921 г. се открива първият театрален сезон с пиесата „Инстинктът“ от Анри Кестмекер. Спектаклите се играят в зала „Съединение“, сега сцена „Филиал“, тогава дървена пристройка към часовниковата кула, изпълнена по общинска поръчка от арх. Сава Димитриевич, където освен театрални представления се изнасят литературно-музикални вечери и концерти. През 1927 г. варненската общественост възобновява идеята за нова театрална сграда и подпомага финансово строежа с дарителска кампания. За по-малко от месец се събират 1 милион лева. Управителното тяло на Народната театрална кооперация отпуска заем от 2 милиона лева. В проекта на арх. Никола Лазаров на определен етап от строителството участва и арх. Дабко Дабков. Цялостно строежът е завършен от градския архитект Желязко Богданов през 1932 г. През 1947 г. новата сграда приютява новосъздадената опера. Държавен куклен театър Варна През 1951 г. варненската общественост кани известния кукловод, сценограф и режисьор Георги Сараванов, поставил основите на марионетния театър в Пловдив (1948 г.), да основе куклен театър в града. Той се отзовава, пристига във Варна и създава актьорска трупа от начинаещи артисти, част от които завършили музикално училище. През август 1952 г. в стария салон на театър „Варненска комуна“ се играе кукленият спектакъл „Патенцето“ от Нина Гернет и Тамара Гуревич — с марионетки, които Сараванов изработва сам. Неговите уникални кукли от първите спектакли са запазени в Музея на куклите към театъра. Интересът и радостта, с които малките зрители посрещат спектакъла, показват необходимостта от куклено изкуство в културния живот на Варна. Веднага след успеха на „Патенцето“ театърът става културен институт към Градския народен съвет. Първата сграда, определена за театър, се намира на бул. „Владислав Варненчик“, зад Пощата в бившите безплатни ученически трапезарии, в склада за зърнени храни. На 12 юли 1985 г., благодарение на усилията на директора Йордан Тодоров, театърът влиза в нова сграда в центъра на града – ценен архитектурен паметник, оригинално приспособен за нуждите на съвременен културен институт. Театър „Българан“ Театър „Българан“ е първият и единствен професионален частен театър на културната карта във Варна и Североизточна България. Първата презентация на проекта Българан се състои през 2005 г. в сградата на Военноморския клуб във Варна, където днес изцяло със собствена звукова, светлинна и сценична техника е изградена залата на театъра. На сцената на театъра се представят както собствени, така и гостуващи постановки. Освен като отворена сцена, театър „Българан“ е копродуцент на седем сценични продукции. Към днешна дата има продуцирани четири собствени представления, един театрален сериал и четири представления за деца с професионални режисьорски и актьорски екипи. Театър „Българан“ не само интерпретира съвременни драматургични текстове, но и формира пространство, в което начинаещи театрали да имат възможност да творят и доказват себе си. В представленията на театъра играят над 60 актьори, сред които Стоянка Мутафова, Христо Мутафчиев, Валентин Танев, Камен Донев, Асен Блатечки, Яна Маринова, Пламен Сираков, Герасим Георгиев, Мария Сапунджиева, Йонна Буковска, Красимир Ранков, Стефка Янорова, Мариус Куркински, Мариус Донкин, Елена Петрова и др. Също така театър „Българан“ работи съвместно с Драматичните театри от Сливен, Габрово, Хасково, Пловдив, Добрич и Пазарджик. Притежава и собствено звукозаписно студио, което технически обезпечава спектаклите. Военноморски клуб Варна Военният клуб във Варна носи името Военноморски клуб (ВМК). Намира се на възлово място в центъра на града до Централна поща и Катедрален храм–паметник „Свето Успение Богородично“, в началото на бул. „Владислав Варненчик“. Отначало се е наричал Дом на офицера, а след 9 септември 1944 г. е наречен Дом на Народната войска. През 1951 г. е преименуван на Дом на Народния флот, затова днес е известен и под старото си име ДНФ. От пролетта на 1992 г. е наречен Военноморски клуб. Построен е в ренесансов стил от 1897 г. до 1899 г. Първият етаж се е състоял от канцелария на Военното комендантството, офицерска столова, сладкарница, магазин и аптека. На втория етаж е имало библиотека, голям и малък танцувални салони, а на третия етаж и тавана – хотелски стаи. Официално клубът е открит на 31 декември 1899 г. с първия офицерски новогодишен бал. Бързо става един от културно-просветните центрове във Варна и средище на офицерите от гарнизона. От 1980 г. до 1983 година сградата е преустроена и разширена с нова част, построена в стила на старата. Днес Военноморският клуб разполага със заседателна зала, лекционна зала, библиотека. През 2016 г. сградата е реставрирана чрез строително-монтажни работи по фасадата, дограмата и покрива. Сега Военноморският клуб има киносалон с 350 места, концертна зала със 120 места, заседателна зала, конферентна зала, лекционни зали, изложбена и игрална зали, библиотека, ресторант, дневен бар и хотел с 9 апартамента и 22 стаи. Във военния клуб работи социална кухня, която осигурява топъл обяд на военнопострадали, пенсионирани военнослужещи и ветерани. Клубът развива активна културно-артистична работа и художествено-творческа самодейност чрез 8 формации – ансамбъл „Фолклорни ритми“, вокално-инструментален състав „Морски полъх“, детско шлагерно студио „Да“, музикално-артистична формация „Палас“, вокална група „Прибой“, танцова формация „Марина“, клуб по спортни танци „Одесос денс 1975“ и театрална формация „Весел миг“. Военноморският клуб е един от най-големите културно-информационни центрове и една от най-забележителните сгради във Варна. Фестивален и конгресен център Фестивален и конгресен център – Варна (ФКЦ) е открит през 1986 г. От създаването си той се налага като център на най-престижните местни събития в областта на изкуството и културата. Там, освен артистични прояви и фестивали, се организират и научни срещи, семинари, различни фирми отбелязват своите годишни празници. ФКЦ е съорганизатор на Международния филмов фестивал „Любовта е лудост“, фестивала на българския игрален филм „Златната роза“, фестивала на европейските филмови копродукции, международния музикален фестивал „Варненско лято“, Варненския театрален фестивал, Международния майски хоров конкурс, Международния балетен конкурс – Варна, Европейския музикален фестивал, Коледния и Майския салон на изкуствата, международния детски фестивал на изкуствата „Съзвездие море – слънце, младост, красота“. Сградата на Фестивален и конгресен център се намира в непосредствена близост с входа на Морската градина. Дворец на културата и спорта, и Летен театър Варна Дворецът на културата и спорта (ДКС, наричан още Спортна зала) е комплекс за конгресни, културни и спортни прояви. Разполага с 6 зали, възстановителен център, фитнес зала, пресцентър, модерен търговски център. Спортно-възстановителният център разполага със сауни, тангентори. Дворецът има търговски център с възможности за почивка и приятно прекарване на свободното време. Административно към Двореца на културата и спорта е причислен и Летният театър в Морската градина. В Летния театър се организират национални и международни прояви. Национално училище по изкуствата „Добри Христов“ Създадено е като музикално училище през 1944 г. и е първият държавен музикален институт във Варна. През 1956 г. училището получава името на бележития музикален педагог, критик, композитор, академик Добри Христов. Възпитаници на училището са изявени диригенти, композитори, певци, концертиращи артисти, музиковеди, оркестранти, преподаватели във висши училища, музикални и балетни педагози, балетни артисти. Сградата на училището „Д. Христов“ е паметник на културата, публична държавна собственост към Министерството на културата. От януари 2004 г. получава статут на Национално училище по изкуствата, което е първото извънстолично национално училище. Издателства Издателство Стено Издателство Зограф Издателство Славена Издателство Морски свят Творчество, посветено на Варна Българските изпълнители Йорданка Христова, Веселин Маринов, Георги Германов и други са посветили свои песни на града. Галерии Градска художествена галерия „Борис Георгиев“ Градската художествена галерия „Борис Георгиев“ е разположена в сградата на бившата Мъжка гимназия. Тя е построена в края на 19 в. и е издържана в традицията на неоготическата архитектура. Градската художествена галерия е създадена с протокол от 12 януари 1944 г. на Общото събрание на Дружеството на варненските художници. Сред учредителите са Кирил Шиваров, Константин Щъркелов, Александър Дякович. Намира се на сегашното си място от 1988 г., след основно преобразуване на сградата на Мъжката гимназия. От 1999 г., след решение на Общинския съвет, носи името на Борис Георгиев. Градската художествена галерия е съорганизатор и партньор в международни проекти в областта на съвременното изкуство, които осъществяват размяна на изложби, пленери и симпозиуми, творчески специализации и гостувания на групи и отделни художници. Галерията е домакин на Международното биенале на графиката, съорганизатор е и на фестивала на визуалните изкуства „Август в изкуството“. В залата на последния, трети етаж, се организират концерти от програмата на Международния музикален фестивал „Варненско лято“, театрални спектакли, модни ревюта. Други галерии Кина Кино Арена мол Варна Кино Арена Гранд мол Варна Кино „Българан“ Фестивален и конгресен център – Варна Кино Cinema City – Delta Planet Mall Филми, снимани във Варна Голямата змия (1967) Голямата победа (1972) Като песен (1973) Фаталната запетая (1979) Комбина (1982) Баш майсторът на море (1982) Мъгливи брегове (България-СССР, сниман 1985 г., премиера 6 март 1986 г.) Васко да Гама от село Рупча (1986) Някой пред вратата (1987) Непобедимите 3 (2013) Бензин (2017) Господин Х и морето (сериал, заснет 2018 год, излъчван през 2019 г. по Нова телевизия) Библиотеки и читалища Регионална библиотека „Пенчо Славейков“ Народно читалище „Просвета 1927“ кв. Аспарухово Народно читалище „Христо Ботев 1928“ Народно читалище „Възрождение 1870“ Народно читалище „Варненски будители 1926“ Народно читалище „Отец Паисий 1934“ Народно читалище „Васил Левски 1945“ Народно читалище „Васил Левски 1927“ кв. Галата Народно читалище „Асен Златаров 1946“, кв. Чайка Народно читалище „Елин Пелин 1977“ Народно читалище „Цар Борис III“, кв. Победа Народно читалище „П. Р. Славейков 1928“ Народно читалище „Прогрес 1927“ кв. Виница Народно читалище „Искра 1924“ Народно читалище „Христо Смирненски 1946“ Народно читалище „Михаил Шолохов 1958“ с. Казашко Народно читалище „Св. св. Кирил и Методий 1927“ с. Тополи Народно читалище „Димо Цонков 1927“ с. Звездица Народно читалище „Искра 1909“ с. Константиново Народно читалище „Ясна поляна-2014“ Сцени на открито Сцена „Раковина“ Сцена „Амфитеатър“ Летен театър Лятно кино (в ОСРК „Младост“) Редовни събития Варна е известна и с традиционния хипарски празник в България „Джулай морнинг“, възникнал още по времето на социалистическия режим. Всяко лято на 30 юни срещу 1 юли големи групи хора се събират на варненския вълнолом (през последните години и в други местности по цялото Черноморие), за да посрещнат заедно Слънцето, което изгрява над морето. Спорт Градът има многогодишни традиции в спорта. Действащи са няколко футболни стадиона, сред които базите на ПФК Черно море (Варна) и ПФК Спартак (Варна). В процес на пълно преустройство е градският стадион „Юрий Гагарин“, чието име ще бъде променено на „Варна“. След края на новоизграждането му стадионът се очаква да отговаря на всички изисквания на УЕФА и да бъде най-модерният в България. Традиционно националният отбор на България по волейбол играе във Варна. Четири поредни лиги са се състояли в Двореца на културата и спорта. В последните години градът се обособява и като център за плажен волейбол и кандидатства за град домакин на Световните киберигри. Многократно Варна е била домакин на спортни прояви като Световното първенство по водно спасяване през 1970 г., Световното първенство по художествена гимнастика през 1969 г. и през 1987 г., Републиканското първенство по карате „Киокушин“. В града има клубове по бадминтон, тенис, баскетбол, плуване, бейзбол, бокс, културизъм, стрелба, езда, колоездене, картинг, спортно катерене, спортно ориентиране, а от Аспаруховия мост се правят скокове с въже (бънжди). Спортни клубове Спортни съоръжения Дворец на културата и спорта ОСРК „Младост“ (2 футболни, 1 волейболно, 1 баскетболно игрище; лекоатлетическа писта; зала за тенис на маса и бадминтон (в строеж); ледена пързалка; зала за скуош; голф игрище; скейтборд парк; площадка за ролери; стена за скално катерене; детски кът; лятно кино) ОСК „Морска градина“ (1 футболно, 1 волейболно игрище; 1 тенис корт) ОСК „Аспарухов парк“ (2 футболни, 1 волейболно, 1 баскетболно игрище) ОСК „Чайка“ (1 футболно, 1 баскетболно игрище) СК „Технически университет“ (1 футболно – стандартни размери, 3 футболни, 1 баскетболно игрище) Спортни игрища „Гранд спорт арена“ СК „Тринити парк“ (1 футболно, 1 волейболно, 1 баскетболно, 1 хандбално игрище; игрища за бадмингтон и футзал; 1 тенис корт; зала за фехтовка) СК „Простор“ (тенис кортове; футболни, волейболни, баскетболни и хандбални игрища) СК „Локомотив“ (футболен стадион + 3 футболни игрища; лекоатлетическа писта; щурмова стълба) СК „Спартак“ (футболен стадион + 2 футболни игрища) СК „Студентска“ (открити игрища за футбол, баскетбол, многофункционална спортна площадка (за волейбол и тенис на корт), фитнес, тенис на маса и детска площадка, пътека за бягане и каране на ролери) СК „Чудните Скали“ (стена за катерене) Стадион „Варна“ (в строеж) Стадион „Тича“ Стадион „Владиславово“ (в преизграждане) Плувен комплекс „Приморски“ (2 открити и един закрит басейн; фитнес и спа център) Плувен комплекс „Младост“ (дом „Младост“) Басейн „Делфини“ Гребна база „Аспарухово“ Конна база „Виница“ Забележителности Градът е част от Стоте национални туристически обекта на БТС с Археологически музей (Варна) и Военноморския музей. Праисторически и антични Варненският халколитен некропол – с обработеното около 4400 – 4100 г. пр. Хр. златно съкровище. Находките са експонирани във Варненския археологически музей, самият некропол е занемарен и на практика недостъпен за разглеждане. Римските терми на Одесос са сред най-запазените архитектурни паметници от античния период в страната и се намират в югоизточната част на днешния град, в близост до пристанището. Термите са изградени към края на 2 век. Според проучванията височината на сводестите конструкции е била над 20 m, а общата площ на съоръжението около 7000 m2. Баните са работили до края на 3 век. През 19 век подземията на термите са ползвани като затвор. През 1892 г. стамболовистите затварят и изтезават в термите Петко войвода. В днешни дни през лятото в термите работи летен театър, изнасят се концерти. Музеи Варненският Археологически музей заема площ от 2000 m2 и има 32 зали с постоянни изложби: Праистория, Античност, Средновековие, Възрожденска иконопис. Там се намира и едно от най-старите златни съкровища в света, датирано отпреди 4000 години преди Христа, по-старо от което е само откритото в Града на птиците при Пазарджик. Първите археологически материали са били събрани от Карел Шкорпил и Анание Явашов през 1887 г. На 3 юни 1887 г. с наличните находки уреждат музей в Градската библиотека. Четири години по-късно, по нареждане на тогавашното Министерство на народното просвещение (1892 г.), варненските дейци неохотно са принудени да изпратят сбирката в София, за създаване на централен музей (1893 г.). Година по-късно (1894 г.) Карел Шкорпил урежда нова музейна сбирка, която пренася в Девическата гимназия (1895 г.). Дълги години заради нежеланието на министерството да се създават музеи извън София, археологическата сбирка се помещава в приземието на Девическата гимназия. През 1906 г. тържествено в помещение на тавана на гимназията е открит Окръжен музей. През 1993 г. сградата на гимназията е изцяло заета от възстановения Археологически музей. Военноморски музей Парк музей „Владислав Варненчик“ Къща музей на Георги Велчев Музей за историята на Варна Музей на Възраждането Етнографски музей Варненски природонаучен музей Музей на куклите Историко-етнографски комплекс „Прабългарско селище Фанагория“ Морска градина и други паркове Със своите 850 декара Морската градина на Варна е национален паметник на градинското и парковото изкуство. Нейното строителство е по проект на Антон Новак, чешки градинар-декоратор, поканен в града от Карел и Херман Шкорпил. В морската градина има Алея на възрожденците с паметници на бележити българи от Възраждането и националноосвободителните ни борби. На входа на Морската градина се намира паметникът на Антон Новак. Неповторимостта и притегателната сила на Морската градина или Приморския парк се дължат и на съседството на морето, и на плавното преливане на морския ландшафт със зеленината на бреговата зона. Плитководието на Варненския залив и подхранването на брега от едрия пясъчник от срутищата на високия скат обуславят по-нататъшното разширяване на бреговата ивица навътре в морето. Средно на всеки квадратен метър от ската се падат 5 m2, отвоювани в морето. Тази особеност на нарастване на Приморския парк към морето, както и развитието на морските спортове, го правят привлекателно и перспективно място за почивка. В Морската градина са разположени Варненският аквариум и Делфинариумът. Крайбрежната алея или така наречената и силно оспорвана от гражданите „Алея първа“ (проект) е зона между Морската градина и плажа. От 2001 г. тя се стопанисва от консорциума „Алея първа“, обединяващ всички концесионери на варненските плажове – „Фамилия“ ООД, „БГГ“ ЕООД, „Камбана“ ЕООД, „ЕТ Дист – Димитър Атанасов“ и „Лазурен бряг 91“ ЕООД. През март 2009 г. терените на Алея първа са преактувани като частна държавна собственост от заместник-областния управител на Варна в нарушение на чл. 6, ал. 1 и ал. 3 от Закона за държавната собственост и са продадени на „Холдинг Варна“ (групировката ТИМ). От 2012 г. холдингът започва 5 големи строежа върху площ от 118 декара на варненския бряг. Проектът се поддържа от държавната власт – всички правителства, в разрез с позицията на гражданското общество, което иска да запази автентичната морска природа на парка. В близост до Варна на площ от 13 207 декара се намира природният парк Златни пясъци със скалния Аладжа манастир. Той е вторият обявен парк в България след Национален парк Витоша. Аспарухов парк Парк „Владислав Варненчик“ Парк „Младост“ Парк-паметник на българо-съветската дружба Университетска ботаническа градина – Варна Зоологическа градина Варненската Зоологическа градина е открита на 30 април 1961 година. Дело е на арх. Б. Маркова и арх. К. Каракашев. Огромна заслуга за построяването на парка има тогавашният кмет Николай Бояджиев. Зоологическата градина е разположена в Морската градина, близо до Делфинариума и Природо-научния музей. Тя е дом на общо 300 представители от 60 вида птици, хищници, тревопасни, примати и водоплаващи. През 1998 г. е създадено общинско предприятие „Зоокът“, което стопанисва и менажира Зоопарк Варна. От 2007 г. е открит и „Спасителен център“, който помага на пострадали животни и след лечението им ги връща обратно в природата. Програми „Осинови животно“ – стартира през януари 2013 г. Благодарение на нея много животни намират свой благодетел, който да финансира изхранването, грижата и облагородяване на жизнената им среда, като плаща месечна издръжка за своя избраник. „Стани дарител“ – чрез тази програма се набавят необходими материали, инструменти и консумативи за парка, дарени от доброволци. Сектор Птици Паркът разполага с три езера и една волиера. Тук посетителите могат да видят розов пеликан (изключително рядък вид, включен в Червената книга на България), поен лебед, няколко вида патици и гъски, мандаринка, каролинка, червен ангъч, златен, сребърен и кралски фазан, чернокрил и бял паун, жълтокачулат какаду, качулат кресливец, корела, пъстра розела, малък александър, бъбрив вълнист папагал, бял и черен щъркел (някои от тях са били пациенти на Спасителния център в градината, но въпреки лечението са с трайни увреждания и не могат да бъдат пуснати на свобода), скален орел, белоопашат мишелов, бухал. Подсектор Гризачи Тук посетителите могат да видят представители на видовете нутрия и морско свинче. Сектор Тревопасни Срещат се представители на следните животински видове: елен, сърна, муфлон, обикновено и шотландско пони, магаре, лама, двугърба камила, дива коза, камерунска коза, прасе-джудже. Сектор Хищници Зоологическата градина е дом на следните представители от раздел Хищници: сибирски тигър, лъв, лисица, вълк, кафява мечка, дългоносо мече, шоколадов скункс. Сектор Примати Тук са най-атрактивните обитатели на Зоологическата градина – мауймуна гвенон (коткоподобна маймуна). Други Със своите 800 декара паркът резиденция Евксиноград е национален паметник на градинското и парковото изкуство. Неговите архитектурни и исторически паметници, както и неговото минало на духовен център, го правят желано място за посещение и почивка. Той е естествено продължение на Морската градина на север и връзка с парка на курорта Константин и Елена. Астрономическата обсерватория и планетариум „Николай Коперник“ – първият в България астрономически комплекс, открит през 1968 г. Комплексът се състои от астрономическа обсерватория, планетариум и кула с махало на Фуко. Намира се в централната част на Морската градина. Планетариум на ВВМУ „Н. Й. Вапцаров“. Железопътната гара във Варна е изградена по проекта на железопътната гара в Бургас. Поради тази причина двете сгради са еднакви в архитектурното отношение. Фестивален и конгресен център Личности Сред известните политици с варненски произход са Илко Ескенази (СДС), Александър Йорданов (СДС), Миглена Тачева (НДСВ), Даниел Вълчев (НДСВ, ДБГ), Николай Василев (НДСВ), Борислав Ралчев (НДСВ), Петър Димитров (БСП), Меглена Плугчиева (БСП) и Костадин Костадинов (Възраждане). Варна е роден град на учени и изследователи в различни области. Видни учени, родени в града: Димитър Чернев, Милко Бичев, Илия Вълков, Фриц Цвики. Градът е родно място на много хора, реализирали се в различни области на културата. Актьорите Катя Динева, Кръстю Лафазанов, Христо Гърбов, Иван Кондов, Стефан Мавродиев, са от морската столица. Композиторите Анастас Наумов и Хайгашод Агасян, музикалните изпълнители Николай Докторов, Ваня Щерева, Тодор Костов, Филип Киркоров, Деси Добрева, Гери-Никол, Дара, Нина са родени във Варна. Художниците Георги Велчев, Борис Георгиев, Ванко Урумов, скулпторът Кирил Шиваров, писателите Мирослав Господинчев, Марко Стойчев също са родом от Варна. Външни препратки Топографска карта на гр. Варна и региона Литература Константин Тотев, Валентин Плетньов: Византийско изкуство. Християнски реликви от Варненско XI-XIV век. Byzantine art: Christian relics from Varna region 11th-14th centuries. Варна, Славена, 2011 Симеон Кулиш: Варненската комуна (29 декември 1919 – 23 май 1921). Социално-икономически и политически аспекти. Битката между „Давид и Голиат“. – Минало, 2011, No 3 Ангел Дюлгеров: Паралелни светове. Варна, Славена, 2011 Борислав Дряновски: Кметовете на Варна. Част 2: 1903 – 1923. Варна, Славена, 2011 Ангел Дюлгеров: Паралелни светове: Литературата на Варна. Десет очерка за съвременни български писатели. Варна, Славена, 2011 Петър Стоянов: Варна между двете световни войни 1919 – 1939. Варна, Стено, 2003 Томова, Красимира и Бозова, Тинка: Кметовете на Варна, Варна: МС, 2010. ISBN 978-954-8493-12-3 Пасков, Емил Величков: Варна – архитектура, архитекти, Варна: МС, 2009. ISBN 978-954-92262-2-5 Бележки Цитирани източници


text: Анимационен филм (наричан още мултипликационен или трикфилм) е филм, чиито кадри представляват снимки на нарисуван фон, върху който се наслагва прозрачна плака с героите, които се задвижват чрез анимиране. Художникът-аниматор рисува основните пози на героя, а фазовчикът рисува фазите на движението. Колористът попълва цветовете. След заснемане на плаките от оператор и прожектиране на лентата върху екран се създава илюзията, че рисунката се движи. Анимационният филм може да бъде рисуван, куклен, изрезков или компютърен. Основоположник на анимационното кино в света е американският художник Уолт Дисни, създател на легендарния герой Мики Маус и на първия пълнометражен анимационен филм „Снежанка и седемте джуджета“ през 1937 година. През 1950 година в Европа чешкият режисьор Едуард Хофман (Eduard Hoffman) създава филма „Сътворението на света“ (La Creation du Monde) по оригинални рисунки на френския художник и карикатурист Жан Ефел (Jean Effel). Основоположник на българската анимационна школа е Тодор Динов – 1952 г. На огромна популярност в България се радваше анимационният сериал Ну, погоди!, режисиран от Вячеслав Котьоночкин (СССР). В наши дни все по-често се използват компютри за оцветяване на героите, наслагване на подвижните герои върху фона и монтаж на филма. Анимационни са и филмите, които се рисуват с компютърна графика. Според съвременните анимационни сериали обичайната бройка на сериите е 13, като една серия трае средно 20 минути. В една серия може да бъдат събрани два делими епизода (а може и три). Бележки


text: Химията е наука, която изучава състава, структурата и свойствата на веществата (химичните елементи и техните съединения), както и превръщането на едни вещества в други в хода на различни химични реакции. Като природна наука химията изучава строежа на веществото, съставено от атоми, молекули и йони, и обяснява химичните процеси с помощта на понятията енергия и ентропия. Дяловете на химията се групират според вида на изучаваните вещества или според начина на изследване. Така неорганичната химия изучава неорганичните вещества, органичната химия – органичните съединения, биохимията – веществата и химичните процеси в живите организми, физикохимията – трансформациите на енергията при химичните процеси, аналитичната химия – състава и структурата на веществата. През последните години се обособяват множество специализирани и интердисциплинарни области, като неврохимията – химичното изучаване на нервната система. История на химията Първата химична реакция, овладяна от човека, е горенето. Въпреки това в продължение на хилядолетия огънят е считан за мистична сила, която превръща едно вещество в друго (дървото – в пепел, водата – в пара), като при това се отделят светлина и топлина. Огънят участва в множество дейности на хората от ранните общества – както в бита (например готвене и осветление), така и в производството (грънчарство, топене на метали, изработка на тухли и направа на инструменти). Древните хора са се опитвали да разберат защо различните вещества имат различни свойства (цвят, плътност, аромат), защо съществуват в различни агрегатни състояния (газообразни, течни и твърди) и защо реагират по различен начин, когато са изложени например на температурни промени. Обща черта на древните теории е опитът да се открият малък брой първични елементи, които съставят всички останали вещества в природата. Вещества като въздуха, водата и почвата, различни форми на енергия, като огъня и светлината, и по-абстрактни понятия като идеите, етера и небето са често срещани в древните цивилизации, например в гръцката, индийската, китайската и тази на маите. Всички те считат въздуха, водата, земята и огъня за основни елементи. Атомизъм в Древна Гърция Един от първите научни опити за обяснение на някои химични явления е древногръцкият атомизъм, който възниква едновременно с учението за четирите основни елемента – огън, вода, въздух и земя. За основатели на атомизма се смятат философите Левкип и Демокрит, които заявяват, че атомите са най-малките, неделими частици материя. Приблизително по същото време подобна концепция разработва индийският философ Канада. Тези теории са изцяло умозрителни поради липсата на емпирични данни. Без научни доказателства е лесно да се отрече съществуването на атомите. Аристотел се обявява против съществуването на атомите през 330 г. пр.н.е. Алхимически период Алхимическият период (III–XVII век) е времето на търсене на философския камък. Алхимическата теория, основана на античните представи за четирите елемента, се преплита с астрологията и мистиката. Алхимическият период се разделя на три по-малки периода – Александрийска, Арабска и Европейска. Александрийска алхимия В Александрия става съединяване на теориите на Платон и Аристотел с практическите знания за веществата, свойствата им и преобразуванията им. Смята се, че самото название „химия“ произхожда от древното название на Египет – „Кем“ или „Хем“. Понякога се счита, че терминът идва от гръцки – χυμος или χυμενσιζ. Основният предмет на изучаване на алхимията са металите. В преплитането с астрологията се ражда и специфична символика и съответствие: сребро – Луна, живак – Меркурий, мед – Венера, злато – Слънце, желязо – Марс, калай – Юпитер, олово – Сатурн. Покровител на химията в Александрия става египетският бог Тот или неговият гръцки аналог Хермес. От този период са останали и някои писмени доказателства, че египетските алхимици са познавали амалгамата – процеса на позлатяване и извличането на злато и сребро от руди. Сред най-важните представители на гръцко-египетската алхимия, чието имена за дошли до наши дни, може да се отбележат Болос Демокритос, Зосим Панополит и Олимпиодор Млади. Написаната от Болос книга „Физика и мистицизъм“ (около 200 г. пр.н.е.) се състои от четири части, занимаващи се със злато, сребро, скъпоценни камъни и пурпур. Болос предлага за първи път идеята за преобразуването на металите – превръщането на един метал в друг (особено неблагородни метали в злато), която се превръща в основна задача на алхимичния период. Зосим в своята енциклопедия (3 век) определя химията като изкуството за правене на злато и сребро, описва тетрасомат – поетапен процес на получаване на изкуствено злато, и по-специално обръща внимание на забраната за разкриване на тайните на това изкуство. От Александрийския период са запазени много херметични текстове, които представляват опит за философско-мистично обяснение на трансформациите на веществата, включително известният „Изумрудена таблица“ на Хермес Трисмегист. Сред безспорните практическите постижения на гръцко-египетските алхимици трябва да се включат откриването на амалгамирането. Амалгама на златото започва да се прилага при позлатяването. Александрийските учени подобряват метода за извличане на злато и сребро от руди, като за целта широко използват живак, произвеждан от цинобър или каломел. В допълнение към практическата стойност, уникалната способност на живака да образува амалгама допринася за третирането на живака като „специален, първичен“ метал. Алхимиците разработват начин за почистване на златото. Арабска алхимия Теоретичната основа на арабската алхимия продължава да бъде учението на Аристотел. Въпреки това, развитието на алхимична практика изисква нова теория, основана върху химичните свойства на веществото. Джабир ибн Хайян (Гебер), смятан за баща на химията от мнозина, в края на 8 век разработва нова теория за произхода на металите, според която металите се образуват на два различни принципа. Златото е смятано за съвършен метал и Джабир смята, че за неговото получаване се изисква специално вещество, което той нарича философски камък (Lapis Philosophorum), или еликсир. Този еликсир е трябвало да притежава и много други свойства – да лекува болести и дори да дава безсмъртие. Живачно-сярната теория е теоретична основа на алхимията за следващите няколко века. В началото на 10 век, друг виден арабски алхимик, Ар-Рази (Разес), усъвършенства тази теория, като добавя към живака и сяра на принципа на твърдостта, или философската сол. Арабската алхимия, за разлика от Александрийската, е доста рационална, мистичните елементи в нея са повече по традиция. В допълнение към основната теория на алхимията, по време на арабския етап се раждат понятията лабораторна техника и оборудване, методика на експеримента и апаратура. Арабските алхимици безспорно достигат несъмнени практически успехи – те извличат антимон, арсен, и очевидно, фосфор, произвеждат оцетна киселина и разреждат разтвори на минерални киселини. Важно събитие при арабските алхимици е създаването на рационална фармация и аптеки, като е разработена традицията на древната медицина. Европейска алхимия Научните разработки на арабските алхимици постепенно проникват в Средновековна Европа през 13 век. Техните съчинения и книги са преведени най-напред на латински, а след това и на други европейски езици. В Европа към символиката на алхимията се прибавят много елементи от митологията и християнската религия. В европейската алхимия има много повече мистика, отколкото в арабската. Както църковните, така и светските власти нееднократно забраняват заниманията с алхимия. Данте Алигиери в своето най-известно произведение, „Божествена комедия“, поставя в осмия кръг на ада всички онези, които се занимават с алхимия. В същото време тя процъфтява в манастирите и кралските дворове. Сред най-големите имена на европейските алхимици могат да се отбележат Алберт Велики, Роджър Бейкън, Арналдо де Виланова, Реймонд Лулий и Васил Валентин. Р. Бейкън дава определение на алхимията както следва: „Алхимията е наука за това как да се подготви състава, или еликсира, който, когато се добави към неблагородни метали, ги прави перфектни метали“. Към началото на 14 век европейската алхимия за първи път постига значителни успехи и по този начин е в състояние да се съревновава и победи арабската по отношение на разбиране на свойствата на материята. През 1270 г. италианският алхимик Бонавентура при опитите си да получи универсален разтворител, получава разтвор на амониев хлорид в азотна киселина, който може да разтваря златото, наричано още царя от металите (оттам произлиза и названието на този разтвор – царска вода). Псевдо-Гебер, един от най-значимите средновековни европейски алхимици, които работят в Испания през 14 век и който подписва своите съчинения с името Гебер, прави подробно описание на концентрирани минерални киселини (сярна киселина и азотна киселина). Използването на тези киселини в алхимичната практика води до значително увеличение на знанията на алхимиците за веществата. В средата на 13 век в Европа започва производството на барут, като първото му описание (дадено не по-късно от 1249 г.) очевидно е направено от Р. Бейкън (често упоменаван от монах Б. Шварц, което дава основание да бъде считан за основател на барутното дело в Германия). Появата на огнестрелното оръжие е силен стимул за по-нататъшното развитие на алхимията и преплитането ѝ със занаятчийската химия. Раждане на химията като наука През 1605 г., сър Франсис Бейкън, публикува „Усъвършенстване и напредък на обучението“, в което се съдържа описание на това, което по-късно ще бъде известно като научен метод. През 1615 г. Жан Бегин публикува Tyrocinium Chymicum, ранен учебник по химия, и в него включва първото по рода си химично уравнение. Смята се, че Робърт Бойл, наричан понякога и от някои бащата на химията, прилага и усъвършенства съвременния научен метод и започва да отделя по този начин химията от алхимията. Той е атомист, но предпочита думата корпускула, или частица, вместо атом. Има различни приноси в химията, като законът на Бойл, опити за изработване на корпускулярна теория и полагане основите на химичната революция. През 1754 г. Джоузеф Блек изолира въглероден диоксид, който той нарича „фиксиран въздух“. Карл Вилхелм Шееле и Джоузеф Пристли независимо един от друг изолират кислород, наречен „огнен въздух“. Но човекът, който официално е признат за основоположник на съвременната химия, е Антоан Лавоазие, френски учен, формулирал закона за запазване на масата през 1789 година. Независимо от него, в Русия през 18 век Михаил Ломоносов формулира закона за запазване на веществото при химичните реакции и закона за запазване на енергията, като развива оригинални схващания за молекулния строеж и природата на топлината. С това химията придобива строго количествен характер, което позволява да бъдат направени надеждни прогнози. През 1800 г. Алесандро Волта открива химичната батерия и по този начин слага основите на електрохимията. През 1803 г. Джон Далтон открива няколко важни закона, които по-късно носят неговото име. След като Фридрих Вьолер през 19 век успява (макар и случайно) да синтезира органично съединение от неорганични, се откриват огромни нови възможности за развитие в областта на химията. Периодичната таблица на елементите В продължение на столетия към списъка на химичните елементи се прибавят нови. За огромно постижение в химията се смята организирането и подреждането на този списък от елементи от руския учен Дмитрий Менделеев. Това спомага да се разбере вътрешната структура на атома. Менделеев не само успява да подреди елементите, но и да предскаже свойствата на тези, които тогава все още не са били открити и местата им в периодичната таблица са били празни – германий, галий и скандий. Той прави това през 1870 година, като галият е открит през 1875 и проявява почти всички свойства, предречени от Менделеев. След откритията на Ърнест Ръдърфорд и Нилс Бор, отнасящи се до структурата на атома, и особено след откритието на радиоактивността се налага учените драстично да променят някои свои представи за света и природата. Основни раздели Химията обикновено се разделя на няколко основни подобласти, както и на няколко основни интердисциплинарни и по-специализирани области: Аналитична химия – анализ на проби от вещества, с цел да се определи техният химичен състав и структура. Част аналитичната химия е създаване на стандартизирани експериментални методи, които намират приложение във всички останали експериментални области на химията. Биохимия – изследване на химичните съединения, химичните реакции и химичните взаимодействия, които протичат в живите организми. Биохимията е тясно свързана с органичната химия, както и с молекулярната биология, генетиката, медицинската химия. Неорганична химия – изследване на свойствата и реакциите на неорганичните вещества. Разграничението между органична и неорганична химия не е твърдо и двете области понякога се застъпват, например при металоорганичната химия. Органична химия – изследване на органичните вещества. По дефиниция органичните вещества са тези, които имат за основа въглероден скелет. Теоретична химия – изследване на химията чрез фундаментални теоретични системи, обикновено базирани на математиката и физиката. Физикохимия – изучаване на фундаменталните физични свойства, в частност на трансформациите на енергията и динамиката, при химичните системи и процеси. Важни подразделения на физикохимията са химическата термодинамика, химическата кинематика, електрохимията, статистическата механика и спектроскопията. Физикохимията е тясно свързана с молекулярната физика, квантовата химия и теоретичната химия. Ядрена химия – изследване на взаимодействията на съставните елементи на атома и на трансмутацията. Някои други по-тесни области на химията са агрохимията, астрохимията, атмосферната химия, геохимията, колоидната химия, кристалохимията, магнетохимията, математическата химия, неврохимията, петрохимията, радиационната химия, стереохимията, супрамолекулярната химия, термохимията, фотохимията, химичното инженерство, ятрохимията. Основни понятия Елементарна частица Елементарните частици са основните градивни блокчета на материята, нейните фундаменти, от които са изградени композитните частици като протоните или неутроните. Стандартният модел във Физиката на елементарните частици класифицира, подрежда и обяснява свойствата и взаимодействията им. Единствената ненаблюдавана, но предсказана теоретично частица от Стандартния модел е Хигс бозонът. Атом Атомът е считан за основната градивна частица на веществото и се състои от плътна централна част, наречена атомно ядро, която е с положителен електричен заряд, заобиколена от облак електрони с отрицателен електричен заряд. Атомното ядро е изградено от протони и неутрони. Електроните в атома са свързани с ядрото с електромагнитна сила. Атомите могат да съществуват в свободно състояние или да се свързват помежду си чрез химична връзка в молекули. Молекула Молекулата е повече или по-малко устойчиво съчетание от определен брой атоми, свързани помежду си чрез химични връзки. Молекулите се считат за неутрални и всичките им валентности са наситени. Молекула, която се състои от огромен брой атоми, се нарича макромолекула. Йон Йоните са електрически заредени частици, образувани при отделяне или приемане на електрони от атоми или молекули. Броят на електроните не е равен на броя на протоните и съответно положително заредените йони се наричат катиони, а отрицателно заредените – аниони. Вещество Химичното вещество е материал с определена и постоянна химическа структура, с други думи физическа субстанция с обособен и специфичен химичен състав. Такива са химичните елементи и химичните съединения. Вещество в съвременната физика се нарича вид материя, съставена от фермиони или съдържаща фермиони наред с бозони и има маса в покой. Състои се от частици, най-често електрони, протони и неутрони. Последните две образуват ядрата на атомите. При необикновени обстоятелства, например в неутронните звезди, могат да съществуват необичайни видове вещества. Под вещество в биологията се разбира материя, образуваща тъканите на организмите. От химична гледна точка веществата се делят на чисти и смеси. Химичен елемент Химичен елемент се нарича група от атоми с еднакъв брой протони в ядрата си. Атомите на химичните елементи не могат да бъдат разделени или превърнати в други атоми с помощта на химични средства. Повечето химични елементи могат да образуват няколко прости вещества с различен строеж и различни свойства. Явлението се нарича алотропия, а отделните прости вещества на един елемент могат да преминават от едно в друго чрез химични процеси. Химична връзка Химичната връзка представлява връзката, която се осъществява между атомите или между йоните във веществата. Тя се осъществява чрез обща електронна двойка. Основна причина при свързването на атомите е понижаването на енергията им в хода на взаимодействието, защото телата с по-ниска енергия са по-стабилни, по-устойчиви. Създаването на съвременна теория за химичната връзка стана възможно едва след изясняването на строежа на електронната обвивка на атомите на химичните елементи и утвърждаване на представата за електричната природа на силите, обуславящи химичното сродство между атомите и възникването на химична връзка. Химична реакция Химичната реакция е явление, при което едни вещества се превръщат в други вещества, най-често различни по състав и строеж от изходните. В нея участват градивните частици на веществата – атоми, молекули или йони. В хода на реакцията частиците се прегрупират. Веществата, които се получават при превръщането, се наричат продукти на реакцията. Реакциите протичат, съпроводени от някакви външни признаци: отделяне на газ, топлина или светлина, образуване на утайка от неразтворимо вещество или промяна на цвета. Условията за протичане на реакцията са увеличаване на контактната повърхност на реагентите или на енергията им чрез нагряване. Агрегатно състояние Агрегатното състояние е състояние на веществото, което се характеризира с определени качествени свойства. Изменението на агрегатното състояние се съпровожда със скокообразно изменение на свободната енергия, плътността, ентропията и други основни физически характеристики. Агрегатното състояние е следствие и резултат на фазов преход. Агрегатните състояния на веществата са пет: твърдо, течно, газообразно, плазма и Бозе-Айнщайнова кондензация. Те зависят от налягането и температурата. При повишаване на температурата веществото се топи и преминава в течно състояние. Често дадено агрегатно състояние се нарича и фаза, затова при преминаване от едно в друго агрегатно състояние казваме, че настъпват фазови превръщания. Основни химични закони Закон за запазване на масата Законът за запазване на масата гласи, че масата на система от вещества е постоянна, независимо от процесите, протичащи в нея. Това е частен закон и важи само за химични взаимодействия. Съвременната наука показва, че е възможно при определени условия в затворена система да възникне масов дефект. Това означава, че независимо от процесите, които протичат масата на веществата преди и след реакцията е еднаква. Този закон е изведен от руския учен Михаил Ломоносов. Закон за запазване на енергията Законът за запазване на енергията е основен природен закон, изведен емпирически. Той гласи, че пълната енергия на една затворена система е константа по отношение на времето, т.е. се запазва с времето. Казано по друг начин, енергията може да се преобразува от една форма в друга, но не може да бъде създадена или унищожена. Законът за запазване на енергията е универсален. Първият закон на термодинамиката изключва възможността за вечен двигател (перпетуум мобиле) от първи род. Днес понятието запазване на енергията се отнася за сумарната енергия на една система във времето. Тази енергия е съставена от всички форми на енергия, притежавани от системата. Вижте също Число на Авогадро Химическа промишленост Наркотични вещества Периодична система на елементите Списък на химическите теми Източници Външни препратки Проект The Periodic Table of Videos – Видео записи за химия на сайта youtube.com