text: Аврам Ноам Чомски () е американски лингвист, философ, когнитивен изследовател и политически активист. Той е институтен професор и професор емеритус по лингвистика в Масачузетския технологичен институт. Чомски е добре известен в академичните и научните среди като един от бащите на съвременната лингвистика, той е основна фигура в аналитичната философия. След 60-те години на 20 век той става по-известен като политически дисидент и анархист и се описва като либертарен социалист. Чомски е автор на над 150 книги и приема международно внимание за своите възгледи, макар че обичайно отсъства от мейнстрийм медиите. През 1950-те години започва да развива своята теория за генеративната граматика, която преминава през много преработвания и има силно влияние върху лингвистиката. Неговият подход върху изучаването на езика набляга на „присъщото множество, редица от лингвистични принципи, които са споделени от всички хора“, подход, познат като универсална граматика, „първоначално състояние и положение на изучаващия езика“ и откриването на „баланс за лингвистична вариация чрез по-общи възможни принципи.“ Той развива тези идеи в издадената през 1957 Синтактични структури (Syntactic Structures), която полага основите на концепцията за трансформативна граматика. Той също така създава Йерархия на Чомски, една класификация на формалните езици по отношение на тяхната генеративна сила. През 1959 г. Чомски публикува широко влиятелна рецензия върху теоретичната книга на Б.Ф. Скинър Вербално поведение (Verbal Behavior). В тази своя рецензия, както и в други свои текстове, Чомски широко и агресивно предизвиква бихейвиористичните подходи към поведението и езика, доминиращи в онова време, и допринася за когнитивната революция в психологията. Неговият натуралистичен подход към изучаването на езика е повлиян от философия на езика и ума. Започвайки с опозиция по отношение на Виетнамската война, за първи път артикулирана в неговото есе от 1967 г. Отговорността на интелектуалците (The Responsibility of Intellectuals) и по-късно развита в неговата книга от 1969 г. Американската власт и новите мандарини (American Power and the New Mandarins), Чомски се затвърждава като известен критик на американската външна и вътрешна политика. Той става открит политически коментатор и усърден активист и декларира себе си като анархо-синдикалист и либертарен социалист, принципи, които той смята за основани в Епохата на Просвещението и като „правилен и естествен израз на класическия либерализъм в епоха, която е напреднала в индустриалното общество“. Един от най-цитираните живи учени, Чомски е повлиял на широк спектър академични области. Допринася за развитието на нова когнитивистична рамка за изучаване на езика и ума. Водещ критик на външната политика на САЩ, неолиберализма и съвременния държавен капитализъм, израелско-палестинския конфликт и основните медии. Чомски и неговите идеи силно влияят на антикапиталистическите и антиимпериалистически движения. Кратка биография Чомски е роден във Филаделфия, Пенсилвания, син на еврейския учен Уилям Зеев Владимир Хомский (роден в Украйна) и Елси Хомская-Симоновская (еврейка от Беларус). Започвайки 1945 г. следва философия и лингвистика в Пенсилванския университет при Зелиг Харис, професор по лингвистика, чиито политически възгледи частично споделя. Получава докторска степен от Пенсилванския Университет през 1955 г., резултат на научната му работа в Харвардския университет през предишните 4 години. В докторската си работа започва да развива някои от лингвистичните си идеи, разработвайки ги по-късно в книгата си Синтактични структури (1957 г.), може би най-известния му труд в областта. След получаването на докторска степен Чомски преподава в Масачузетския технологичен институт в продължение на 19 години, като става и първият получател на професурата по модерни езици и лингвистика на името на Ферари П. Уард (1966 до 1976 г.) През тези години започва публично да коментира политически въпроси, привеждайки доводи срещу американското участие във Виетнамската война (около 1965 г.) През 1969 г. публикува първата си политическа книга, Американската сила и новите мандарини (American Power and the New Mandarins), съдържаща есета по темата. Оттогава е добре известен с дисидентските си политически възгледи, чете политически лекции по целия свят и пише редица книги и памфлети. Неговите убеждения, широко класифицирани като либертарен социализъм, му печелят както много привърженици, така и редица критици. Чомски продължава активно и научната си дейност като лингвист. Приноси към лингвистиката През 1955 г. Чомски въвежда трансформационните граматики като първи граматичен модел с акцент върху формалността и изричността. (Терминът генеративна граматика често се използва като синоним, въпреки че е по-тесен.) Трансформационните правила позволяват построяването и интерпретацията на изречения. С ограничено множество от такива правила и краен брой думи, човек е в състояние да изрича изречения от едно безкрайно множество (което включва изречения, никога не изричани). Способността за построяване на изказвания по такъв начин според Чомски е вродена и съответства на наличието на т.нар. езиков апарат. Този взаимодействащ с други системи апарат има поне два собствени компонента: когнитивна система за съхранение на информация и изпълнителна система за достъп към и обработка на тази информация. При това изпълнителната система не е специализирана спрямо даден език. Когнитивната система взаимодейства с две подсистеми на изпълнителната система: артикулаторно-перцепционната (A-P) и концептуално-интенционната (C-I). Съответно се въвеждат два интерфейса с две репрезентационни форми: фонетична форма за A-P интерфейса и логическа форма за C–I интерфейса. Може да се направи сравнение с традиционното описание на език на Аристотел: „звук със смисъл“. Тези структурни принципи са до голяма степен подсъзнателни, както и повечето други биологични и когнитивни свойства на човека. Универсалната граматика постулира, че съществуват вродени основни принципи на езиковия апарат, важни за всички езици. Тя представлява една теория за началното състояние на езиковия апарат. По-късните теории на Чомски (Принципи и параметри, Минималистична програма) премахват специфичните за даден език правила и редуцират дескриптивните изказвания до две категории: инвариантни спрямо езика принципи и специфични за даден език параметри. Придобиването на език тогава означава единствено научаването на необходимия лексикон (думи, морфеми и пр.) и фиксирането на една селекция от параметри. Граматиката на един език представлява тази селекция. Този подход е мотивиран от изключителната скорост, с която децата учат езици, сходните стъпки, следвани от децата по целия свят в този процес, както и факта, че децата правят характерни грешки, докато учат първия си език. Идеите на Чомски продължават да имат силно влияние върху редица поколения лингвисти. Интересно е да се отбележи, че заради бурното развитие на самия Чомски, негови бивши поддръжници често остават „назад“ и не споделят по-новите му виждания. В този смисъл съществуват поддръжници на Чомски за всяка една фаза на неговите теории. Йерархията на Чомски Чомски е известен с изследването си на формални езици през 1956 г. В опита си да определи дали те могат да изразят ключови свойства на човешките езици, той разпределя формалните граматики в класове с нарастваща изразителна мощ. Чомски заключва, че моделирането на различни аспекти на даден език изисква различни класове граматики. Например един регулярен език (език от третия клас граматики) е в състояние да опише английската морфология, но не и английския синтаксис (вижте също Приноси към други науки по-долу). Влияние върху българското езикознание Синтактичната теория на Чомски в България развиват проф. Йордан Пенчев, проф. Илиана Кръпова, доц. Петя Бъркалова. Най-силно чомскианството получава прием сред преподавателите и учените от Пловдивския университет. Приноси към психологията Лингвистичните трудове на Чомски оказват значително влияние върху психологията и нейното развитие през XX век. Теорията му за универсална граматика бе директно предизвикателство към утвърдилите се тогавашни бихевиористични теории и е важен принос към разбирането на детското развитие. Основните принципи на теорията (макар и не задължително по-силните изказвания на новите теории, вж. Принципи и параметри по-горе) са всеобщо приети. През 1959 г. публикува критика на Вербално поведение на Бъръс Фредерик Скинър, книга, в която лидерът на бихевиористите, доминирал психологията на XX век, аргументира, че езикът е само едно „поведение“. В тази книга Скинър твърди, че езикът, както всяко друго поведение – от отделянето на слюнка на едно куче, до изпълнението на един пианист – може да се припише на „тренировка с награди и наказания в интервал от време“. Езикът според Скинър се изучава на 100% от знаци и кондициониране от средата около изучаващия. Критиката на Чомски към методологията и основните предпоставки на Скинър проправят път за една революция срещу тогавашната доминираща психологията бихевиористична доктрина. В Картезианска лингвистика от 1966 г. и следващи трудове Чомски излага обяснение на човешкия езиков апарат, което се превръща в образец за изследвания и на други области на психологията. Много от сегашните концепции за това как действа разумът/психиката заимстват директно от идеи, чийто пръв модерен и убедителен автор е Чомски. Основните идеи са три. Първо, че разумът е „когнитивен“, т.е. де факто съдържа ментални състояния, вярвания, съмнения и т.н. Предишните възгледи отричат дори това, твърдейки че съществуват взаимоотношения само по схемата „стимул-реакция“ като например „Ако ме питаш дали искам А, аз ще отговоря да“. За разлика от това, Чомски показва, че обичайното тълкуване на разума, като притежаващ вярвания и дори подсъзнателни ментални състояния няма начин да е невярно. Второ, той привежда доводи за това, че значителна част от способностите на разума на възрастния човек са вродени. Въпреки че новородените деца не са в състояние автоматично да проговорят на даден език, всички те се раждат с изключителна способност за изучаване на езици, която им позволява много бързо да „попиват“ по няколко езика през ранните си години. Впоследствие психолозите разширяват тази теза отвъд езика; разумът на новороденото вече не се смята за „празна дъска“. Трето, Чомски създава концепта за „модулност“, ключов признак на когнитивната архитектура на разума. Разумът се състои от множество взаимодействащи, специализирани подсистеми с ограничени интеркомуникационни потоци. Този модел се различава значително от старата идея, че всяка информация в разума може да бъде достъпна от всеки друг когнитивен процес (оптичните илюзии например не могат да се изключват, дори когато се осъзнават като такива). Приноси към други науки и научната култура Освен в лингвистиката, йерархията на Чомски намира широко приложение и в информатиката; йерархията има важни връзки и изоморфизми с теорията на автоматите. Лауреатът на Нобеловата награда за медицина и физиология от 1984 г., Нилс К. Йерне, използва генеративния модел на Чомски, за да обясни човешката имунна система, уравнявайки компонентите на генеративната граматика с различни белези на протеиновите структури. Заглавието на Нобеловата лекция на Йерне в Стокхолм е Генеративната граматика на имунната система. Чомски пише силни опровержения на деконструкционистки и постмодерни критики към науката. Прекарах голяма част от живота си, работейки върху въпроси като тези, използващи единствените методи, които познавам – заклеймявани тук като „наука“, „рационалност“, „логика“ и т.н. Затова четях научните трудове с някаква надежда, че ще ми помогнат да се „извися“ над тези ограничения или ще ми предложат напълно различен курс. Боя се, че бях разочарован. Разбира се, това може би е моето собствено ограничение. Твърде често „погледът ми се плъзга“, когато чета многословно изложение върху теми от постструктурализма и постмодернизма; това, което разбирам, е или до голяма степен баналност или грешка, но това е само частица от целия набор от думи. Наистина, има много други неща, които не разбирам: статиите в съвременните броеве на математически и физични списания, например. Но има разлика. В последния случай аз знам какво да направя, за да ги разбера, и съм правел това, в случай че нещо конкретно ме е интересувало; също така знам, че хората в тези области могат да ми обяснят съдържанието на моето ниво, така че да мога да придобия (частична) представа, какво може да ми е необходимо. Противно на това, струва ми се, че никой не е в състояние да ми обясни, защо последните пост-еди-какво-си (в по-голямата си част) да са различни от баналности, грешки или безсмислици, и аз не знам как да постъпя. Той отбелязва, че критиките относно „науката на белия мъж“ са много подобни на антисемитските атаки срещу „еврейската физика“ (термин използван от нацистите за да хулят изследвания на еврейски учени). Боя се, че цялата идея за „науката на белия мъж“ всъщност, ми напомня за „еврейската физика“. Може би това е още един мой недостатък, но когато чета научен труд, не мога да кажа дали авторът е бял или мъж. Същото се отнася и за дискусията в клас, в офиса или някъде другаде. Струва ми се, че не-белите, не-мъжките студенти, приятели и колеги, с които работя, няма да бъдат много впечатлени от доктрината, че тяхното мислене и разбиране се различават от „науката на белия мъж“ заради тяхната „култура или пол и раса“. Подозирам, че „изненада“ няма да бъде точната дума за тяхната реакция. Ноам Чомски за рационалността/науката — от специалното издание на Z Papers Политически възгледи Чомски е сред най-известните фигури в американската левица. Сам се определя в традицията на анархизма, политическа философия, която той резюмира като издирваща всякакви форми на йерархия и опитваща се да ги елиминира, в случай, че те не са оправдани. По-специално се идентифицира с анархо-синдикалистичното течение на анархизма. За разлика от много анархисти, Чомски невинаги се противопоставя на електоралната политика, той дори е подкрепял кандидати. Описвал се е като „спътник“ на анархистичната традиция, за разлика от „чистия анархист“, за да обясни защо понякога е готов да се ангажира с държавата. Чомски също е заявявал, че се смята за консервативен, най-вероятно в класическо-либерален смисъл (Политиката на Чомски, ст. 188). Дефинирал се е и като ционист, макар че както сам отбелязва неговата дефиниция на ционизъм в днешно време се смята от повечето хора за антиционизъм (резултат от постепенната промяна на значението на ционизъм (Антология на Чомски, англ. Chomsky Reader). В интервю за C-Span BookTV, той казва: Винаги съм поддържал еврейската етническа родина в Палестина. Това е различно от еврейска държава. Има сериозни основания това да е етническа родина, но дали трябва да бъде еврейска държава, или мюсюлманска държава, или християнска държава или държава на белите – това е съвсем друг въпрос. Като цяло, професор Чомски не е почитател на традиционните политически заглавия и категории, а предпочита неговите възгледи да говорят сами за себе си. Главните му методи на действие включват писане на статии и книги, и изнасянето на речи. Той има значителен брой последователи по света, което в някои случаи води до необходимостта от планиране на речите му до две години предварително. Чомски е особено популярен сред много университетски студентски групи в Щатите и Канада. Той има и голяма група критици, – както консервативни, така и либерални, включително някои анархисти, които, макар обикновено да са съгласни с политическите му анализи, смятат по-горе споменатата подкрепа на електоралната политика за безпринципна. Критика към правителството на САЩ Чомски е последователен и прям критик на правителството на САЩ. В книгата си 9 – 11, представляваща серия от интервюта за атаките на 11 септември 2001, той твърди – както е правил и преди, – че САЩ са водещата терористична държава в днешно време. Той е критикувал щатското правителство за участието му във виетнамската война и по-общо за индокитайския конфликт; намесването му в страни от Централна и Южна Америка и военната му подкрепа към Израел, Саудитска Арабия и Турция. Чомски фокусира най-интензивната си критика към официалните приятели на американското правителство, докато критиката му към Съветския съюз и Северната Виетнамска Армия е по-ограничена. Той обяснява това със следния принцип: по-важно е да оценяваш постъпки, на които имаш по-голяма възможност да въздействаш. Критиките му към Съветския съюз и Китайската народна република обаче явно оказват някакъв ефект, тъй като и двете страни забраняват публикуването на трудовете му. Чомски неведнъж е изтъквал теорията си, че американската външна политика се основава на „заплахата на добрия пример“ (което, той казва, е друго име за теорията на доминото на Щатите през студената война). „Заплахата на добрия пример“ е, че една страна може самостоятелно и успешно да се развие, независимо от капитализма и сферата на влияние на САЩ, като по този начин представи модел за други страни, включително такива, в които САЩ имат големи икономически интереси. Според Чомски, това подбужда Съединените щати многократно да се намесва и потушава социалистически и други движения за независимост в региони на света, където САЩ няма значителни икономически или военни интереси. В една от най-известните си книги, Какво чичо Сам наистина иска, той използва тази теория като обяснение за щатските интервенции в Гватемала, Лаос, Никарагуа и Гренада. Чомски смята, че политиката на студена война на американското правителство не е единствено резултат от антисъветска параноя, ами е била насочена да запази американското идеологично и военно господство над света. Мнение за социализма Чомски е дълбоко против системата на „корпоративно-държавен капитализъм“, практикувана от Съединените щати и техните съюзници. Той подкрепя възгледите за социализма на Михаил Бакунин, които изискват икономическа свобода наред с „контрола на продукцията от самите работещи, не собственици и мениджъри, които ги управляват и контролират техните решения“. Чомски нарича това „истински социализъм“ и описва съветския социализъм като подобен (от гледна точка на тоталитарния контрол) на американския капитализъм – и двете системи се основават на видове и нива контрол, вместо на организация и ефикасност. Чомски хвърля светлина върху коментарите на Бакунин спрямо тоталитарната държава като предсказания за жестоката съветска полицейска държава, която следва. Той повтаря изказването на Бакунин „...след една година [...] революционерът ще стане по-лош от самия цар“, което развива идеята, че тираничната съветска държава е просто естествено развитие на болшевишката идеология за държавен контрол. Чомски също така нарича съветския комунизъм „фалшив социализъм“ и е казвал, че за разлика от това, което много хора в САЩ твърдят, разпадането на Съветския съюз би трябвало да се смята за „една малка победа на социализма“, а не на капитализма. В По държавни причини Чомски показва, че вместо с капиталистическа система, в която хората са „платени роби“ или авторитарна система, в която решения се взимат от централен комитет, едно общество може да функционира без платен труд. Той привежда доводи, че народът на една страна трябва да бъде свободен да упражнява професии по свой избор. Хората ще бъдат свободни да правят каквото искат и работата, която те доброволно ще изберат, ще бъде както възнаграждаваща сама по себе си, така и социално потребна. Обществото ще съществува в една система на мирен анархизъм, без държавни или правителствени институции. Анализ на масмедиите Друг фокус на политическата работа на Чомски е анализът на мейнстрийм медиите (особено в САЩ), техните структури и ограничения, както и тяхната роля в поддръжка на големия бизнес и правителствените интереси. За разлика от тоталитарни системи, където физическа сила може лесно да се използва за принуждаване на населението, демократични режими като САЩ могат да използват само ненасилствени средства за контрол (въпреки отделни случаи на държавно насилие). В едно често цитирано изказване Чомски заявява, че „пропагандата се отнася към демократичната държава така, както тоягата към тоталитарната“ (Медиен контрол). Неговата книга Произвеждане на съгласие – политическата икономика на масмедиите, в съавторство с Едуард С. Херман, изследва темата в дълбочина и представя теорията зад анализа инкорпориран в следващи трудове (т.н. пропаганден модел, стремящ се да обясни систематичните предразположения на масмедиите посредством структурни икономически причини). Чомски и Близкият изток Чомски „израства [...] в еврейско-ционистката културна традиция“ (Пек, стр. 11). Баща му е един от водещите учени хебраисти и преподава в религиозно училище. Чомски от дълго време се занимава с лява ционистка политика; както сам описва: Изключително силно се интересувах от ционистките въпроси и дейности – или от това, което тогава се наричаше 'ционистко', макар че същите идеи и възгледи сега се наричат 'антиционистки'. Интересувах се от социалистическата, от двунационалната опция за Палестина, и от идеята за кибуците, както и от цялата система на кооперативен труд, която беше развита в еврейските селища там (Ишув)... Смътните идеи, които имах по онова време [1947] се състояха в това да отида в Палестина, може би в кибуц, да се опитам да се включа в усилията за арабско-еврейско сътрудничество в социалистическа рамка, в противоположност на дълбоко антидемократичната концепция за еврейска държава (позиция, която беше възприета от мнозинството, споделящи идеите на ционизма). (Пек, стр. 7) Той е крайно критичен към израелската политика спрямо палестинците и еврейските етнически малцинства в Израел. От многобройните му статии и книги, книгата „Съдбоносният триъгълник“ се смята за един от главните източници измежду противопоставящите се на израелското отношение към палестинците и американската подкрепа към Израел. Чомски също осъжда Израелската роля в „ръководството на държавния тероризъм“, по-точно продажбата на оръжие на страни от Латинска Америка, които той характеризира като марионетни държави на САЩ, напр. Гватемала през 1970-те (Какво чичо Сам наистина иска, глава 2.4). Също така той многократно и яростно е осъждал Щатите за тяхната военна и дипломатическа помощ към Израел, както и сектори на американската еврейска общност за тяхната роля в спечелването на тази помощ. За Антиклеветническата лига (АКЛ) той казва: Водещият официален контрольор на антисемитизма, Антиклеветническата лига на Б'най Б'рит, тълкува антисемитизма като нежелание да се спазват нейните изисквания по отношение подкрепата за израелските власти... Логиката е недвусмислена: антисемитизмът е противопоставяне на интересите на Израел (такива, каквито ги вижда АКЛ). АКЛ фактически изостави предишната си роля на организация за защита на гражданските права, ставайки „един от главните стълбове“ на израелската пропаганда в САЩ, както случайно я описа израелският печат, занимаваща се със следене, съставяне на черни списъци, компилация на досиета в стил ФБР, пускани в обращение сред привържениците ѝ с цел оклеветяване, гневно публично заклеймяване на критиката срещу действията на Израел и т.н. Тези усилия, подкрепяни от инсинуации за антисемитизъм или директни обвинения, са насочени към осуетяване или отслабване на противопоставянето срещу политиката на Израел, включително отказа на Израел, с подкрепата на САЩ, да направи крачка към общо политическо уреждане на конфликта. Критика Обвинения в антисемитизъм Отчасти заради горните изказвания, Чомски често е обвиняван в антисемитизъм. Сред най-откритите му критици са писателят Дейвид Хоровиц, който е обикалял университетски корпуси, раздавайки анти-Чомски памфлети, адвокатът проф. Алън Дершовиц, с който Чомски е влизал в много вербални битки посредством медиите, и заслужилия професор по социология Уорнър Кон, който е написал цяла книга (Partners in Hate) за отношението на Чомски към Робер Форисон. Едно от най-честите обвинения е, че разликата между антисемитизма и антиционизма е само теоретична и на практика антиционизмът е проява на антисемитизъм. Подкрепата на Чомски за Израел Шашак, автор на книгата Еврейска история, еврейска религия: тежестта на три хилядолетия, в която се твърди, че юдаизмът в основата си е шовинистична религия, предизвиква още обвинения в антисемитизъм. Чомски отхвърля обвиненията в антисемитизъм, казвайки че самата дефиниция, давана от апологети на Израел е расистка и етноцентрична. Като често изказващ се срещу прекалена набожност от всякакъв вид, той отхвърля обвиненията като „атаки ad hominem“ и „типична пропаганда“. Други критики Чомски често е въвличан в публични политически спорове. Например след като Чомски и Херман написват книгата След катаклизма, следвоенен Индокитай и реконструкцията на имперската идеология, в която се твърди, че американските медии използват непотвърдени показания на бежанци за жестокостите на Пол Пот режима на Червените кхмери, привидната му неохота да признае жестокостите накарва много хора да го атакуват като апологет на Пол Пот. Възгледите на Чомски за ситуацията в Камбоджа се променят при разкриването на фактите, но в крайна сметка той твърди, че фокусирането върху жестокостите на Пол Пот не служи за нищо повече, освен да отклони вниманието от сравнимите американски жестокости. Той също така отрича, че насилието в Камбоджа е инспирирано от Марксистка идеология и привежда доводи, че САЩ вероятно са помогнали на Пол Пот да завземе властта. Камбоджанският въпрос не се отразява добре на репутацията на Чомски; много от неговите привърженици твърдят, че Чомски всъщност е допуснал грешка с първоначалната си оценка за ситуацията в Камбоджа, но Чомски отрича това (виж Иър, 1995 г.). Критиците на Чомски често го обвиняват в неподатливост към други виждания в неговите анализи на факти и история. Те го обвиняват, че винаги пише с предетерминираната теза, че американското правителство е порочно и потисническо и че неговите постъпки в чужди страни са винаги и напълно неоправдани. Те казват, че Чомски е прекалено суров към американските външни политици и рядко предлага контекста на „жестокостите“, които описва. Критиците твърдят, че той не критикува или дискутира често противниците на Америка в неговите творби, което те смятат води до едностранен поглед към историята. С други думи, те казват, че Чомски често е избирателен в привеждането на цитати и факти, с цел да представи действията на САЩ в най-лоша светлина. Също така Чомски често бива критикуван, че е конспирационен теоретик заради често комплексните му обяснения за скритите намерения на американското правителство, които критиците намират за необосновани. Чомски смята тези обвинения за абсолютно безпочвени, тъй като той самият е критик на теориите за конспирация на някои от левицата (например относно убийството на Джон Кенеди). Той казва, че липсата на познание по правителствената политика у хората е обикновено заради тяхната мързеливост да се информират по въпроса, а не заради някаква предполагаема секретна конспирация за задържане на информация, тъй като по-голямата част от тази информация е публично достъпна. Цитати за Чомски „В цялата американска история ничии писания не са по-обезпокоителни... Чомски е измежду нашите най-велики дисиденти“. – Джеймс Пек „Може да се каже, че е най-важният жив интелектуалец [... с] политически трудове, достъпни за всеки грамотен човек, но често вбесяващо простосърдечни.“ – „Ню Йорк Таймс“ „Един от големите гласове на разума на нашите дни“ – „Ню Йорк дейли нюз“ „Аятолаха на антиамериканската омраза.“ – Дейвид Хоровиц Вижте също Усвояване на езици Йерархия на Чомски Безцветни зелени идеи яростно спят Интелектуален работник Chomskybot Библиография пълната библиография на страницата на Чомски в МТИ. Лингвистика Chomsky, Noam, Morris Halle, and Fred Lukoff (1956). "On accent and juncture in English." In: For Roman Jakobson. The Hague: Mouton Chomsky, Noam (1957). Syntactic Structures. The Hague: Mouton. Reprint. Berlin and New York (1985). Chomsky, Noam (1959). "Verbal behavior by B. F. Skinner", рецензия, Language, vol. 35, pp. 26–58 Chomsky, Noam (1965). Aspects of the Theory of Syntax. Cambridge: The MIT Press. Chomsky, Noam (1965). Cartesian Linguistics. New York: Harper and Row. Reprint. Cartesian Linguistics. A Chapter in the History of Rationalist Thought. Lanham, Maryland: University Press of America, 1986. Chomsky, Noam (1968). Language and Mind. New York: Harcourt Brace & World.Ноъм Чомски, Три профила: Интервю. Език и мислене. Човешката природа: Справедливост или власт. София: София - С.А, 1997. Chomsky, Noam, and Morris Halle (1968). The Sound Pattern of English. New York: Harper & Row. Chomsky, Noam (1981). Lectures on Government and Binding: The Pisa Lectures. Holland: Foris Publications. Reprint. 7th Edition. Berlin and New York: Mouton de Gruyter, 1993. Chomsky, Noam (1986). Barriers. Linguistic Inquiry Monograph Thirteen. Cambridge, MA and London: The MIT Press. Chomsky, Noam (1995). The Minimalist Program. Cambridge, MA: The MIT Press. Издания на български език Чомски, Ноам (2012). Студии за езика и философията на ума. София: ЛИК. (Съставителство и превод Илияна Кръпова). 332 с. ISBN 978-954-607-806-3 (Съдържа текстове от шест книги на Чомски.) Политика Избрани творби Chomsky & Herman, Edward (1979). After the Cataclysm, Postwar Indochina and the Reconstruction of Imperial Ideology. Boston: South End Press. ISBN 0-89608-100-1 Chomsky (1980). Some Elementary Comments on The Rights of Freedom of Expression : (English translation of original French) Chomsky (28 февруари 1981). His Right to Say It in: The Nation. Chomsky (1983, 1999). Fateful Triangle. Boston: South End Press. ISBN 0-89608-601-1 Chomsky (1987). On Power and Ideology: The Managua Lectures. Boston: South End Press.Ноам Чомски, Петата свобода, или власт и идеология, София: Агато, 2001. Peck, James (ed.) (1987). Chomsky Reader. 1987. ISBN 0-394-75173-6 Chomsky (1989). Necessary Illusions: Thought Control in Democratic Societies, South End Press, Pluto Press .Ноам Чомски, Необходими илюзии. Промиване на мозъци в демократичните общества. София: Бард, 2005. Chomsky (1991). Media Control: The Spectacular Achievements of Propaganda. 17 март 1991 г. в Кентфийлд, КалифорнияМедиите под контрол. Забележителните постижения на пропагандата. София: Агата-А, 1994. Chomsky (1992). What Uncle Sam really wants . Berkeley: Odonian Press.Ноам Чомски, Какво всъщност иска Чичо Сам. София: Нова Зора, 2001. Chomsky (1993). The Prosperous Few and the Restless Many, Berkeley: Odonian Press. Chomsky (1993). Year 501: The Conquest Continues, Boston: South End Press.Ноам Чомски, Година 501-ва: Завоюването продължава. София: Агато, 1997. Chomsky (1996). Class Warfare. Pluto Press.Ноам Чомски, Класовата борба, София: Агато, 2001. Chomsky (1999). Profit Over People. Seven Stories Press.Ноам Чомски, Благоденствие за всички, София: Агато, 2001. Chomsky (2000). Rogue States: The Rule of Force in World Affairs, Cambridge: South End Press. Chomsky (2001). 9 – 11, Canada: Seven Stories Press. Chomsky (2002). Pirates and Emperors, Old and New: International Terrorism and the Real World. Pluto Press.Ноам Чомски, Пирати и императори, стари и нови. Международният тероризъм в съвременния свят, София: Кивели, 2005. Chomsky (2003). Hegemony or Survival. Metropolitan Books.Ноам Чомски, Хегемония или оцеляване. София: Бард, 2004. Chomsky (2004). Getting Haiti Right This Time, Paul Farmer and Amy Goodman. Chomsky (2005). Imperial Ambitions: Conversations on the Post-9/11 World, Metropolitan Books.Ноам Чомски, Имперски амбиции. Разговори за света след 9/11. София: Бард, 2006. Chomsky (2006). Failed States: The Abuse of Power and the Assault on Democracy, Metropolitan Books.Ноам Чомски, Провалени държави. Злоупотребата с властта и атаката срещу демокрацията. София: Бард, 2007. Chomsky (2007). Interventions, City Lights Books.Ноам Чомски, Каквото кажем, става. Интервенции. София: Бард, 2009. Chomsky (2010). Gaza in Crisis, Haymarket Books. Chomsky (2011). How the World Works. Berkeley: Soft Skull Press.Ноам Чомски, Кой управлява света?. София: Бард, 2016. Chomsky (2012). Making the Future, City Lights Books. Chomsky (2012). Occupy, Zuccotti Park Press.Ноам Чомски, Окупирай, София: Труд, 2013. Chomsky (2017). Requiem for the American Dream: The 10 Principles of Concentration of Wealth & Power, Seven Stories Press.Ноам Чомски, Реквием за американската мечта. Десет принципа на съсредоточаване на богатсво и власт. София: Бард, 2017. Chomsky (2017). Global Discontents: Conversations on the Rising Threats to Democracy (American Empire Project) (with David Barsamian). Penguin Press.Ноам Чомски, Глобални недоволства. София: Бард, 2018. Chomsky (2021). The Precipice: Neoliberalism, the Pandemic and Urgent Need for Radical Change (with C. J. Polychroniou), Haymarket Books.Ноам Чомски, Бездната: Неолиберализъм, пандемия и спешната необходимост от радикална промяна. София: Бард, 2021. За Чомски – архиви и др. Cohn, Werner. Partners in Hate: Noam Chomsky and the Holocaust Deniers. Vidal-Naquet, Pierre. On Faurisson and Chomsky in: Assassins of Memory. Noam Chomsky's Search for the Truth . Lipstadt, Deborah (1991). Deniers, Relativists, and Pseudo-Scholarship , in Dimensions: A Journal of Holocaust Studies Volume 6, Number 1 Hitchens, Christopher (1985, Autumn). The Chorus and Cassandra , in: Grand Street Magazine Ear, Sophal (1995). The Standard Total Academic View on Cambodia Rai, Milan (1995). За него Робърт Ф. Барски, Ноам Чомски: Живот на дисидент. Плевен: Леге Артис, 2010. Забележка за руската транслитерация На руски Чомски често се пише Хомский, по-рядко Чомски и съвсем рядко Чомский. Външни препратки Преведени на български интервюта, лекции на Чомски от Z Magazine Ноам Чомски, Медиите под контрол – Забележителните постижения на пропагандата, Агата-А, 1994 Войната срещу наркотиците, Интервю на Ноам Чомски за Ситизън Радио Дискусия на Чомски с Мишел Фуко (видеозапис с български субтитри) Част 1, Част 2 Официален сайт ZNet Blog – Официалният блог на Чомски Страницата на проф. Чомски на сайта на Масачузетския технологичен институт Noam Chomsky Resources, The Nomadic Spirit Архивите на д-р Чомски Неофициалните архиви на д-р Чомски Демонстрация на изненадващо ниските възможности на математическата лингвистика: The Chomskybot Letter from Noam Chomsky, MediaFilter.org Чомски и анархизма Повече за Чомски и анархизма Ноам Чомски и Чарли Роуз, 20 ноември 2003 г. David Horowitz, The Sick Mind of Noam Chomsky, FrontPageMag.com, September 26, 2001 David Horowitz, The Sick Mind of Noam Chomsky: Part II Method and Madness, FrontPageMag.com, October 10, 2001 E-text.org (вкл. и текстове на Чомски) „Стената като оръжие“, редакторска статия в Ню Йорк Таймс от 23 февруари 2004 г. „Ноам Чомски пред Карбовски: Когато слоновете се бият, тревата се тъпче. Българите сте тревата“, youtube.com, 15.06.2023 г. Бележки Американски езиковеди Синтактолози Фонолози Психолингвисти Съвременни философи Философи от 20 век Философи от 21 век Философи на езика Теоретици на медиите Американски писатели Политически писатели Американски либертарианци Американски атеисти Евреи в САЩ Евреи анархисти Американски анархисти Масачузетски технологичен институт Членове на Националната академия на науките на САЩ Академици на Сръбската академия на науките и изкуствата Доктор хонорис кауза на Колумбийския университет Доктор хонорис кауза на Чикагския университет Доктор хонорис кауза на Кеймбриджкия университет Доктор хонорис кауза на Университета в Упсала Родени във Филаделфия


source: wikipedia

text: Високосна секунда е промяна (от –1 или 1 секунда) в гражданското време с цел да го доближи до средното слънчево време. Гражданското време се основава на координираното универсално време (UTC), което се поддържа от изключително точни атомни часовници. Земята обаче не се върти с постоянна скорост около оста си—слънчевият ден, макар и неравномерно, постепенно нараства, главно заради приливните сили на Луната. За да се придържа гражданското време близо до слънчевото, UTC се коригира с една секунда. Указание за това се дава, когато разликата между UTC и универсалното време (по-точно UT1) се очаква да надхвърли 0,9 секунди. След 23:59:59 UTC, се вмъква една допълнителна секунда 23:59:60, преди да се продължи с 00:00:00 на следващия ден. Отрицателни високосни секунди също са възможни, ако околоосното въртене на Земята се ускори, но това не се е случвало. В този случай, след 23:59:58 ще последва 00:00:00. Високосните секунди се поставят само на края на месеца, като юни и декември са с първо предимство, а март и септември с второ. За разлика от високосните дни, те настъпват едновременно в целия свят. Например една високосна секунда на 31 декември, ще се отбележи в България на 1 януари в 1:59:60 часа. В миналото, високосни секунди са се прибавяли на всеки 18 месеца. В днешно време, измерването на околоосното въртене на Земята и обявяването на високосни секунди е задължение на международна служба за изчисление на въртенето на Земята—International Earth Rotation and Reference Systems Service, IERS. Тъй като забавянето на Земята е неравномерно, не е възможно да се предвиди за дълъг период от време, кога ще се наложи вмъкването на високосна секунда. Затова IERS издава бюлетини на всеки 6 месеца, които установяват наличието или липсата на високосна секунда през следващия период. От януари 1970 г. до юни 2015 г., IERS дава указания за 26 високосни секунди. Забележка: високосните години са нещо съвсем различно. Външни препратки Всички бюлетини към IERS Допълнителна информация за бюлетина и архив Статия на Американската Военноморска Обсерватория за високосните секунди Време


text: Копрѝвец е село в Северна България (община Бяла, област Русе). Намира се на 16 км от град Бяла и на 34 км от град Попово на пътя София – Варна. География Копривец се намира в Северна България, в Лудогорско-Добруджанската хълмисто-платовидна подобласт на Дунавската равнина. Селото е разположено в подножието на Поповско-Самуиловските височини (220– 296 м надморско ниво), на 16 км от град Бяла и на 34 км от град Попово на пътя София-Варна. Надморската височина на Копривец e 119 м. История Най-старите следи от поселищен живот в района на Копривец са открити в местността Южека, където е разкрита селищна могила. Тя се датира от късния неолит (5300 – 4100 г. пр. н. е, култура Хотница I) и от ранната бронзова епоха. Край местността Новите гробища също е открито селище от късния неолит. Край селото е намирана тракийска керамика, както и тракийско селище и надгробни могили от V – III в. пр.н.е. В местността Змей кале се намират останки от ранновизантийска крепост, изградена по времето на император Юстиниан I. Останките на крепостта са пострадали значително от иманярски набези. Раойнът на селото е бил обитаван и по време на Първото и Второто българско царство. Културни и природни забележителности Най-голямата културна забележителност е манастирът „Св. Петка“. Макар и сравнително нов – изграден през 1988 – 1989 г., той е пазител на християнския морал и ценности. Иконостасът му е изработен изцяло в духа на старите майстори. Тук се извършват обредни ритуали. Манастирът е женски – управлява се от игумения и се обитава от монахини. Последното посвещаване на послушница в монахиня (пострижение) в манастира е на 31 юли 2010 г. Бележки Външни препратки Добре дошли в Копривец! koprivetz.otbg.eu Села в област Русе Населени места в община Бяла (област Русе)


text: Класификацията на организмите, наричана също биологична таксономия ( – „подреждане“, и -νομία – „метод“) или систематика, е научна област в биологията, занимаваща се с именуването, определянето на обхвата и категоризирането на групите организми на основата на споделяни от тях характеристики. Организмите се обединяват в групи, наричани таксони, които могат да имат определен таксономичен ранг. Групите с определен ранг могат да бъдат обединени в по-широки групи с по-висок ранг, като по този начин се образува таксономична йерархия. Главните рангове, използвани в съвременната класификация на организмите, са империя, царство, тип (или отдел в ботаниката), клас, разред, семейство, род и вид. Основоположник на съвременната систематика на организмите е шведският ботаник от XVIII век Карл Линей, който разработва ранговата система за категоризиране и бинарната номенклатура за именуване на таксоните. С развитието на теорията, наличните данни и аналитичните техники на биологичната систематика, първоначалната система на Линей се развива в съвременната таксономия, която се стреми да отразява еволюционните връзки между съвременните и изчезналите организми въз основа на филогенията. Съвременните правила при назоваване на организмите се определят от Международен кодекс на зоологическата номенклатура и Международен кодекс на ботаническата номенклатура. История Именуването и класифицирането на окръжаващата хората среда вероятно започва още с появата на езика. Различаването на отровни от ядивни растения е ключово за оцеляването на човешките общности. Първите по-конкретни сведения са илюстрации на лечебни растения в древноегипетски стенописи от средата на II хилядолетие пр. Хр., които показват разбирането за различната употреба на различни видове растения и наличието на първична таксономия. Първата известна днес подредба на различни животни в проста йерархична система е създадена от древногръцкия философ Аристотел (384 – 322 г. пр. Хр) по време на негов престой на остров Лесбос. Той класифицира организмите по техните „части“ – в съвременна терминология атрибути – като това дали са живораждащи, имат четири крака, снасят яйца, имат кръв или са топлокръвни, като ги разделя на две големи групи – растения и животни. Някои от дефинираните от Аристотел групи, като големите категории животни Безкръвни (в днешна терминология Безгръбначни) и Кръвни (Гръбначни), както и групите на акулите и китовете, намират приложение и в съвременните класификации. Аристотеловият ученик Теофраст (370 – 285 г. пр. Хр.) продължава тази традиция, описвайки около 500 растения и тяхната употреба, като част от описаните от него категории също се използват и в наши дни, например групите на дряна, минзухара и нарциса. През Средновековието западната таксономия като цяло следва системата на Аристотел, с някои допълнения, отнасящи се за философската и екзистенциална йерархия на живите същества. Това включва концепции, като „великата верига на битието“ в схоластичната традиция, която следва Аристотеловия модел на класифициране на целия свят в „природна стълбица“ (scala naturae). Приноси към таксономията имат автори като Прокопий Кесарийски, Тимотей от Газа, Деметрий Пепагомен и Тома Аквински, като повечето средновековни автори се стремят към абстрактни философски обобщения, а не към практически насочена категоризация. В началните етапи на Научната революция класификацията на организмите започва да става по-задълбочена и все по-често започва да ревизира класическите антични текстове. За това допринася разработването на по-прецизни оптични уреди, които дават възможност за по-детайлни наблюдения на морфологията на организмите. Един от първите автори, възползвали се от това развитие на техниката, е италианският лекар Андреа Чезалпино (1519 – 1603), наричан понякога „първия таксоном“. Неговият основен труд „За растенията“ излиза през 1583 година и описва над 1500 растителни вида. Две големи растителни групи, дефинирани за пръв път от него, все още се използват и днес – сложноцветните и кръстоцветните. През XVII век в областта на таксономията активно работи англичанинът Джон Рей (1627 – 1705), чиято „Нов метод за растенията“ (1682) включва подробности за повече от 18 хиляди растителни вида. Той създава най-сложната класификация до този момент, категоризирайки растенията по съчетанието на множество характеристики. Следващият по-значим таксономичен труд e „Устройство на растителното царство“ (1700) на французина Жозеф Питон дьо Турнфор (1656 – 1708), който описва 9 хиляди вида в 698 рода и оказва силно влияние върху Карл Линей, който учи по книгата като студент. Шведският ботаник Карл Линей (1707 – 1778) поставя началото на съвременната таксономия. С първото издание на своя основен труд „Система на природата“ през 1735 година и с разширеното му десето издание през 1758 година той извършва истинска революция в систематиката на организмите. Книгата му включва стандартизирана бинарна номенклатура на видовете животни и растения, която се доказва като елегантна алтернатива на дотогавашната хаотична и неорганизирана таксономична литература. Той не само дефинира стандартни таксономични рантове – клас, разред, род и вид – но и дава възможност за идентифициране на растенията и животните, например въз основа на дребните елементи на растителните цветове. Така е създадена системата на Линей, която се използва и в наши дни с незначителни модификации. Съвременните таксономи разглеждат труда на Линей (изданието от 1753 година за растенията и това от 1758 година за животните) като „начална точка“ за валидните наименования на таксони. С малки изключения (например паяците, описани в „Свенска Спиндлар“ през 1757 година) наименованията, публикувани пред тези дати, се наричат „предлинееви“ и не се смятат за валидни, дори когато са публикувани от самия Линей. Напредък в класификацията е системата на французина Жан-Батист Ламарк (1744 – 1829), който разделя животните на безгръбначни и гръбначни. Безгръбначните животни разделя на 10 класа. Неговата система е много по-правилна от системата на Линей в разпределението на безгръбначните животни. Много съществено е това, че Ламарк обединява 14-те класа животни в 6 степени според степента на тяхната организация. Според него всяка степен отразява етап в развитието на животните. Класификацията на Жорж Кювие (1769 – 1832) увеличава класовете на безгръбначните животни и създава големи групировки, които по-късно наричат типове. Кювие обаче, като привърженик на постоянството на видовете, разглежда своите типове като независими планове на организация, между които няма и не е имало връзка. Карл Фридрих Вилхелм Клаус през 1868 г. разделя животните на 8, а по-късно на 9 типа. Съвременните филогенетични принципи на класификацията се развиват след създаването на теорията на еволюцията от англичанина Чарлз Дарвин (1809 – 1882). Съвременна система на класификация Всеки организъм се смята за принадлежащ към неопределен брой таксони с последователно намаляващ ранг. Видовете в един таксон имат общи прилики (характери), а степента на сходство между видовете се увеличава с намаляващия ранг. Традиционните първични рангове по намаляващ ред са следните (в скоби са посочени латинските наименования): империя (domain) царство (regnum) тип, отдел (phylum, divisio) клас (classis) разред (ordo) семейство (familia) род (genus) вид (species) Основният ранг в йерархията е видът. Всеки организъм принадлежи към един (и само един) вид, всеки вид принадлежи към един (и само един) род, и т.н. за всички първични рангове. (Тип и отдел отговарят на един и същ ранг в йерархията, но е прието тип да се използва само в зоологията, а отдел за всичко останало.) Освен първичните съществуват и други рангове като триб () между семейство и род или (в ботаниката) разновидност (varietas) и форма (forma) под вид. Също така се използват допълнителни рангове, формирани чрез представките под- или над- (sub- или super-/supra-). За разлика от първичните, тези рангове не са задължителни и се ползват само в случай на нужда. Класификацията на организмите не е неизменна. Научни открития, като ДНК анализ на генома, налагат промени както в йерархията, така и в самите рангове. Повечето (но не всички) биолози днес приемат т.нар. империя (imperium, англ. domain) като най-висш ранг. Сегашната система поставя бактериите, археите и еукариотите в собствени империи. (Империята Еукариоти съдържа царствата Протиста, Гъби, Растения и Животни.) Често не може да се постигне споразумение и по-долу в йерархията, и различни учени защитават различни имена и структури в йерархията. Това води до многобройни несъвместими таксономии из научната литература. Модерните подходи (монофилетични (филогенетично еднозначни) таксони, ДНК анализ) донякъде премахват проблема на своеволната „неестествена“ класификация, но поради несъвършенството на днешните методи за филогенетичен анализ, всъщност по-скоро се измества причината за спорове по систематиката. Днес животните се разделят на три подцарства (подцарство Спонгии, подцарство Протозои и подцарство Същински многоклетъчни животни). Биологичен тип, клас, разред, семейство, род и вид Типът е най-голямата систематична категория в животинския свят. Животните от всеки тип се подразделят на класове, последните в разреди, семейства, родове и видове. Когато групите животни, които влизат в дадена по-голяма групировка, са повече и са много разнообразни, налагат се и междинни поделения. Такива поделения са подтипове, надкласове и подкласове, надразреди и подразреди, надсемейства и подсемейства. В някои случаи се налага образуване на още по-малки систематични групировки. Такива са подвид, разновидност или раса, вариетет, форма и т.н. Всяка група животни, която се отнася към дадена систематична категория, се характеризира с определени белези. Групите животни, които спадат към различни систематични категории, се различават по известни белези, които съответно се наричат видови белези, родови белези, белези на семейства, на класове и т.н. Систематичните групировки показват и родството на включените в тях организми. Животните в по-низшите систематични категории са по-близко родствени, отколкото животните в по-големите систематични групи. Систематичните категории са израз на общ произход. Самата класификация е отражение на „родословното дърво“ на животните, макар че нямаме напълно естествена класификация, особено за безгръбначните животни. Родствените връзки между някои класове на безгръбначните животни са още неясни. Биологичният вид Видът е основна систематична категория. Всички групировки, по-големи от вида, се наричат висши категории, а по-малките – низши. Дълго време видовете са смятани за неизменни, а броят им за постоянен. Такова е и първоначално схващането на Линей. По-късно в някои свои трудове той описва случаи на преминаване на един вид в друг, правил е опити да коригира своите разбирания и да ги съгласува с разпространяващата се по това време идея за еволюция на организмите. Но открито въпросът за произхода на видовете се поставя от Ламарк. Дарвин след Ламарк вече окончателно унищожава догмата за постоянството на видовете. Днес дефинираме вида като сбор от индивиди, които не се различават повече, отколкото малките на една двойка родители. Индивидите на всеки вид се отличават от индивидите на всички останали видове по устройство, физиологични особености и начин на живот. Индивидите на даден вид обикновено заемат непрекъсната и определена географска област. Систематическите названия на животинските видове се дават на латински с две имена – двойна или бинарна номенклатура. Първото име е родовото. То се дава като съществително и се пише с главна буква. Второто име е видово. То е прилагателно и се пише с малка буква. В систематичните работи зад видовото име се пише съкратено и името на учения, който е описал вида (напр. Fuglena viridis Ehrbg). Когато видът има няколко подвида, зад видовото име се прибавя трето име, с което се означава подвидът. Така например нашият обикновен малариен комар е подвидът Anopheles maculipennis typicus. От същия вид (Anopheles maculipennis) в България има и други подвидове. Такива са А. maculipennis messeae, А. maculipennis atroparvus. Когато известни индивиди на даден вид се отличават по един или няколко незначителни белега от останалите индивиди на вида и се срещат заедно с тях, се приемат за форми, например Entamoeba histolytica forma minima. Латински имена имат и всички по-висши систематични категории, като семействата, разредите, класовете и типовете. Научно наименование на видовете Линей въвежда и двойното наименование на видовете, където първата дума е името на рода, а втората е т.нар. характерен епитет, който определя вида. Такива имена за назоваване на видовете са общоприети в научната сфера. Те се пишат на латински (поне що се отнася до азбуката и граматиката – някои наименования произлизат от други езици) – родът е с главна буква, а епитетът – с малка, като обикновено се поставят в курсив. Пример за човека: Ако един вид е подразделен, често се използват тройни имена, например Testudo hermanni boettgeri (най-често срещаната в България шипоопашата костенурка). В ботаниката, където има редица рангове под вид, е нужно и прибавянето на ранг (обикновено съкратен), например Astrophytum myriostigma subvar. glabrum. От друга страна, ако контекстът позволява (например докато се говори за даден род или семейство), родът може да се съкращава. Например, ако се говори за костенурки, шипобедрената костенурка (Testudo ibera) може да се назове като T. ibera. В редица източници към имената на видовете е прибавен и откривателят на вида, заедно с годината на откриване (научната публикация), например Testudo graeca Linnaeus, 1758 или Testudo ibera Pallas, 1814. Групови наставки На таксоните с ранг, по-висок от род (genus), често се дават латински имена, произлизащи от т.нар. типичен род. Наставките, които се ползват при образуването на имената, зависят от царството и понякога от по-нисши таксони: Класификация За по-детайлна класификация вижте: ├─o Царство Вируси (Virus) → Класификация на вирусите ├─o Империя Прокариоти (Prokaryota) │ ├─o Царство Археа (Archaea) → Класификация на археите │ └─o Царство Бактерии (Bacteria) → Класификация на бактериите └─o Империя Еукариоти (Eukaryota) ├─o Царство Протисти (Protista) → Класификация на протистите ├─o Царство Гъби (Fungi) → Класификация на гъбите ├─o Царство Растения (Plantae) → Класификация на растенията └─o Царство Животни (Animalia) → Класификация на животните ├─o Клас Паякообразни (Arachnida) │ ├─o Разред Паяци (Araneae) → Класификация на паяците │ └─o Разред Скорпиони (Scorpiones) → Класификация на скорпионите ├─o Клас Насекоми (Insecta) → Класификация на насекомите ├─o Клас Хрущялни риби (Chondrichthyes) │ └─o Надразред Акулообразни (Selachimorpha) → Класификация на акулите ├─o Надклас Костни риби (Osteichthyes) → Класификация на костните риби └─o Надклас Четирикраки (Tetrapoda) ├─o Клас Земноводни (Amphibia) → Класификация на земноводните └─o Серия Амниота (Amniota) ├─o Клас Влечуги (Reptilia) → Класификация на влечугите │ ├─o Надразред Динозаври (Dinosauria) → Класификация на динозаврите │ └─o Надразред Лепидозаври (Lepidosauria) │ └─o Подразред Змии (Serpentes) → Класификация на змиите ├─o Клас Птици (Aves) → Класификация на птиците │ └─o Разред Кокошоподобни (Galliformes) → Класификация на кокошоподобните └─o Клас Бозайници (Mammalia) → Класификация на бозайниците ├─o Разред Китоподобни (Cetacea) → Класификация на китоподобните ├─o Разред Хищници (Carnivora) → Класификация на хищниците └─o Разред Примати (Primates) → Класификация на приматите Бележки Цитирани източници Вижте също Филогения Таксономия :Категория:Жив свят Външни препратки Уеб проект „Дърво на живота“ Портал „Разнообразие при животните“ ФилоКод Таксономия Omne vivum Таксономия на живите същества (Palomar) Таксономия, американски Национален център за биотехнологична информация Международен кодекс на зоологическата номенклатура Международен кодекс на ботаническата номенклатура Класификация на природния свят Клонове на биологията


text: Chelonia, едно от латинските имена на разред Костенурки, сочи насам. За рода Chelonia вижте Зелена морска костенурка. Костенурките (Testudines) са едни от най-старите животни на планетата, съществуващи още от ерата на динозаврите (преди 200 милиона години). Те са влечуги от разред Testudines (Костенурки), наричан също Chelonia и имат характерна коруба (черупка). Това са най-примитивните сред всички съществуващи влечуги, стоящи близо до общия предшественик. Разпространени са навсякъде с изключение на Антарктика. Има изцяло сухоземни видове (сухоземни костенурки), обитаващи дори пустинни области, както и водни представители, срещащи се в солени (морски костенурки) или сладки води (сладководни костенурки). Размерите варират от 11,5 cm до 180 cm, съответно с тегло от няколко десетки грама до 590 kg. Анатомия и морфология Xарактерната им черта е наличието на черупка (панцер), състоящ се от две части – горна (карапакс) и долна (пластрон), съединени странично чрез мост. Типичният карапакс се състои от около 50 кости и е покрит с приблизително същия брой рогови щитчета. Пластронът е относително монолитен, с по-малък брой кости и рогови щитчета. Костенурките са пойкилотермни животни, т.е. притежават непостоянна телесна температура, зависеща от околната среда. Само един вид – кожестата костенурка (Dermochelys coriacea) е способна да поддържа по-висока телесна температура от тази на околното пространство, по неизвестен механизъм. За да набавят необходимата топлина за активизирането на метаболитните си процеси, всички останали видове костенурки трябва да получават допълнително енергия отвън – например от слънчевите лъчи или от топли водни течения. Това е причината тази група животни да не се открива в условия на силно студен климат. При условия на захлаждане изпадат в хибернация – т.е. минимализиране на всички жизнени процеси, при което не приемат храна и ограничават движението си. При следващо затопляне отново възобновяват своята активност. Всички представители дишат чрез бял дроб, сравнително добре развит. Наличието на черупка затруднява самия акт на вдишване и не позволява на гръдния кош да се разширява. Поради тази причина костенурките притежават специални мускули, които активно напомпват въздух в белите дробове. Въпреки че морските и сладководните костенурки живеят във водата и са в състояние да задържат въздух значително време, те трябва да излизат на повърхността, за да си поемат въздух. Размножават се чрез яйца, които женската снася в предварително изкопана дупка на сушата. Самото яйце, както при всички влечуги е от амниотичен тип. Названието се дължи на наличието на амнион (amnion) – вътрешна ципа, която обвива развиващия се зародиш и формира пространство запълнено с течност (амниотична течност). Това е еволюционен напредък спрямо яйцата на земноводни. Амнионът предпазва зародиша от околната суша, като му осигурява водна среда. Зародишът има още предпазни обвивки – под самата черупка на яйцето е разположена друга предпазна мембрана – хорион (chorion). Непосредствено под нея при развитието на зародиша се формира ново пространство, заградено от трета мембрана – алантоис (allantois). Алантоисът е натоварен предимно с газова обмяна и складиране на отпадни метаболитни продукти от зародишното развитие (пикочният мехур при възрастните произлиза от алантоиса). По-късно в развитието на яйцето алантоисът и хорионът се сливат в обща защитна мембрана (хориоалантоис), която се натоварва с дихателни функции, а отпадните продукти се натрупват в пространството, което загражда. Самият зародиш се изхранва от резервните хранителни вещества в яйцето – от т.нар. жълтъчен сак. Отвън се формира кожеста черупка на яйцето. Развитието на яйцето трае от 45 до 90 дни. Когато малките са вече напълно оформени, те пробиват черупката с т.нар. зародишев зъб (caruncula), разположен отпред на горната челюст. Излизат от гнездото в пясъка и започват самостоятелен живот. Полът на костенурките се формира до голяма степен от факторите на средата – най-вече от околната температура по време на инкубацията. Хранителните навици са различни при отделните представители, като съществуват изцяло растителноядни, хищници и всеядни. разред Testudines – Костенурки подразред Paracryptodira (изчезнал) † подразред Cryptodira – Скритошийни костенурки семейство Chelydridae – Кайманови костенурки семейство Meiolaniidae (изчезнал) † надсемейство Chelonioidea – Соленоводни костенурки семейство Protostegidae (изчезнал) † семейство Thalassemyidae (изчезнал) † семейство Toxochelyidae (изчезнал) † семейство Cheloniidae – Морски костенурки семейство Dermochelyidae – Кожести костенурки надсемейство Kinosternoidea семейство Dermatemydidae – Речни костенурки семейство Kinosternidae – Тинести костенурки семейство Platysternidae – Голямоглави костенурки надсемейство Testudinoidea семейство Haichemydidae (изчезнал) † семейство Sinochelyidae (изчезнал) † семейство Lindholmemydidae (изчезнал) † семейство Emydidae – Блатни костенурки семейство Geoemydidae – Азиатски речни костенурки семейство Testudinidae – Сухоземни костенурки надсемейство Trionychoidea семейство Adocidae (изчезнал) † семейство Carettochelyidae – Двуноктести костенурки семейство Trionychidae – Мекочерупчести костенурки подразред Pleurodira – Страничношийни костенурки семейство Proterochersidae (изчезнал) † семейство Chelidae – Змиеврати костенурки семейство Araripemydidae (изчезнал) † надсемейство Pelomedusoidea семейство Pelomedusidae – Пеломедузови костенурки семейство Bothremydidae (изчезнал) † семейство Podocnemididae – Мадагаскарски и Американски Страничношийни костенурки Костенурките в религиите, традициите и фолклора Костенурката е най-древният символ на Земята. Костенурката е символ на успех, здраве, дълголетие, постоянство, търпение и мъдрост. Костенурката е символ на космическия ред. Костенурката е талисман на кариерата – символ на небесната подкрепа и защита. Според древен мит, присъстващ в хиндуиската, китайската и индианската митология, плоската Земя се държи от три (или четири) слона, стъпили върху огромна костенурка. Америка – костенурката се свързва със силата на женската енергия. Африка – костенурката е символ на женската плодовитост. Индия – костенурката олицетворява Създателя и притежателя на Земята. Китай – смятат, че костенурката носи света на гърба си. Тя е символ на плодородието, издръжливостта, жизнеността и на голямо търпение. Китайците вярват, че могат да предсказват бъдещето по плочките на черупката на костенурката. Полинезия – костенурката е символ на плодородие и на дълъг живот. Япония – костенурка е символ на дълголетие и добро благосъстояние. Смята се, че да видиш костенурка носи 10 000 години щастие. Далечен Изток – горната част на черупката на костенурката е символ на небето, а долната – на Земята. Почитат я като пазител на небесните врати. Западна Европа – костенурките са символ на злите сили, които се появявали по време на война. Индианците – костенурката е символ на връзката между племето и неговите предци. Ацтеки – костенурките са символ на малодушие и горделивост. Митология – костенурка е била емблема на Афродита в древногръцката и Венера в древноримската митология Световен ден за защита на морските костенурки – отбелязва се на 23 май от 2000 г. „Костенурка и заек“ е класическа басня от Езоп, където бавната костенурка надминала нехайния заек. Източници Външни препратки Документален филм „Ново начало за сухоземните костенурки“


text: Салициловата киселина е представител на ароматните монохидроксикарбоксилни киселини. Според номенклатурата на IUPAC, тя е 2-хидроксибензоена. История Салициловата киселина е изолирана за пръв път от кората на бяла върба (Salix alba), откъдето произлиза тривиалното ѝ наименование. От нея северноамериканските индианци са правели лекарства срещу главоболие. Състав и строеж В салициловата киселина – C6H4(OH)COOH – карбоксилната и хидроксилната групи са директно свързани с бензеновото ядро. Салициловата киселина е сравнително силна. Една от причините е значителната стабилизация на салицилатния йон чрез образуването на вътрешномолекулна водородна връзка между отрицателно заредения O-атом на карбоксилатния йон с фенолната OH-група. Вътрешномолекулната водородна връзка е много здрава, понеже е в цикъл. Изомерия Салициловата киселина има три позиционни изомера: орто-, мета- и пара. Физични свойства Салициловата киселина е безцветно кристално вещество със сладък вкус. Тя се разтваря по-добре в гореща вода, сублимира при слабо нагряване, и декарбоксилира при висока температура. Химични свойства Наличието на две функционални групи (-COOH и -OH), бензеново ядро, както и взаимното им влияние, определят химичните свойства на салициловата киселина и нейната висока реакционноспособност. Киселинните свойства на салициловата киселина се определят както от карбоксилната, така и от хидроксилната група. Тя взаимодейства с метали, основни оксиди и хидроксиди, като реакциите протичат на два етапа (първо с -COOH групата, а после с -OH групата). Естерификация Естерификацията с алкохоли протича само с карбоксилната група. Фенолната хидроксилна група се естерифицира с оцетен анхидрид. Солите и естерите на салициловата киселина се наричат салицилати и намират широко приложение. При естерификация на салицилова киселина с оцетна киселина се получава ацетилсалицилова киселина (аспирин). Получаване Един от важните промишлени методи за получаване на салицилова киселина е методът на Колбе – взаимодействие между сух натриев фенолат и CO2 под налягане (P) и при температура 120°-140 °C. Полученият натриев салицилат се обработва със солна киселина, при което се отделя натриев хлорид и се получава салицилова киселина. Физиологично действие и приложение Салициловата киселина има антисептични и бактерицидни свойства, предотвратява протичането на гнилостни процеси и затова се използва като консервант в хранителната промишленост и в домакинството. Нейните производни – естери, соли и други, намират широко приложение в медицината. Особено голямо е приложението на ацетилсалициловата киселина (известна още като аспирин) и фенилсалицилата (лекарството салол). Бележки Вижте също бензоена киселина химия Антисептици Салицилови киселини Монохидроксибензоени киселини Едноосновни киселини


text: Бензоената киселина е ароматна карбоксилна киселина. Солите ѝ се наричат бензоати. При нагряване сублимира. Слабо се разтваря във вода. Разтваря се в етанол, етер и други органични разтворители. Парите ѝ имат остра миризма и дразнят дихателните пътища. Бензоената киселина е по-силна от алкановите киселини с изключение на мравчената. Причината за това е влиянието на бензеновото ядро, което допълнително стабилизира карбоксилния йон и води до по-лесно отцепване на водороден катион. Участва в заместителни реакции – халогениране, нитриране и сулфониране. Карбоксилната група оказва влияние върху ароматното ядро. Под нейно влияние заместителните реакции протичат на мета позиция и то по-трудно в сравнение с бензена. При декарбоксилиране се получава бензен. Има антисептично действие и се използва в хранително-вкусовата промишленост като консервант, най-вече в алкохолните напитки. Най-широко приложение има нейната сол – натриев бензоат. Използва се и за синтез на фунгициди, лекарства, багрила и др. Смята се за една от най-вредните добавки сред разрешените консерванти. Бензоени киселини Едноосновни киселини


text: Еспера̀нто () е най-разпространеният изкуствен международен спомагателен език. Първоначалното име на езика е Lingvo Internacia („Международен език“), а днешното му наименование идва от Doktoro Esperanto – псевдонимът, под който полският филолог Людвик Заменхоф публикува „Първа книга“ („Unua Libro“), първото описание на новия език, издадено през 1887 година. Намерението на Заменхоф е да създаде лесен за научаване и политически неутрален език, който да служи като помощно средство в международното общуване, насърчавайки мира и разбирателството между народите. Първият международен есперантистки конгрес се провежда във френския град Булон сюр Мер през 1905 година. Той е последван от ежегодни международни конференции и срещи в различни части на света. В България есперанто се разпространява почти веднага след излизането на „Първа книга“. Още в края на 19 век се появяват първите есперантски дружества, а през 1907 година в Търново е основан Българският есперантски съюз. Негов официален орган е списание „Български есперантист“, което излиза от 1919 година. По различни оценки в наши дни броят на говорещите есперанто е между 30 хиляди и 2 милиона души, като за около 1000 души езикът е роден. Макар че езикът няма официален статут в никоя страна, през 1921 година той е препоръчан от Френската академия на науките, а през 1954 година с Резолюцията от Монтевидео получава признание от ЮНЕСКО, която установява официални отношения със Световната есперантска асоциация. Есперанто има съществено представяне в над сто страни, като използването му е най-разпространено в Европа, Източна Азия и Южна Америка. История Създаване на езика Езикът есперанто е създаден в края на 70-те и началото на 80-те години на 19 век от Людвик Заменхоф, офталмолог и любител филолог от еврейски произход, жител на град Бялисток, днес в Полша, а по това време част от Руската империя. Стремежът му е да намали напрежението между хората от различни култури, създавайки неутрално средство за общуване между тях. Според думите му той е мотивиран за това от положението в Бялисток: Мястото, където съм роден и където прекарах детството си, даде насоката на всички мои по-късни усилия. В Бялисток жителите бяха разделени на четири отделни групи: руснаци, поляци, немци и евреи. Всяка от тях говореше на свой собствен език и гледаше на всички останали като на врагове. В такъв град една чувствителна личност усеща по-остро от другаде нещастията, причинени от езиковото разделение, и вижда на всяка крачка, че разликата в езиците е първата или поне най-важната основа за разделението на човешкото семейство на групи от врагове. Аз бях отгледан като идеалист – бях учен, че всички хора са братя, а вън на улицата – на всяка крачка, че не съществуват хора, а само руснаци, поляци, немци, евреи и така нататък. Това непрекъснато измъчваше детския ми разум, въпреки че мнозина биха се смели на подобна „мъка за света“ у едно дете. Тъй като по това време смятах „големите“ за всесилни, аз често си казвах, че когато порасна, със сигурност ще унищожа това зло. След десетина години работа, през които Заменхоф превежда книги на есперанто и пише оригинална проза и стихове, през юли 1887 година той публикува във Варшава „Първа книга“ („Unua Libro“) – първата печатна граматика на новия език, който той първоначално нарича просто „международен език“ (Internacia Lingvo). Начинанието му предизвиква интерес – първоначално главно в Руската империя и Централна Европа, а по-късно – и в Западна Европа, Америка, Китай и Япония. Първоначално изучаващите есперанто общуват главно чрез лична кореспонденция и периодични издания, но през 1905 година е проведен първият световен есперантистки конгрес в Булон сюр Мер, Франция. Оттогава подобни световни конференции се провеждат ежегодно – с изключение на годините на двете световни войни. От средата на 20 век те са посещавани от средно 2 хиляди души, като максималният брой достига 6 хиляди. Първи опити за официално използване В началото на 20 век се обсъжда възможността за въвеждането на есперанто като официален език в малкото германско-белгийско съвместно владение Неутрален Мореснет. Населението на тази територия е многоетническо, а относително голям брой хора говорят есперанто. Този проект е изоставен със започването на Първата световна война, когато Германия окупира, а след това и анексира Мореснет. След края на Първата световна война има предложения новосъздаденото Общество на народите да приеме есперанто за свой работен език. Те се съдържат и в доклад на Нитобе Инадзо – официален делегат на организацията на 13-ия Световен есперантистки конгрес в Прага. Предложението е прието благосклонно от повечето представители, но среща съпротивата на Франция, опасяваща се от изместването на френския език от положението му на основен език в международните отношения. Въпреки това малко по-късно Обществото на народите препоръчва на държавите членки да включат есперанто в своите образователни програми. По тази причина мнозина определят 20-те години на 20 век като зенита на есперантисткото движение. Отношение на тоталитарните режими Като потенциално средство за подобряване на международното разбирателство есперанто предизвиква подозренията на повечето тоталитарни режими, като особено крайни са реакциите в Германия при Адолф Хитлер, Испания при Франсиско Франко и Съветския съюз при Йосиф Сталин. В Германия допълнителен мотив за преследването на есперанто става еврейският произход на Людвик Заменхоф. В своята книга „Моята борба“ Адолф Хитлер изрично сочи есперанто като пример за едно от средствата на световната еврейска конспирация за постигане на световно господство. Много есперантисти са убити, като специално внимание е обърнато на ликвидирането на семейството на Заменхоф. През първите години на комунистическото управление в Русия есперанто получава известна подкрепа от властите и есперантистката организация получава официално признание. През 1937 година обаче тази политика претърпява обрат и десетки есперантисти са убити или изпратени в изгнание. Използването на есперанто в Съветския съюз остава практически забранено до 1956 година. В Испания есперанто е особено популярно сред анархистите и каталонските националисти, които се оказват на губещата страна в Испанската гражданска война. След края на войната и идването на власт на Франсиско Франко използването на езика е преследвано от властите, като тази политика продължава до 50-те години. В Япония по време на Втората световна война някои ляво ориентирани есперантисти са подложени на преследвания, но ръководството на есперантисткото движение полага усилия да се дистанцира от политическия живот и успява да избегне забраната на езика от властите. Лингвистични характеристики Класификация Като изкуствен език есперанто не е родословно свързан с никой етнически език. Понякога той е определян като „език, лексикално предимно романски, морфологично силно аглутинативен и до известна степен с аналитичен характер“. Фонологията, граматиката, лексиката и семантиката на есперанто се основават на говорените в Европа индоевропейски езици. Фонемите са по същество славянски, както и основната семантика, докато речникът е производен главно на този на романските езици, в по-малка степен на германските езици със съвсем ограничен принос на славянските езици и гръцкия език. Прагматиката и други характеристики на езика, които не са дефинирани в първоначалния документ на Заменхоф, са повлияни от родните езици на първите говорещи езика, главно руски, полски, немски и френски. В типологично отношение есперанто се характеризира с наличието на предлози и със свободен словоред, който обикновено е подлог-сказуемо-допълнение. Прилагателните могат да се поставят свободно преди или след модифицираните съществителни, като поставянето им преди съществителното е по-често срещано. Нови думи се образуват често чрез използване на представки и наставки. Фонология Фонологията на есперанто се основава на тази на славянските езици и включва 22 съгласни, 5 гласни и 2 полугласни звука, които се съчетават с гласните, образувайки 6 дифтонга. Не се използват тонове за разграничаване на смисъла, а ударението пада върху предпоследната гласна – с изключение на случаите на елизия на крайно -o, използвана главно в поезията, когато ударението пада върху последната сричка, както и на някои заемки. Съгласни звукове Двадесет и двата съгласни звука в есперанто са: Звукът понякога се произнася и като , а – като или , в зависимост от родния език на говорещия. Обичайно, макар и спорно, е произнасянето на съчетанията nk като и kz като . Често е групирането на няколко съгласни – до 3 в началото на думата (например, stranga, „странен“) и до 4 в средата (например, instrui, „обучавам“). Крайните групи съгласни не са обичайни, освен в случаите на чужди имена, поетична елизия на крайното -o и няколко основни думи, като cent („сто“) и post („след“). Гласни звукове В есперанто има 5 основни гласни: Двата полугласни звука и служат за образуване на 6 падащи дифтонга: aj, ej, oj, uj, aŭ и eŭ. Тъй като гласните звукове в есперанто са само 5, за допустимо се приема широко вариране в тяхното произношение. Например e може да се произнася в целия диапазон от до . Начинът на произнасяне обикновено зависи от родния език на говорещия. При произнасянето на някои думи, най-често с две съседни гласни, се допуска появата на глотална пауза (например, heroo („герой“) може да се произнася или ), а praavo („прадядо“) – или ). Граматика Думите на есперанто се получават чрез съчетаване на представки, корени и наставки. Този процес е правилен, така че хората могат да измислят нови думи, докато говорят, и да бъдат разбрани. Различните части на речта се отбелязват със собствени наставки: всички съществителни завършват на -о, всички прилагателни – на -а, всички наречия, образувани от корени – на -е, и всички глаголи в инфинитив – на -i. Съществителните в множествено число, които са подлози, завършват на -oj (произнася се като „ой“). Съществителните в единствено число, които са преки допълнения, завършват на -on, a тези в множествено – на -ojn. -o показва, че думата е съществително, -j показва, че е в множествено число, а -n показва, че е пряко допълнение. Прилагателните се съгласуват със съществителните, за които се отнасят; техните окончания са: -aj за множествено число, -an за единствено число и пряко допълнение, и множествено число и пряко допълнение -ajn. Наставката -n освен да показва прякото допълнение, има още няколко приложения, като показването на движение. Шестте наставки, които могат да приемат глаголите, представляват трите глаголни времена и трите наклонения. Те са: -as (за сегашно време), -os (за бъдеще време), -is (за минало време), -i (за безлично наклонение, (инфинитив), -us (за условно наклонение) и -u (за повелително наклонение). Глаголите не отразяват вършител или число. Примерно kanti означа „пея“ (в инфинитив), mi kantas – „аз пея“, vi kantas – „ти пееш“, ili kantas – „те пеят“. Словоредът е сравнително свободен. Прилагателните могат да стоят и преди, и след съществителните; глаголите и допълненията могат да се появяват във всякакъв ред. Въпреки това определителният член la, показателни местоимения като tiu ('този/онзи') и предлози като al ('към') трябва винаги да стоят преди съществителните, за които се отнасят. Подобно отрицанието ne ('не') и съюзи като kaj ('и') трябва да са преди изречението, което въвеждат. В тъждествени фрази словоредът е важен, както и в българския: „хората са животни“ е различно от „животните са хора“. Речник Основният речник на есперанто се определя от Lingvo internacia, публикувано от Заменхоф през 1887. В книгата са описани 900 корена; те могат да бъдат разширени до десетки хиляди думи, използвайки представки, наставки и съчетаване на корени. През 1894 г. Заменхоф публикува първия речник на есперанто, Universala vortaro, в който има по-богат списък от корени. Правилата на езика позволяват на говорещите го да използват нови корени, когато има нужда от това. Все пак се препоръчва те да използват най-международните форми и после да извеждат сродните значения от тях. Оттогава много думи за били заети – най-вече (но не само) от западноевропейски езици. Не всички предложени заемки са станали широко използвани, но много са – най-вече технически и научни термини. Неща от всекидневието, от друга страна, по-често се извеждат от вече съществуващи корени: komputilo ('компютър') например се получава от глагола komputi ('изчислявам') и наставката -ilo ('средство, уред, инструмент'). Думите придобиват и нови значения, подобно на значенията им в други езици. Примерно думата muso ('мишка') е придобила значението и на компютърна мишка, заради употребата си в английския. Говорещите есперанто често спорят дали конкретна заемка е оправдана, или може значението да бъде изведено от вече съществуващи корени. Някои сложни думи в есперанто не са напълно интуитивни; примерно eldoni (буквално 'из-давам') означава „издавам“ – подобно на начина, по който се образува думата в немски или български, но това може да затрудни хора, в чиито езици думата не се образува така. Освен това в есперанто има думи с особената наставка -um, която няма определно значение; думи, използващи наставката, трябва да се учат самостоятелно – примерно dekstren ('надясно') и dekstrumen ('(в/по посока на) по часовниковата стрелка'). В есперанто няма идиоми и жаргонни думи, тъй като тези форми на речта биха затруднили международното общуване, което е против целта на есперанто. Изрази Тук са посочени полезни думи и изречения на есперанто, заедно с транскрипция на Международната фонетична азбука: Култура Есперантистите имат достъп до международна култура, включваща много оригинален материал, както и преведен. Има над 25 000 книги на есперанто – както оригинални, така и преводи. Има и много редовно излизащи списания и вестници. Есперантоговорещите могат да използват езика за безплатно отсядане при други есперантисти в 92 страни, използвайки Pasporta Servo, или да завържат приятелства в чужбина. Всяка година между 1500 и 4000 есперантисти се срещат за Световния есперантистки конгрес (Universala Kongreso de Esperanto). В исторически план много есперантистка музика, като Kaj Tiel Plu, е била в различни фолклорни традиции. Има и много класическа и полукласическа хорова музика – както оригинална, така и преведена, и голяма колекция от оркестрална музика, включваща текстове на есперанто. Дейвид Гейнс е използвал стихотворения на есперанто, както и откъс от реч на д-р Заменхоф за своята „Първа симфония“ за мецосопран и оркестър (1994 – 1998). Написал е оригинален текст на есперанто за своята Povas plori mi ne plu („Не мога да плача повече“) за неакомпаниран хор. Има и споделени традиции, като Деня на Заменхоф. Противниците на есперанто често го критикуват, че „няма култура“. Пропонентите обаче, като проф. Хъмфри Тонкин от Университета в Хартфорд, отбелязва, че есперанто е „по замисъл културно неутрален, тъй като е предвиден за посредник между култури, а не да бъде носител на някоя национална култура“. Починалият шотландски писател Уилям Олд е писал обстойно по този въпрос, твърдейки, че есперанто е „израз на общата човешка култура, необременена от националните граници. Затова може да се разглежда като отделна култура“. Други Обекти, именувани в чест на езика есперанто: Остров Есперанто – български дунавски остров, разположен от 668,8 до 672,4 км по течението на реката в Област Враца, община Оряхово Остров Есперанто край о. Ливингстън, Южни Шетландски острови Бележки Източници Външни препратки Уикипедия на есперанто Есперанто–български джобен речник (Български есперантски съюз, 2002), Internet Archive


text: Заговезни са църковни празници, празнувани в деня преди началото на период на пости. Има няколко такива дни в годината: Месни заговезни и Сирни заговезни — преди започване и в началото на Великите пости; Петрови заговезни — преди започване на Петровите пости; Богородични заговезни — преди започване на Богородичните пости; Коледни заговезни — преди започване на Коледните пости. Християнски празници