text: История ( – „проучване, познание, придобито чрез изследване“) е наука, занимаваща се с изучаване на миналото, фокусирана върху човека и неговите действия, състояния, мирогледи, социални взаимоотношения и организации от миналото до наши дни. Резултатът от историческото изследване обикновено е систематичен наратив (разказ), излагащ и анализиращ поредицата от събития, като в някои случаи се опитва да търси и обективните причинно-следствени връзки, които ги определят. Хората, професионално занимаващи се с изучаването, изследването и записването на история, се наричат историци. Историците използват разнообразни източници, наричани още извори, включително писмени и печатни сведения, интервюта (устна история) и археология. В определен контекст понятието „история“ може да обозначава и времето след появата на писмеността в противовес на събитията, случили се преди това, които са известни като праистория (т.е. предистория). В по-широк смисъл понятието може да се използва и за теми, които не са предмет на историята в тесен смисъл, а са изучавани от природните науки като геоложка история, история на Вселената, еволюционна история и други. Към историята не се отнасят и историческите традиции на дадена култура, които не са подкрепени с проверими източници като например историческите легенди и митове. Етимология Древногръцкото ἱστορία (istoria) означава „изследване“ или „знание от изследване“, от ἵστωρ (hístōr) „познавач“ (от прото-индоевропейското съществително *wid-tor: „някой, който знае“). В този смисъл е използвано например от Аристотел в неговата Περὶ Τὰ Ζῷα Ἱστορίαι (Perì Tà Zôa Ηistoríai „Изследване за животните“). Все още в този гръцки смисъл Франсис Бейкън използва термина през късния XVI век, когато пише своята „Естествена история“. За него историята е имала значение на „знание за обектите, определени от време и пространство“, такъв тип знание, който е осигурен от паметта (докато науката е била резултат от мисленето, а поезията – от фантазията). В Европейските езици история има едновременно значението на последователност от събития, както и тяхното описване, като второто често бива означавано с историография. В разговорния български език думата история се използва и в смисъл на случка, приключение. Историография Историческата наука се базира на историографията, като процес на описание на историческите събития, личности, както на държавната, военната, така и на социалната история, в основните дати хронологии, събития, проблеми, техните разрешения, развитието на страните като държавно управление, държавниците, пълководците, както и други, които влизат в групата на онези, които по-скоро са спънка за историческото развитие на държавите, като Ивайло (войвода), негативни исторически сведения за болярите от епохата на края на Втората Българска държава, Ришельо, като негативна фигура за френската църква, или дори исторически свръхнегативни фигури, каквито може да има в история на Русия, като Разпутин, тъй като дори всички от изброените имат и някои характеристики на исторически позитиви и дори достижения на ума, политиката и политическото достойнство, за разлика от тях, или в тяхна опозиция е фигурата на набожния, но в същото време отвърнал се от правилата на църквата "поп" Разпутин, който се намесва в Руската история, повеждайки руското сектанство от края на Руската царска държава преди Октомврийската революция. Друга негативна фитура в подобен смисъл е Елена от Троя, която участва като негативистична женска фитура в троянската война, която освен че е най-голямата война в Древна Гърция е известна на медицината със сериозните заболявания, епидемични ветрове и други социално-медицински катаклизми, които по някаква причина се появяват в царска русия при появата на Разпутин, който обаче за разлика от гръцката философия и военна наука, които решават проблема по съответния начин, въвежда християнското опрощения за този вид грехове, което обаче за медицината не въвежда съществена промяна, тъй като въпросните сектанти отново се характеризират с "болести", макар че няма исторически данни за "епидемии" и "епидемични ветрове", но исторически е записано, че през този период, както и малко по-късно евреите масово бягат от Русия, заради ужаса на това, което те виждат като отвръщане от Бога, тъй като евреите са силно религиозни, и това е причината толкова много евреи да отиват в Германия по време вече на Втората световна война, където те се оказват в икономическа криза, която обхваща тяхния социален ред. Историографията като термин има няколко основни значения. Тя може да се отнася до развитието на историята като наука: разказ за развитието на методологията и практиките (например преминаването от кратък биографичен очерк към продължителен тематичен анализ). Освен това историографията може да се отнася за създадените творби: специфичен исторически труд (например „средновековна историография през 60-те години на 20 век“ означава творбите върху средновековна история, написани през този период). Като трето значение може да се означи смисълът на историята – философия на историята (все по-често се използва теория на историята). Като мета-описания на минали събития, третото значение често се позовава или използва предните две, като анализът обикновено се фокусира върху разказите, интерпретациите, мирогледа, употребата на доказателства или методите на представяне на други историци. Историците също спорят дали историята може да се изучава като единичен свързан разказ или като множество отделни и отчасти независими истории. Методи на историята Историческият метод се заключава в следването на принципите и правилата на работа с първоизточниците и другите доказателства, открити в хода на изследванията и използвани при написването на исторически труд. Херодот (484 – 425 г. пр.н.е.) се счита от мнозинството историци за „баща“ на тази наука: Херодот от Халикарнас събра и записа тези сведения, за да не потънат миналите събития в забрава, и великите и достойни за удивление деяния, като на елините, така и на варварите да не останат в неизвестност, най-вече, понеже са воювали помежду си.. Въпреки това, началото на използването на научните методи в историята се свързва с друг негов съвременник, Тукидид, и книгата му „История на Пелопонеските войни“. За разлика от Херодот и религиозните му колеги, Тукидид разглежда историята като продукт на избор и действия не на боговете, а на хората, у които търси всички причини и следствия.. Собствени традиции и развитие на методите на историческото изследване съществуват в древен и средновековен Китай. Основите на професионалната историография там са заложени от Сима Циен (145 – 90 г. пр.н.е.), автор на „Исторически записки“. Последователите му използват този труд като образец за исторически и биографични съчинения. Върху християнската и въобще върху западната историография голямо влияние оказва Аврелий Августин. До 19 век историята обикновено се разглежда като резултат от линейно развитие по план, който е определен от Бог. Хегел също следва тази идея, макар да ѝ придава по-светски вид. От философията на Хегел, идеята за линейния исторически прогрес преминава в марксистката философия на историята. Арабският историк Ибн Халдун през 1377 г. анализира грешките, които често извършват историците. Той подчертава културните различия между съвременност и минало, и затова е нужно внимателно отношение към източниците, разпределяне на принципите, съгласно които може да им се даде оценка и накрая – да се интерпретират събитията и културата на миналото. Ибн Халдун критикува предразсъдъците и лековерието на историците. Неговият метод залага основите за оценката на ролята на държавата, пропагандата, средствата за комуникация и на систематичните предразсъдъци в историографията., във връзка с което Ибн Халдун се счита за „баща на арабската историография“. Голямо значение има разработването от Ибн Халдун на концепцията за политико-демографски цикли, представляваща един от първите опити за научно описание на историческата динамика. Сред другите историци, оказали влияние за въвеждането на методология в историческите изследвания, могат да се споменат Леополд фон Ранке, Джордж Тревелян, Фернан Бродел, Марк Блок, Люсиен Февър, Роберт Фогел. Против използването на научна методология в история излизат такива автори като например Хю Тревор-Ропер. Те заявяват, че за разбирането на историята е нужно въображение, затова историята трябва да се счита не за наука, а за изкуство. Не по-малко спорният автор Ернст Нолте, следвайки класическата немска философска традиция, разглежда историята като движение на идеи. Марксистката историография, представена на запад (в частност работите на Ерик Хобсбаум и Исак Дойчер), има за цел да потвърди философските идеи на Карл Маркс. Техните опоненти, представляващи антикомунистическата историография, като Ричард Пайпс и Робърт Конкуест, предлагат интерпретация на историята, противоположна на марксистката. Съществува дори и обширна историография от гледна точка на феминизма. Редица постмодернистични философи изцяло отричат възможността за непредубедена интерпретация на историята и съществуването на научна методология. В последно време все по-голяма сила набира клиодинамиката – математическото моделиране на историческите процеси. Философия на историята Философия на историята е дял от философията, който се занимава с възможната значимост на човешката история. Допълнително тя е свързана и с дискусията относно телеологичния завършек на нейното развитие; това ще рече, че размишлява над това дали има цел, директен принцип или завършеност в процесите на човешката история. Философия на историята не бива да се бърка с историографията, която изучава историята като академична дисциплина и поради това се отнася до нейната методология и практика, както и развитието на историята като дисциплина през годините. Философия на историята не бива да се смесва и с история на философията, която е наука за историческото развитието на философските идеи. Историците водят дебати по въпроса дали историята е наука или своеобразно изкуство. Наскорошни доводи за превръщането на историята в наука са повдигнати от Пьотр Турчин в неговата статия „Възходът на клиодинамиката“. Това разделение е в значителна степен изкуствено, тъй като историята като област на знание обикновено се раглежда в различни аспекти. Към основните подходи на развитието на философията на историята могат да се отнесат следните: формационен (Карл Маркс, Фридрих Енгелс, Владимир Илич Ленин, И. М. Дяконов и др.) цивилизационен (Николай Данилевски, Освалд Шпенглер, Арнолд Тойнби, Ш. Айзенщат, Б. С. Ерасов, Дмитрий Бондаренко, Игор Следзевски, Сергей Нефьодов, Глеб Алексушин и др.) Системна теория на света (Андре Гундер Франк, Имануил Валерщайн, Самир Амин, Дж. Ариги, Марат Чешков, Андрей Фурсов, Андрей Коротаев, К. Чейз-Дан, Леонид Гринин и др.) Школа „Анали“: Марк Блок, Люсиен Февър, Фернан Бродел, Арон Гуревич. Щафетно-стадиен (Юрий Семьонов) (в действителност, нищо повече от модифициран марксистко-формационен подход). Закономерности на историческите процеси В началото на 19 век, основателят на позитивизма Огюст Конт обещава да докаже, че „съществуват закони при развитието на обществата, толкова сигурни, колкото и законите за падането на камъка.“. Но да се установят законите на историята се оказва не толкова лесно. Когато немският историк Карл Лампрехт се опитва да защити мнението на Конт, Едуард Майер, друг немски историк, отвръща, че в течение на многогодишните си научни изследвания, самият той не е могъл да открие нито един исторически закон и не е чул някой друг да е успял. Макс Вебер счита за безсмислени опитите за откриване на исторически закономерности. Философът Карл Ясперс пише: „Историята има дълбок смисъл. Но той е отвъд човешкото разбиране.“ Едуард Кар твърди, че на Запад повече не се говори за „исторически закони“, че самата дума „причина“ е излязла от мода. Така отричането на причинно-следствената връзка на минали събития поставя под съмнение правото на историята да се счита за наука. Философът Бертран Ръсел казва: „Историята – това още не е наука. Тя може да се направи да изглежда като наука само с помощта на фалшификации и пропуски“. Социологът Емил Дюркхайм смята, че „историята може да се счита наука само в степента, в която обяснява света.“ За разбирането на законите на историята претендира марксизма, който издига теорията на обществено-икономически системи и смята, че развитието на производителните сили води до промяна в производствените отношения, които определят естеството на всяка система. Но този подход не обяснява дълбоките различия между характерите на развитие на социалните отношения при различните народи. Хърбърт Спенсър и Освалд Шпенглер разглеждат човешкото общество като сходно на биологичните организми, които се раждат, живеят и умират. Арнолд Тойнби извършва колосален труд, описвайки в 12 тома историята на 21 цивилизации (първия том е публикуван през 1934 г.). Той се опита да сравни развитието на тези цивилизации и стига до заключението, че цивилизацията се заражда като „отговор“ на „предизвикателство“ пред дадено общество – от страна на природата или на други общества. „Предизвикателство“ може да бъде пренаселване, инвазия на врагове или друго събитие, поставящо под заплаха съществуването на обществото, а „отговор“ – социална организация или технически нововъведения, които позволяват на обществото да оцелее. В средата на 20 век, най-популярната теоретична концепция за историческото развитие става теорията за модернизация. По определението на един от основателите ̀, Сирил Блек, модернизацията е процеса на адаптация на традиционното общество към новите условия, породени от Индустриалната революция. Въпросът за разпространението на различните социални системи до голяма степен се свежда до проблема с разпространението на техническите иновации, културната дифузия. Най-отчетливо идеите на дифузионизма са формулирани в т.нар. теория на културните среди. Нейните автори, Фридрих Ратцел, Лео Фробениус и Фриц Гребнер, смятат, че сходните явления в културите на различните народи могат да се обяснят с произхода на тези явления от един общ център, че най-важните елементи на човешката култура се появяват само веднъж, и то само на едно място. Те дават на народа-първооткривател решаващо предимство пред другите народи. През 1963 г. Уилям Макнил, един от учениците на Тойнби, публикува монографията „Възходът на Запада“. Той детайлно описва фундаменталните открития от Античността и Средновековието, които са предизвикали радикални промени в обществената структура. Области на изучаване Периодизация Историята често се фокусира върху събития и процеси, случили се през определени части време. Историците именуват тези части (дялове) време, за да се получи „организираност на идеите и класификационни обобщения“, които улесняват и подпомагат изучаването на историята. Имената на периодите могат да се различават на различните географските места; често се различават и датите за начало и край на периодите. Вековете и десетилетията са най-често употребяваните единици време. Повечето периоди се конструират ретроспективно и по този начин изразяват стойностни преценки за миналото. Начинът, по който периодите се отделят, и имената, който им се дават, могат да повлияят на общото възприемане на даден период или неговото изучаване. Праистория или още предистория, доистория, първобитно общество – в Близкия изток – до ок. 3000 г. пр.н.е. (обединяването на Горен и Долен Египет); Древност (вкл. Античност); Древен Рим Древна Гърция Средновековие, средни векове – края на 15 век (началото на епохата на Великите географски открития); Ново време, нова история – от края на 15 век до 1918 г. (края на Първата световна война); Най-ново време, най-нова съвременна история – от 1918 г. до наши дни. Съществуват и алтернативни периодизации на световната история. Например, в западната историография краят на Средновековието се свързва с 16 век, след което започва общ период на съвременна история. Географски места Определените географски места могат да бъдат основата за исторически изследвания, например континенти, държави или градове. Да се разбере причината за дадени исторически събития, е фундаментална цел на историята. За да се извърши това, историците често се обръщат към географията. Климатични промени, снабдеността с вода и релефът на дадено място имат голямо влияние върху живота на тамошното население. Например за да се разбере защо древните египтяни развиват тъй успешна цивилизация, е задължително изучаването на географията на Египет. Египетската цивилизация се развива на бреговете на река Нил, които биват ежегодно наводнявани, при което се отлага почвен слой. Богатата почва е причината фермерите да успяват да отглеждат достатъчно храна, за да изхранват населението в градовете. Това от своя страна значи, че не всички хора са били задължени да обработват земята, което оставя възможност на другите да се занимават с друга дейност, спомагаща развитието на цивилизацията. История на света Световната история представлява изучаването на големите цивилизации за последните приблизително 30 века. Това води до спорни интерпретации, направени от Оскар Шпенглер, Арнолд Тойнби и др. Световната история е изключително важен учебен предмет. Тя навлиза все по-силно в университетите на САЩ, където историята се е концентрирала върху Западните цивилизации и Съединените щати. Световната история добавя голямо количество нов материал за Азия, Африка и Южна Америка. Дипломатическа история История на дипломацията или на дипломатическите отношения включва всички дипломатически ноти, личности (известни активни дипломати), техните действия в областта на дипломацията за решаването на дипломатически теми и проблеми. Цялата съвкупност от тези събрани исторически данни се нарича дипломатическа история. Военна история Военната история изучава военните действия, войните и конфликтите между отделни групи, национални общества, страни или обединения в историческата наука, като обикновено се концентрира върху самите войни и военните действия, включително битки, военни стратегии и типове оръжия. Военната история е част от историческата наука, но също така и от военната наука, в приложението й, чрез ползването на исторически анализи, които се прилагат контекстуално, както и военни техники. Военната наука изучава великите пълководци в историята, като Наполеон Бонапарт, Александър Хамилтън, Александър Суворов и други. Военните историци се занимават със събитията от военната история. Социална история Социалната история изучава как обществата са се развирали, социално и икономически, както и културно, както и при тяхното взаимодействие адаптирали или променяли, развивали в социално-исторически план. Например развитието на българското общество по време на Възраждането и след Освобождението е съществен и видим преход от едно социално общество към друго, учебно националното на Възраждането, и това на развитието на държавността, търговията и занаятите, както и индустрията в след Освобожденска България. Социалната история е дял от историята, която често се смята от мнозина за социална наука, опитваща се да погледне на историческите доказателства от гледната точка на социалните тенденции, но в действителност е много съществен дял от самата историческа наука, която разглежда социалната история както в учебниците, така и в специалните изследвания върху отделни епохи и общества (нации). В социалната история може да се включват или съдържат икономическата история, теория на държавата и правото, доколкото тя е определяща за типа социум и социалните страти, както и анализ на други аспекти на древните, от средните векове и модерните общества на човешката цивилизация, които обозначават в различни етапи и аспекти еволюцията на социалните поведения, технологии, нрави, норми и други. Социалната история е спецалност, която е характерна за историците постмодернисти и френската Сорбона. История но рода и джендъра История на рода и джендъра е специалност, която е по-скоро обособена в литературните науки, и дори не в литературната история, а по-скоро литературния феминизъм, където темите за различните джендърни идентичности, през различните епохи, както и във връзка със социалната история, а и с философията (виж Джудит Бътлър ) обособяват областта като изучаваща темите на рода и джендъра. Исторически дисциплини Археография – теория и практика на издаването на писмени източници. Археология – изучаването по веществени източници на историческото минало на човечеството. Архивистика – изучаването на въпроси по комплектуване на архиви и съхраняването и използването на архивни документи. Архонтология – изучаването на историята на длъжностите в държавни, международни, политически, религиозни и други обществени структури. Бонистика – изучаването на историята по печатането и обръщението на книжни парични знаци. Вексилология – изучаването на флагове, знамена, щандарти, вимпели и други подобни предмети. Генеалогия – изучаването на родствените взаимовръзки между хората. Генетична генеалогия – изучаването на родствените взаимовръзки между хората по пътя на използване на методите на генетиката. Хералдика – изучаването на гербове, както и на традицията и практиките на използването им. Дипломатика – изучаването на исторически актове (юридически документи). Документознание – комплексна наука за документите и документно-комуникационната дейност, изучаваща в исторически, съвременен и прогнозен план процесите на създаване, разпространение и използване на документни източници на информация в обществото. Еортология – изучаването на църковни празници. Епиграфика – изучаването на надписи върху твърди материали (камъни, керамика, метал и пр.) Историография – изучаването на историята и методологията на историческото познание, както и изучаването на възгледите и трудавете на различни историци. Историческа география – наука, съчетаваща история и география. Историческа демография – наука за демографската история на човечеството. Историческа метрология – изучаването на употребяваните в миналото мерки – за дължина, площ, обем, тегло – в историческото им развитие. Източникознание – изучаване на историческите източници. Историческа методология – изучаването на различни системи от методи, които могат да бъдат използвани в процеса на историческото изследване и спецификата на различни исторически научни школи. Нумизматика – изучаването на историята на сечене на монети и паричното им обръщения. Палеография – изучаването на историята на писмени знаци, закономерността при развитието на графичните форми, както и паметници на древни писмености. Папирология – изучаването на текстовете на папирусите, намиращи се предимно в Египет. Сфрагистика – изучаване на печати (матрици) и отпечатъците им на различни материали. Фалеристика – изучаването на наградни знаци и отличия. Хронология – изучаването на последователността на исторически събития във времето. Дисциплини, свързани с историята Антропология – изучаването на човека и неговото взаимодействие със света. Полова история – история на взаимодействието на мъжкия и женския опит като един от най-важните аспекти на социалната организация. Социокултурна антропология – наука за културата като съвкупност от материални обекти, идеи, ценности, представи и модели на поведение във всичките ѝ форми на проява и на всички исторически етапи от развитието ѝ. Културология – наука, изучаваща културата и най-общите закономерности от развитието ѝ. Краезнание – изучаването на архитектурата, биологията, географията, историята, културата, литературата, медицината, религиозните култове, управлението, селското стопанство, спорта, топонимията, фортификациите, екологията на конкретен регион. Психоистория – изучаването на психологическата мотивация за постъпките хората в миналото. Етнология и етнография – изучаването на народите и етносите, техният произход, култура и поведение (определенията на предметите на изучаване на двете дисциплини, както и връзката им със социокултурната антропология са дискусионни). Сродни дисциплини Военна история – наука за произхода, състава и действията на въоръжените сили, съставна част от военната наука. Историческа психология – наука, съчетаваща история и психология. История на изкуството – история на художествената активност или артефакти, произведени от хората, във визуална форма с естетическа и комуникативна функция. История на културата – наука за ценностния свят на историческите епохи, народи, индивиди и други носители на историческия процес. История на науката – история на научните знания, политическите и правните учения, историята на философията и др. История на държавата и правото – изучава закономерностите в развитието на държавите и юридическото право при различните народи по света в различни исторически периоди. История на политическите и правните учения – изучава особеностите на възгледите на различни философи в различни исторически периоди по въпросите за същността, произхода и съществуването на държавите и правото. История на религията – изучава възникването и развитието на религиозните вярвания и сакрални култове, връзките и особеностите на местни и световни религии. Стопанска история – изучава явления и процеси, свързани с еволюционното развитие и взаимодействието на човешките дейности. Вижте също История на България Марксическа историография Българска марксическа историография Външни препратки Веселин Методиев, Христо П. Тодоров, История, Университетски речник на Нов български университет Източници


source: wikipedia

text: Траките (; ) са етно-културна общност (етнос) от индоевропейски племена, населявали в периода от средата на II хил. пр. Хр. до VI в. сл. Хр. областта от Балканския полуостров между северноегейското крайбрежие (вкл. островите Тасос, Самотраки, Лемнос и Имброс) до Карпатите, от Черноморското крайбрежие до р. Морава и Вардар, и земите в Северозападна Мала Азия. Това са съвременни части от България, Румъния, Молдова, Гърция, Турция, Поморавието и Македония). Има свидетелства за тракийски общности в същинска Гърция, а през римската епоха – дори в Близкия Изток и Египет. Те били етнос от множество отделни племена със сходни език и култура. Някои от тях създали собствени държави. Една от хипотезите за произхода на траките предполага, че прототраките са дошли от североизток около 1500 г. пр.н.е., смесвайки се със завареното предтракийско население, и по-късно са се обособили в две отделни групи – даки и траки. Според друга хипотеза, изказана от Александър Фол, оформянето на тракийската етно-културна общност не е процес повлиян основно от външни миграции, а е резултат от вътрешни миграции и консолидиране на местно население. Траките живеят на отделни племена, всяко от които се стреми да запази своята самостоятелност и да образува отделна етносна държава. Първото голямо тракийско държавно обединение е Одриското царство, създадено в началото на V век пр. н.е. от Терес I. През 188 г. пр.н.е. край Кипсела траките разбиват войските на римския консул Манлий Вулзон, които се връщали от Галатия. Тракийските воини наброявали около 10 000 души, а римляните се връщали от битката при Магнезия (190 пр.н.е.), като за тази битка те тръгнали с 30 000 войници. По-късно траките взимат участие във войните на страната на Римската република и Римската империя, като са описвани като войнствено племе. След като римляните завладяват териториите на траките в средата на 40-те години на I век, през 45 г. е създадена римската провинция Тракия, която граничила на запад с провинция Македония, на север с Дунав, на юг с Бяло море, Дарданелите, Мраморно море и на югоизток с Витиния. Отначало представата за провинция Тракия била много смътна извън нея. Дори македоните били определяни като тракийско племе. Провинция Тракия е анексирана от Римската империя през 46 г. Многократните нашествия на келти, скити, сармати, алани, готи, хуни, авари, прабългари и славяни в периода IV – VI в., съпровождани и с процеси на елинизация, романизация и славянизация, довеждат до отмирането на езика на траките, говорен до V – VI век, както и до намаляването на числения им състав и вследствие на това и на културното им влияние. Смята се, че към VI век траките са изцяло елинизирани или романизирани, което ги превръща постепенно в ромеи. След създаването на българската държава част от потомците на траките заедно с останалото население, живеещо в нейните територии, основно славяни и прабългари, формират българския етнос. Етногенетични теории Днес съществуват различни теории за етногенезиса на траките. През XIX век австрийският учен езиковед Вилхелм Томашек лансира идеята, че тракийският етнос се е формирал в зоната на Карпатите към началото на бронзовата епоха, като по-късно е мигрирал на юг от река Дунав. Томашек застъпва гледището, че траките принадлежат към индоевропейската езикова общност и представляват отделна народност, различна от елините и илирите. Без да се отрича напълно теорията на Томашек, съвременните теории допускат, че тракийската общност се е формирала през бронзовата епоха в резултат на смесването на номадски преселници от север и завареното предтракийско население. Проблемът за произхода на траките в историческата наука е от основно значение за решаването на редица проблеми свързани с културата и историята на Югоизточна Европа. Научният консенсус е, че траките са индоевропейски етнос на базата на езиковите, религиозни и материални характерситики на културата им. За появата на траките на Балканите съществуват няколко хипотези. Според някои археолози това е засвидетелствано в преходния период към бронзовата епоха. За този период може да се каже, че на Балканите се наблюдава коренно изменение, свързано с промяна на погребалните обичаи, разрушения, пожари и т.н. Някои учени обясняват това единствено с инвазия, с което се поставя началото на индоевропеизацията. Според друга група учени и археолози не може да се наблюдава такава промяна на целия полуостров. На някои места животът наистина прекъсва, но на други той продължава, а картината се усложнява вследствие на вътрешни размествания и движения. Това се наблюдава най-добре за онези селищни могили на юг от Балкана. Лингвистичните данни също сочат към индоевропейския характер на траките, макар че точната локация на тракийския клон в дървото на индоевропейските езици остава нерешен въпрос. Съществуват хипотези за филогенетична близост до съседните гръцки, илирийски и фригийски езици в рамките на т.нар. палеобалканско семейство, но то също често се смята за парафилетична група или събирателен термин за географско близки езици, вместо родствено близки. Някои черти на тракийското слово го поставят в генетична близост до тогава по-далечните сатем езици на индоевропейското семейство, което би дало тежест на теорията за североизточния произход на траките - в посока урхаймата на балто-славянските езици. Конкретизирането на тази връзка би осветило произхода на индоевропейския слой в тракийската култура, който се е смесил с предходното неолитно прединдоевропйеско население. Археологическият материал е недостатъчен, а лингвистиката не е в състояние да осигури целия материал. Липсващите брънки изкушават много изследователи да реконструират историята. Разбира се, има данни за рязка промяна в картината на Балканите в края на медно-каменната епоха. Най-лесното обяснение е в инвазията, което донякъде е подкрепено и от археологически материал. Несъмнено се наблюдава навлизане на чужд елемент, но дали то е в такива мащаби, че да заличи изцяло предходната култура. Въпреки че някои автори определят индоевропейците като войнствено население, съществуват спорове дали вълната на преселение би била толкова мощна, че да окупира целия Балкански полуостров. За да бъдат решавани днес проблемите с произхода на палеобалканското население, следва да бъдат привлечени и коментирани резултатите от новите ДНК анализи, да бъдат интерпретирани съвкупно обемът и хронологията на археологическите данни и да се доверим на новите начини за изследване на палеоклимата и геологичните данни за наличие на природни катаклизми. Наличен е богат генетичен материал от всички културни епохи, но липсва каквато и да е ДНК работа върху него. Подобно е положението и със статистическите методи, които отдавна са засекли изключителната гъстота и интезитет на културното развитие в Тракия още от края на палеолита. Археологическите данни безапелационно доказват, че в Анатолия и Тракия се е установило небивало средоточие на могилна култура още от края осмото хилядолетие пр. Хр. (устието на река Марица) Тракийски език Езикът на траките не е достигнал до наши дни, а опитите той да бъде реконструиран са изключително затруднени, поради оскъдността на писмените паметници. Вероятно са съществували различни диалекти. Известните писмени източници, за които се предполага, че са на тракийски език, датират от VI до IV век пр. н.е. и се състоят от: около 220 посвещения от светилището на Аполон при Месембрия-Зоне в егейска Тракия, основно от VI век пр. н.е., както и няколко надгробни надписа от града от IV век пр.н.е.; около 75 графита (надписи върху керамика) от Светилището на Великите богове на Самотраки; три каменни надписа от Маронея; надгробен надпис, намерен край Кьолмен, от късния V век пр.н.е.; няколко надписа върху метални предмети във вътрешна Тракия, основно намерени в гробове: сребърни съдове от Башова могила златен пръстен от Арабаджийска могила край Дуванли златен пръстен, намерен през 1912 г. край Езерово (област Пловдив) – до откриването на посвещенията от Зоне в началото на XXI век това е най-дългият известен предполагаемо тракийски текст Разчитането и интерпретация на тези текстове са спорни, но фактът, че са изписани в четири различни варианта на гръцката азбука показва, че различни общности в Тракия са усвоили писмеността в различни ситуации. Останалата информация за тракийския език се състои от лични имена, топоними и отделни думи запазени в надписи на гръцки и латински. Ограничените сведения за тракийския език силно затрудняват изследването му, но в науката се смята за безспорно, че той е индоевропейски език. Според някои автори той може да се раздели на няколко обособени езика или диалекта – собствено тракийски, дако-мизийски, западнотракийски и витински. Според някои съвременните историци и траколози и писмените извори на ранно средновековните автори, като например Прокопий Кесарийски, тракийски език е бил говорен до V век. Тракийски етноними За първи път името „траки“ се споменава още от Омир във втора песен на „Илиада“, където с това име е обозначено населението на Тракийски Херсонес: „...А Пейрой с Акаманта предвождаха всички траки, мирно живеещи покрай Хелеспонт бързотечен“.Илиада, II, 840 Разбира се тук не става въпрос за цялото тракийско население познато на гърците в по-късна епоха, а вероятно за племето „травси“. Името „траки“ е събирателно на множество племена, които обаче не се различават по своя етнос, а просто носят имена на царско-жречески династични фамилии: Одриси, Гети, Трибали, Едони, Беси. Значението на самото название „траки“ не е много ясно. Според едно тълкуване в йонийски и по-късно в атически език, то има смисъл на „смел, храбър“, което по-късно преминава в противоположно значение – остър, див, груб, суров, необуздан. Писмените извори за траките са много оскъдни и имат гръцки произход. Поради липсата на своя писменост и писмени извори можем да съдим, че траките не са имали нужда от записване, а когато това е било нужно са били използвани гръцки букви. Останки от тракийския език намираме единствено в топоними, хидроними, ороними, теоними, лични имена и малък брой думи, цитирани и преведени от антични писатели. Към сведенията, които получаваме от античните автори, следва да се борави с известно съмнение, като се има предвид, че за гърците траките са чужди и са представени на места в крайно негативна светлина. Въпреки това тези сведения са безценни, тъй като благодарение на тях през I в. пр. Хр. ние познаваме названията на 80 тракийски племена. Разбира се, това са племена от различно време, като Тукидид ни разяснява как се получава етноним – заради военно-политическа изява и т.н. Тракия и тракийски племена В Античността географското понятие Тракия обхваща територията от Карпатите на север до Черно море на изток, от р. Вардар на запад до Егейско море и части от северозападна Мала Азия на юг, а етнонимът „траки“ обозначава многобройното население, обитавало тези земи. От гледна точка на класическа Гърция „Тракия“ включва територията на север от Тесалия, без точно определени граници, като понякога се включвали и древна Македония и малка Скития., а народът, който ги обитава, е наричан транкес, тренкес, тракес . След началото на великата гръцка колонизация обхватът на понятията „Тракия“ и „траки“ се разширява и започват да се разграничават отделните племена, които са организирани по области. Траките се споменават за първи път от Омир в „Илиада“, където е записано, че траките идват от Хелеспонт, и са се били на страната на троянците. В книга IX на „Одисеята“ се споменава тракийското племе кикони, Одисей минава покрай техните земи на връщане от Троя. Ксенофан (VI – V век пр.н.е), отбелязвайки, че народите обрисуват своите богове по собственото си подобие, казва: „Синеоки и рижи са божествата за тракийците“. През V в. Херодот пише: Ливий (59 пр.н.е. – 17 г.) пише, че по време на Третата македонска война (171 – 168 пр.н.е.) „първоначално траките, подобно на диви зверове, държани дълго в клетка, нададоха такъв рев от десния римски фланг, че в италийската конница хора смели по характер и с дълъг военен опит – настъпи смут“. Тракийски племена Оформянето на племенната карта на траките става в периода XII – VI век пр. Хр. На север тя е доста рехава. Херодот казва, че агатирсите имат същите обичаи като траките. Тази племенна група граничи на север със скитите. В централната част се поставят мизите, а на запад от тях трибалите. Мизите са троянски съюзници и майстори в ръкопашния бой (в „Илиада“ Омир поставя мизите в Мала Азия). В по-късната античност мизи и беси става синоним на траки. Мизите се споменават у Херодот при описанието на войските на Ксеркс заедно с тевкрите, като описва как минават Босфора преди Троянската война. Според него мизите и тавкрите изтласкват населението по Стримон, което се нанесло в Мала Азия и е наречено витини. В по-късните митографски версии се среща, че Тино и Витино били синове на Одрис. Според други версии те са осиновени деца на Феней. Югозападните райони на тракийското землище се наричат Пеония по името на племето пеони. В този район могат да бъдат поставени и едоните, бистоните и бисалтите. Периодът VI–III в. пр. Хр се свързва с държавно-политическите изяви на гетите в района на североизточна България. В писмените извори се говори за гетския владетел Дромихет, който пленява Лизимах след неговия наказателен поход срещу тракийските племена. Сведения за даките се появяват в малко по-късен период, а авторите споменават, че двата народа говорят един и същ език. По-важните племена в посока от север на юг и от запад на изток според Попов са разпределени както следва: в областта между Карпатите и Истрос (Дунав) населението е анонимно до към средата на I век пр.н.е., когато в „Галската война“ на Цезар се появява името даки, отначало покриващо западния Карпатски басейн. Оттогава етнонимът се налага като сборен за всички обитатели на областта. на юг от Дунав: на северозапад най-многобройни са трибалите – сборно име за населението между Истрос, Оский (Искър), долното течение на Морава и Хемус (Стара планина). През I век пр.н.е. в централната част на Дунавската равнина се появяват мизите, чието име е използвано по-късно от римляните за новата им провинция Мизия. на североизток, от двете страни на Истрос, са гетите, които се налагат като етноним за огромната територия до реките Прут и Днестър. на юг от Стара планина в днешното Софийско поле са сердите. в Горнострумската област се разполагат лееите и агрианите, както и дентелетите, известни по времето на римляните. Техни съседи на юг са медите, които заедно със синтите обитават течението на р. Стримон (Струма). на запад, по течението на Аксиос (Вардар), обитават пеоните. по долното течение на Струма са познати мигдони, дерони, одоманти, едони, бисалти. на изток от долна Струма, във вътрешността на южните Родопи обитават диите-махайрофори, известни с отказа си да участват в кампанията на Ксеркс срещу Елада през 5 в. пр.н.е. в Рило-Родопския масив обитават сатрите, изместени по-късно от жреческия род на бесите, които поддържали светилището на Дионис. Още по-късно, след III век бесите се превръщат в етноним на всички траки. около устието на Нестос (Места) и още по-източно при бъдещата колония Маронея живеят киконите. при устието на Хеброс (Марица) са пайтите, изместени от корпилите, а наред с тях се споменават кени, мадуатени, брени и сапеи. Херодот първи споменава за одрисите около р. Артеск (Арда), които впоследствие увеличават мощта си и образуват царство. Тяхното име става сборно и в него влизат много племенни групи от странджанския район и водосборния район между реките Арда, Тунджа и Марица. Тините населяват Пропонтида (Мраморно море), крайбрежието на Понта (Черно море), но и Северозападна Мала Азия, където са съседи на витините (или стримони – според Херодот преселници от Струма) и бебриките. в Тракийски Херсонес се разполагат апсинтите и долонките (те биват погълнати от одрисите) История на Тракия и траките Според Димитър Попов историческото развитие на траките се разделя на 6 периода: между средата на 4-то или началото на 3-то хилядолетие пр.н.е. докъм 2300 – 2200 или 1900 г. пр.н.е. (краят на медно-каменната и ранната бронзова епоха) от 2300 – 2200 или 1900 г. пр.н.е. докъм 1300 – 1200 г. пр.н.е. (средна и късна бронзова епоха) от 1300 – 1200 г. пр.н.е. до края на VI век пр.н.е. – начало на желязната епоха от края на VI век пр.н.е. до края на III век пр.н.е. от края на III век пр.н.е. до началото на II век – римско нашествие на Балканския полуостров и покоряване на траките от началото на II век до VI век, когато славяните се настаняват в Карпато-Балканския район Микенска Тракия С термина „Микенска Тракия“ се обозначава сходството на социално-икономическите и политическите процеси между ахейска (Микенска) Гърция и древна Тракия или поне някои нейни райони към края на бронзовата епоха. Сред сходствата са укрепителните съоръжения в планинските области, постиженията на металообработването, диференциацията на общностите, предвождани от тракийски царе. Повечето тракийски герои в митологията са наречени като герои-епоними. Тези разкази са обработени от елинската литература. Има основание да се смята, че в Тракия е съществувал епос, но той е бил изгубен и вероятно частично възприет от елините. Най-ранните споменавания са в „Илиада“. Първите записи на епоса датират от VI в. пр. Хр., докато най-ранните сведения се отнасят към II хил. пр. Хр., поради което някои неща подлежат на съмнение. Легендарните тракийски царе не носят историческа информация, но когато се районират тези сведения, те могат да послужат като извор за ранен политически живот. Тези царе нямат характеристики на реални исторически личности. Смята се, че в Гърция и по егейските острови е имало тракийско и палеотракийско-пеласгийско население преди идването на гърците. Най-известният тракийски цар е Терей, обитавал Давлида. За тази област Тукидид казва, че е населявана от траките. Вероятно версията на този мит е използвана през V в. пр. Хр. с политическа цел. Според нея Терей е бил женен за дъщерята на атинския владетел – Прокна. Терей изнасилил сестра ѝ Филомела, която, опитвайки се да съобщи случилото се, го избродирала. За да му отмъстят, двете сготвили сина му и му го поднесли за вечеря. Във втора песен на „Илиада“ се споменава Акамант, който се сражава срещу Ахил и е убит от героя. След смъртта му траките отбраняват тялото му от ахейците. Друга легенда споменава Финей, който е жрец, певец и прорицател в Салмидесос. Той бил наказан от боговете, защото ослепил двамата си сина по внушение на мащехата им. Винаги щом посегнел към храната си, харпиите се спускали и не му позволявали да се храни. По-късни сведения свързват Финей с Тинос и Витинос, които са доведените му синове, а Пафлагон е неговия роден син. Често срещан елемент в тракийския култ и митология е конят. Подобен мит се разказва за Диомед, който хранел конете си с хора. С този владетел е свързан и осмият подвиг на Херакъл, който оставил Абдер да пази конете, но бил изяден от тях. Високият статус на коня се обяснява от някои учени с индоевропейския произход на траките. Доказателства за почитта към коня откриваме в много погребения. Според някои, конят като жертвено животно замествал човешкото жертвоприношение. Класическа Тракия Тракийските племена на Балканския полуостров не били единни, подобно на елинските полиси. По време на класическия период в Древна Гърция те са подложени на нашествия и грабежи от страна на скитите от север, а от югоизток – от Персийската империя. Преди да започне Гръко-Персийските войни, персийският цар Дарий I завладява Тракия през 512 пр.н.е., за да си осигури база за война с гръцките полиси. По време на похода към Гърция през 480 пр.н.е. войските на Ксеркс I минават през Тракия. През V век пр. н.е., вероятно в началото на Гръко-персийските войни, вече са създадени тракийски държави. Известно става царството на одрисите, което около 428 пр.н.е. се простира от северното крайбрежие на Егейско море, покрай реката Стримон до Евксиний Понт и обхваща териториите до устието на река Иструм. Според Тукидид, Терес I е първият цар на одрисите, който добива власт над няколко тракийски племена. По време на Пелопонеската война одрисите са съюзници на Древна Атина и постигат успехи срещу враговете ѝ. Терес навлиза с внушителна армия в Древна Македония, но до сражения така и не се стига, тъй като явно е целял само демонстрация на сила пред градовете – врагове на Атина. Градове по тракийското крайбрежие се присъединяват към Делоския морски съюз. Известен е и одриският цар Котис I. Неговият син Керсеблепт е приятел на македонския цар Филип II. Когато обаче Керсеблепт се съюзява с Атина, Филип взима в плен един от синовете му и изпраща армията си към Тракия. Тракия през елинистическата епоха През 351 пр.н.е. Филип II превзема западната част на Тракия и я прави част от своята империя. 341 пр.н.е. и източната част на Тракия става македонска провинция. Назначени са стратези за ръководене на управлението. През 335 пр.н.е. непокорните траки отново биват подчинени от Александър Велики. Около 281 пр.н.е. съществува вече елинистично царство на траките. В този момент идва нашествието на келтски племена, които на връщане от плячкосването на Делфийския оракул основават в Тракия свое царство, просъществувало кратко – от 278 до 212 пр.н.е. Македонският цар Филип V е принуден през 197 пр.н.е. да се откаже от завладените територии в Тракия. Като реакция на това Антиох III от елинистичното царство на Селевкидите се опитал да присъедини крайбрежните зони към империята си по време на войната си срещу Рим, но претърпява поражение. Тракия под римска власт През 46 н.е. след дълго съпротивление Тракия става провинция на Римската империя. Интересно е, че след това завоевание тракийските аристократи, които не са възпрепятствали централната власт, са запазвали своите богатства, власт и авторитет. Благодарение на техните бойни умения и безстрашието траките били високо ценени както гладиатори и войници. Известният гладиатор и лидер на робско въстание – Спартак е тракиец, най-вероятно произхождащ от племето меди. Също известни са цели династии императори траки. Първи от тях е Максимин Тракиец през 3ти век. Друг император трак е Константин Велики. След него цяла поредица императори траки са Макриян първи трак, Лъв първи, Юстин първи, Юстиниан, Юстин втори, Тиберий втори и други до 6 век. Още при Константин велики Гетите получават автономия в рамкитена империята. В края на римската епоха изчезват следите на траките като политически субект. Дотогава траките са подложени на продължителни процеси на романизация и елинизация, а по-късно и на християнизация, като постепенно изгубват своята самобитност. След великото преселение на народите и последвалото нахлуване на славянските племена през V – VI век тракийският етнос окончателно изчезва от историческата сцена. Тогава започва постепенно вторично асимилиране и славянизиране на потомците на траките по нашите земи. Общество и бит През първото хилядолетие преди Христа древните траки са един от най-многобройните народи в Европа . Разделени на много племена, те обитават източната част на Балканския полуостров от Карпатите до Егейското крайбрежие, както и някои територии в Северозападна Мала Азия. Сред най-могъщите племенни групи са одрисите – в Югоизточна Тракия, бесите – в Родопската област, гетите – в североизточните райони, трибалите – в днешна Северозападна България и витините – в Мала Азия. За известен исторически период от време траките са известни и като морски народ. Гръцкият историк Диодор казва, че тракийската таласократия (морско могъщество) над Егейско море е продължава 79 години. Тракия е селска страна. В плодородните равнини и полета е развито орното земеделие, допълвано с пасищно скотовъдство, а в планинските райони животновъдството играе водеща роля. От земеделските култури зърнените са предпочитани, отглеждани са също и различни плодове и зеленчуци, лен и коноп. Голямо значение има лозарството – любовта на траките към виното е пословична. От ечемик приготвят питие наречено брютон. Отглеждани са различни видове дребен и едър добитък, добре развито е и коневъдството. Важно стопанско значение имат ловът и риболовът. Развити са домашните и някои специализирани занаяти – рударство и металообработване, грънчарство, кожарство, дървообработване и др. Основната част от населението обитава малки села с прости жилища и стопански сгради, заобиколени с дворове. За защита от вражески нападения на естествено укрепени места са изграждани крепости, в които при нападение траки укриват не само покъщнината, но и добитъка си. Войната е постоянен спътник в техния живот. Войската е съставена предимно от лековъоръжени пехотинци и конници. Те са въоръжени обикновено с лек кожен щит, двойка къси копия за хвърляне, къс меч или нож, лък и колчан стрели. Мъжът е господар в тракийския дом, той е глава на полигамно семейство – многоженството е познато на траките, според старогръцките автори. Жените са безправни и обречени на тежък труд, не само вкъщи, но и на полето. „Траките... използват жените си, за да им обработват земите, да им пазят и отглеждат добитъка и всякак да им слугуват, като че ли са им роби“, твърди Платон . Обичайно е мъжете да откупуват жените си от техните родители. Докато девойките разполагат с голяма сексуална свобода, омъжените жени са пазени с голяма строгост. Браковете, ражданията и погребенията ставали поводи за празнични ритуали, съпроводени с ядене, пиене и различни забавления. Според гръцките автори, траките са невъздържани в пиенето на вино, и в противоположност на гръцките обичаи пият виното не смесено с вода. Траките устройват пирове, на които имат обичай да разменят дарове с гостите си. Освен с невъздържанието в яденето и пиенето, както жените, така и мъжете в Тракия, са известни с пъстрите си дрехи и носенето на много накити. Войната се счита от самите траки за „благородна“ дейност. Траките също са смятани за едни от най-войнствените сред европейските племена, поради което през цялата античност Тракия служи за неизчерпаем извор на наемни войници. Над тракийските селяни е била аристокрацията и разликите между тях са посочвани от античните автори. Тракийската аристокрация включва царете (племенните предводители) и техните семейства, приближените до тях лица, някои от които били натоварени с различни служебни функции, местните аристократи, често само полузависими от царската власт, както и дружинниците, които формирали царската свита, въоръжената охрана и елитната военна сила на владетелите. Знатните живеят в укрепени резиденции сред показен разкош. Начинът им на живот е характеризиран кратко и точно от Херодот: „Да се стои без работа смятат за чудесно, да се обработва земята – за унизително, а да се живее от война и грабеж – за най-добро“. Обичайното развлечение за знатните е ловът, всекидневието им било съпътствано от непрестанни пиршества и угощения. Аристократите се сражават като тежко въоръжени конници и са основната ударна сила на тракийската армия. Въоръжението им включва шлем, ризница, наколенници, щит, меч и две копия. Около царските резиденции през втората половина на първото хилядолетие пр. Хр. започнали да се формират първите градове. Пример за такъв „царски“ град е проученият от археолозите Севтополис в района на горна Тунджа., както и частично разкритият град-резиденция на гетските владетели Хелис, край Исперих. Древните гърци са делели траките на „варварски“ и „цивилизовани“, като вторите са живеели в днешните области Тракия и Македония и са научили гърците на култа към Музите, Земеделие, строежът на Крепости, Военно дело и създаване на произведения на изкуството. След завладяването на балканите от Римската империя през I век тракийските племена възприемат много от римската култура и се романизират или елинизират, а впоследствие и християнизират. Някои от римските императори са родени в Тракия и Панония и се смятат, от тях самите и от историците, за траки по произход. След нахлуването и заселването на славяните на полуострова през VI в. започва постепенно вторично асимилиране на потомците на траките. Приема се, че в някои изолирани планински анклави до VI в. се запазва тракийският език. Археологически изследвания Най-характерна, а и най-добре позната чрез археологически находки проява на тракийската аристократическа култура са богатите погребения, често в монументални гробници и под величествени надгробни могили. Смята се, че броят на тракийските могили в България е от 10 000 до 60 000. Тракийски могили има на териториите (и извън пределите на днешна България), които траките исторически обитават. Богати могилни погребения са проучени в могилите край село Дуванли, Пловдивско, в Могиланската могила във Враца и на много други места. Една от най-големите и внушителни е тази край с. Мезек – Свиленградско. Със своите великолепни стенописи е прочута Казанлъшката гробница, надписът под купола на която, сочи, че е на тракийския цар Ройгос, син на Севт III. Централната сцена в куполното помещение представя тракийският цар Ройгос, увенчан с венец и седнал пред ниска маса, до него жена му на трон, а от двете му страни – процесия с музиканти, слуги с дарове и коняри с колесница и ездитни коне. По друг начин е украсена гробницата при с.Свещари, Исперихско. Нейното централно помещение е правоъгълно, стените са запълнени с релефни изображения на жени с вдигнати ръце. Над тях на стената срещу входа е нарисувана живописна композиция, в центъра на която богиня увенчава с венец представения на кон тракийски владетел. За богатството на аристокрацията и за някои религиозни ритуали може да се съди от тракийските съкровища, заровени в земята и днес откривани извън всякакъв археологически контекст. Особено впечатляващо е Панагюрското съкровище, състоящо се от девет златни съда, богато украсени с фигурни композиции. Най-голямото съкровище е Рогозенското, състоящо се от 165 сребърни съда, повечето богато орнаментирани. Малко на брой – само пет, но с великолепна изработка са сребърните съдове от съкровището, открито край село Борово, Беленско. Сребърни украси за конски амуниции с интересни фигурни изображения съдържат съкровищата от Луковит и Летница. През 2001 г. край с. Александрово, Хасковско е открита гробница, ограбена, но впечатляваща с красивите си стенописи. През 2004 г., в гробница в могилата „Светицата“ Казанлъшко, в погребението на тракийски владетел е открита златна маска (по предположение на откривателя, Георги Китов, тя е принадлежала на Терес). Три години по-късно е открито ново погребение в Сливенско, отново със златна маска на цар. Открит е и сребърен ритон за вино, изобразяващ глава на рогато животно, вероятно сърна, с височина около 30 сантиметра. Самият гроб отвътре е бил облицован с дърво, в него се виждат останките на човешки скелет, един бронзов съд и три добре запазени големи глинени амфори. Археологически разкопки и обекти Тракийски съкровища Известни представители Вижте също Бележки Цитирани източници Литература Ботева-Боянова, Д., Проблеми на тракийската история и култура, София 2000. Венедиков, Ив., Т. Герасимов, Тракийското изкуство. София 1973 Кацаров, Г., Битът на старите траки според класическите писатели, сб. БАН, 1, 1913, 1 – 97. Маразов, Ив. Видимият мит. София 1992. Маразов, Ив. Мит, ритуал и изкуство у траките. София 1992. Маразов, Ив. Митология на траките. София 1994. Михайлов, Г., Траките, София 1972. Тачева, М., История на българските земи в древността, ч. II, С 1987. Фол, Ал., История на българските земи в древността, ч. I, София 1997. Фол, Ал., Слово и дела в Древна Тракия, София 1993. Фол, Ал., Тракийската култура: казано и премълчано. София 1995. Фол, Ал., Древната култура на югоизточна Европа. София 1998.


text: Списък на известните тракийски племена абанти: (в областта Фокида, преселили се на остров Евбея) абретени: (в областта Абретена. Тя се намира в Северна Мизия, недалеч от река Риндак (Rhyndacos)) агриани: (Западна Тракия, между Хемус (Стара планина), Родопите и по горното течение на Струма) аеди алмопи аоди акрокомаи ализонци апиарензи апсинти: (на Егейско море, град Апсинтус апули аргеади аретузи артакии асти: (между Странджа и Хемус, град Кипсела ациги бантии бебрици (бебреши): бени: (край река Хебър (Hebros), на север от сатрите) беси: (Южни Родопи, град Бесапара (Bessapara), жреци на сатрите, това име после се прехвърля върху цялото племе) бизалти (бисалти): (край река Струма, до Хелеспонт бистони: (на Егейско море, между реките Места и Марица блегури (балагрии) ботеи (ботиеи): (автохонното население на Беломорска Македония, вероятно от смесен трако-пеонски произход) брени бризи (бризеи, брисеи) бринки бубеи (буби) бюснеи васаниси витини или битини (bithyni): (край река Стримон, през 8 век пр.н.е. се изселили в Мала Азия и образували областта Витиния гарески гондри граи (graei): в южното подножие на планинската верига Вискяр – Гребен – Црънча дардани (дердони): (край Дарданелите, както и в Поморавието, дн. Сърбия) датулепти датени дентелети (дантелетаи): (по горното течение на Струма, град Дентелетика) денгери дерони (дервони): (Югозападна Тракия) дерсеи (дерзаи): (северното крайбрежие на Егейско море) десили дигери дизори дии: (в Родопите) димензи диобеси: (планинско племе) дионисии: (в Югозападна Тракия) добери: долиони: долонки (долонци, делонци): (в Тракийски Херсонес, потомци на витините и тините) дрози (дрои): (между реките Нестос и Хебър) едони: (югозападна Тракия и Македония, град Амфиполис елети енети (венети): (живеели между племената дардани и трибали, преместили се в Мала Азия, където образували племето на пафлагоните) ентриби (entriboi) еорденсии (еорди, еорци) ехалийци (ехсалийци) желони (гелони): (заемали земи северно от таврите) зеели зерани (зери) идомененси ихнеи (ихни, ити) кабилети: (край град Ямбол – Кабиле) кавконенси каелети (коелети): (край река Хебър до Егеите) кайни (кени, каени): (край Черно море (Pontus Euxinus), град Кипсела карбилеси (карбилези) карийци: (нетракийско племе, населявало региона около Шабла в Добруджа, изселили се от областта Кария в Мала Азия) карини (родственици на карийците от Мала Азия) каукауни кебрени кедони кикони (cicones): (между реките Места и Хебър, край Хелеспонт (Hellespont) клари койлалети: (между реките Стряма и Тунджа, в Средна гора и Родопите) корели (корали): (Източна Стара планина (Haemus), град Кипсела Cypsella) корпили (корпиали): (край Пропонтида до Босфора) крестони: (северното крайбрежие на Егейско море) круси ксанти лаиаи (илеи, лееи, лаеи): (край река Стримон (Strymon) лети линкести мадуатени: (край град Кипсела Cypsella) мариандини матукети (матугети): (в Добруджа) меди (маеди): (югозападна Тракия, река Стримон (Strymon) медовитини: (край р. Стримон, преселили се оттам в Мала Азия) майони (маиони) меландити мелинофаги мелти (мелди): (според някои справочници са обитавали земите около днешния Ловеч, като са основали селището „Мелта“-днешен Ловеч) меони (меонци) мигдони: областта между античните градове Пела (Pella) (при съвременното с. Постол) и Амфиполис (Amphipolis) (до днешния Кавала на Бяло море), край река Ейхедор (Echedorus – Ехедорус, дн. р. Галик), по дн. Солунско поле, Халкидически полуостров и тамошните планини. Мигдоните основават там град Терма (дн. Солун). милии миргети: (на север от Дунавската делта) мирмидони морили морисени: (около бреговете на Черно море) нипсеи (непси): (край река Камчия (Panisus) обулензи одоманти (одогети): (по долното течение и устието на Струма) одони одриси: (източни Родопи, край Адрианополис, край реките Арда, Тунджа, Хебър, Ергин, Места) ойтензи олимпени: (в Мизия) олинтийци ордесензи орески отрионеи пайти (паити): (край Егейско море, съседи на племето бистони) панеи (панаи) парореи пафлагони (пелагони): (в Мала Азия) пеопли пиери: (първоначално в Пирейските възвишения (северозападно от Олимп), изселени в Западните Родопи) пирогери: (между Сърнена Средна гора и Сакар) пиценси прианти (приянти, брианти, бриганти) рондеи сабии (sabis) сабоки саии (сюнти, сати) (saii, synthi): (на Лемнос и Халкидика, Синтония (Sinthonia) самаи: (източно от реката Хебър) сапеи (saepai): (между градовете Абдера и Адрианополис) сарапари: (отвъд Армения, между гураните и мидийците (Западен Иран)) сатри: (южни Родопи, до Егейско море) селети: (Североизточна Тракия, между Хемус и река Панисос (Panysos) сикабои синдонеи синти (sinthi): (съседи на пеоните) сири сиропеони (сириопеони) ситони скайбои (скаи) скаугди скирмиади: (в Югоизточна Тракия, локализира се в Салмидесос (дн. Странджа), района над Аполония) скиртони (скитени) скумбри: (в Рила) сталети стримони тевкри теризи (тиризи, терици): (Североизточна Тракия, на изток от мизите, около Калиакра) тетрахорити тилатеи (тилалети): (северно от Скомброс (Витоша) и на запад достигат до река Оксиос (Искър) т.е. планинския район между днешните София, Перник, Босилеград и Пирот) тимахи (тимаки): (около р. Тимок) тини (тюни, thyni): (между град Византион и Странджа) тинтеи (тинтени) тирагети: (по долното течение на р. Тира (Днестър)) тисагети: (на изток от Волга и около Днестър) травси: (в областта между долното течение на Хебър и Източните Родопи) трали транипси траузери: (в Западните Родопи) трери: (Западна Тракия, край река Ескус (Oescus), край Сердика (Serdica) трилатаи: (Западна Тракия, река Ескус (Oescus) триспли троглодити уекри уздицензи (усдицези): (в Хемус, източно от река Искър, южно от мизите и северно от бените) феакийци: (в Югоизточна Тракия, град Схерия) фрагонди: (между реките Стримон (Strymon) и Нестос (Nestus) халети: (по средното течение на река Места) халиби хипсалти Родствени племенни общности пеласги (пелазги): (автохонното население на Балканите според древните гърци, връзката му е траките е неясна) мизи (миси): (потомци на племето моези, в Северозападна Тракия, между Хемус и Истър (Дунав), изселили се през 2000 пр.н.е. в Мала Азия и основали там провинция Мизия) бриги: (в днешна Албания и пл. Пинд, близки или тъждествени с фригите) фриги (phrygi): (старо тракийско племе от дн. Македония, между 2000 – 1200 пр. Хр. постепенно се преселили в Мала Азия, където образували Фригия (Phrygia) кабири: (обитавали остров Самотраки, жреческа каста на фригите) гети: (в Добруджа и по долните поречия на Дунав и Днепър) даки: (обитаващи земите северно от р. Дунав и източно от р. Тиса) карпи (карпиани): (в Румъния и Молдова, родствени на даките) агатирси: (на север от Карпатите и по река Днестър) скити: (източно от Днепър) моези (мези, mezi): (Северозападна Тракия, между Хемус и Истър (Дунав)) трибали: (по-рано са живеели край река Велика Морава, по-късно в северозападна Тракия, река Истър кробизи: (между реките Вит и Осъм) сигини (syginni): (Северозападна Тракия, северно от Истър) пеони (пеонци, пайони, paeoni): (Западна Тракия и Илирик, край река Аксиос (Axios) серди (сарди): (край Сердика (Serdica/Sardika)) Бележки Вижте също Траки


text: Февруари е името на втория месец от годината според григорианския календар. Той е най-късият месец и има 28 дни през обикновена година и 29 дни през високосна година. Етимология и история Името на месеца произлиза от латински (Februarius). Първоначалното значение е било очистителен (месец), тъй като в Римската империя по това време са се извършвали жертвоприношения за очистване от греховете. Февруари е последният месец в римския календар. Той и януари са последните два месеца, добавени към календара, тъй като римляните смятали зимата за безмесечен период. Февруари е включен в римския календар през 153 пр.н.е. В българските народни говори е разпространено названието Малък Сечко (в по-стар вариант: Малък Сечен), понеже февруари има само 28 дни, за разлика от Голям Сечко (януари), който винаги има 31 дни. Старото славянско название на месеца е . Прабългарите наричали този месец Тутом. Любопитно Знаците на зодиака през месец февруари са Водолей (20 януари – 19 февруари) и Риби (20февруари 20 март). Слънцето обаче преминава през зодиакалните съзвездия: Козирог и Водолей През обикновените години февруари започва в същия ден от седмицата като март и ноември. През високосна година февруари започва в същия ден от седмицата като август. Февруари е единственият месец с по-малко от 30 дни, но има три пъти, когато е използвана датата 30 февруари. Вижте също 29 февруари и 30 февруари Исторически годишнини Календар на православните църковни празници за месец февруари Източници Външни препратки Н. Ников, Българският фолклор и месец февруари „Празниците на българите с легенди и предания“ Месеци


text: Янус е един от най-древните богове в римския пантеон. Вторият цар на Древен Рим Нума Помпилий (715 – 637 г. пр. Хр.) го въздига в ранг на бог. Бог Янус няма съответствия в гръцката митология. Съществувал е преди Сатурн и Юпитер. Името има същия корен като лат. ianua (врата) и janus (отворен вход с арка). Той е бил почитан като дух пазител на всяка врата и на всяко начинание и начало. Смятало се е, че е отварял и затварял всички врати, предимно символично. В молитвите и по време на жертвоприношенията са го призовавали преди всички други божества. Първият месец януари е наречен на негово име, а първият ден на този месец Kalendae Januariae бил негов празник, на който извършвали жертвоприношения и окичвали вратите с лаврови венци. Янус е пазител и защитник на земеделците, както и на тези, които заминават и на тези, които се завръщат. Вратите на неговия храм в римския форум по време на война са оставали отворени в очакване на завръщането на заминалите на война граждани и са били затваряни в края на военните походи. Янус е бил почитан в началото на жътва, както и женитба, раждане и други начала. Той е бил посредник между варварщината и цивилизоваността, между селския и градския живот, между младостта и зрeлостта. Често е изобразяван с две лица (Janus Geminus) или с четири лица (Janus Quadrifrons) – от Средновековието символ на двузначност, двуличие. Един от хълмовете в Рим, Джаниколо, носи името на Янус. Считало се е, че Янус е дошъл от Тесалия, Гърция. Той е владял кралство Лациум заедно със своята съпруга. Те са имали много деца, включително Тиберин. Янус и неговата втора съпруга, нимфата Ютурна, са родители на Фонт. Янус имал и трета съпруга – Яна. Бележки Древноримска митология Римски богове


text: Митология (, μῦθος – предание, разказ и λόγος – учение) се нарича сборът от митовете (легенди, предания) на дадена общност, както и науката, изучаваща митовете. Така Древногръцката митология е термин за всички митове и легенди, произлезли от Древна Елада, докато сравнителната митология е наука, сравняваща допирните точки в митологиите на различни култури. За древните народи разказите за действията на боговете и героите дават отговор на въпроси, свързани с възникването на света, появата на човека и неговата съдба, дават обяснение на някои природни явления и на преходността на нещата от живота. Всички народи създават и легенди от този тип, които често много си приличат. Френският антрополог Клод Леви Строс третира митовете като езикова форма, използвайки лингвистиката и семиотиката (наука изучаваща знаците и символите), като инструменти. Констатирайки сходност на структурата им в много отдалечени едни от други общества, той прави извод, че те са свъзрзани със самото мислене, като дават конкретизиран израз на все още липсваща абстрактна логичност. Произход на митовете Евхемеризъм Има теория, която твърди, че митовете са изопачени разкази за реални събития. Според тази теория разказвачите многократно усложняват исторически събития и с течение на времето реалните лица в тези истории добиват статут на богове. Например може да се спори дали митът за бога на ветровете Еол не се е развил от разказ за крал, който обучавал народа си да използва платна и да впряга ветровете в своя изгода. Херодот – бащата на историята – и Продик изразяват подобно мнение. Тази теория е наречена евхемеризъм на древногръцкия философ Евхемер (роден ок. 320 г. пр. н. е.), който излага своята теза, че гръцките богове се развиват от легенди за човешки същества. Алегория Някои други теории предполагат, че митовете са започнали като алегории. Според една такава теория митовете са се зародили във формата на алегории за природните феномени: Аполон е алегория за огъня, Посейдон представлява водата и т.н. От друга страна алегориите могат да са и за философски и духовни концепции: Атина е алегория за мъдростта, Афродита – за страстта и желанието и пр. Санскритолог Макс Мюлер, живял през XIX век, подкрепя тази алегорична теория за митовете. Той смята, че митовете са се зародили като алегорично описание на природата, но постепенно са започнали да се интерпретират буквално. Например честото поетично описание на моретата като „буйни“ в крайна сметка се е приело буквално, при което морето се е смятало за буен бог. Персонификация Някои мислители вярват, че митовете са резултат на персонификацията на неживи обекти и сили. Според тези мислители древните хора почитат природните елементи и феномени като огън и въздух, като постепенно започват да ги описват като богове поради своето преклонение пред природата (пандеизъм). Например според теорията за митологичната мисъл в Древността хората имат такъв вид разсъждение, че персонифицират неживи обекти и природни сили, превръщайки ги в богове. По този начин те съумявали да обяснят и опишат необяснимите по друг начин природни събития и катаклизми като действия на боговете, което от своя страна дава развитие на митологията. Теория „Мит-ритуал“ Според теорията „Мит-ритуал“ съществуването на всеки мит е свързано с някакъв ритуал. В своята най-крайна форма теорията твърди, че митовете са се зародили, за да се обяснят ритуали. Това твърдение е предложено от Уилям Робъртсън Смит. Според Смит хората започват да изпълняват ритуали поради причина, която не е свързана с мита; впоследствие обаче, след като са забравили първоначалната причина за този ритуал, те се опитват да му дадат някаква цел и по този начин измислят мит, твърдейки, че ритуалът следва събитията и посланията, описани в мита. Антропологистът Джеймс Фрейзър има подобна теория. Фрейзър смята, че примитивният човек започва с вяра в магическите закони. Когато обаче по-късно изгубва вяра в тази магия, той си измисля митове за богове и твърди, че неговите предишни магически ритуали са религиозни ритуали, имащи за цел прославянето или умилостивяването на боговете. Функции на мита Румънският митолог Мирча Елиаде смята, че една от основните функции на мита е да установи модели на поведение и че митовете също могат да имат и религиозна насока. Като разказват или пресъздават митовете, членовете на древните общества се откъсват от сегашното и пътуват назад в митологичната епоха, което ги приближава до божественото. Лаури Хонко изяснява, че в някои случаи обществата изиграват даден мит в опит да пресъздадат условията в митологичната епоха. Например биха пресъздали лекуването, изпълнено от някой бог в началото на времето, за да извършат самото лекуване на даден човек в настоящето. Ролан Барт има подобно мнение, твърдейки, че от своя страна съвременното общество се стреми към религиозно изживяване. Понеже науката не се занимава с дефиниране на човешката нравственост, религиозното преживяване е само по себе си опит да се свържеш с осъзнатата минала моралност, която е в контраст с технологичното настояще. Джоузеф Камбъл дефинира митовете, давайки им четири основни функции: Митичната функция – изразяване на изумлението от Вселената; Космологичната функция – обясняване на формата и образа на Вселената; Социологичната функция – подкрепяне и утвърждаване на даден социален ред; и Педагогичната функция – как да се живее човешкия живот при всякакви обстоятелства. Легенди и народни предания Тясно свързани с митовете са легендите и народните предания. Те са просто различни видове истории. За разлика от митовете, народните предания и приказки могат да се случат по всяко време и на всяко място и не се считат за истинни или свещени. Легендите от друга страна подобно на митовете обикновено се считат за достоверни, но се случват в по-близко време. Също така в легендите обикновено се разказва за хора, докато митовете са пълни с мистични и божествени същества. В много култури разграничението между мит, легенда и народно творчество е трудно. Исторически преглед Исторически погледнато, важните опити в изучаването на митовете принадлежат на Вико, Шелинг, Шилер, Юнг, Фройд, Леви-Брюл, Леви-Строс, Фрай, Съветската школа и школата „Мит и ритуал“. Предсъвременен период Критичният поглед върху митовете се заражда още преди времето на Сократ. Евхемер е един от най-важните митолози преди съвремието. Той интерпретира митовете като разкази за действителни исторически събития, загубили своя реализъм след многото преразказвания. Това възприемане на митовете и техния произход стават основна тема за критика в диалога между Сократ и Фаедус (от Платоновите „Диалози“), в който Сократ казва, че подобен подход е плод на човешки ум, който е „изключително любопитен и работоспособен, но не изцяло щастлив...“ Платонистите по принцип имат по-задълбочен и осъзнат подход към материята на митологията. Салустий например дели митовете в пет категории: теологични, физични (занимаващи се с природните закони), анималистични (или занимаващи се с душата), материалистични и смесени. Последната категория са тези митове, които показват взаимоотношението между два или повече от предишните категории и които, както казва самият Салустий, са най-често използвани в ритуалите на посвещаване. Макар че Платон осъжда поетичния мит, когато обсъжда образованието на младите в „Дъжравата“, основно защото – според него – младите и необразованите често приемат тези митове за богове и герои съвсем буквално, той все пак постоянно говори за митовете от всякакви видове в своите творби. Докато платонизмът се развива във фазата, често наричана „среден платонизъм“ или неоплатонизъм, мнозина писатели като Плутарх, Порфирий, Прокъл, Олимпиодор Млади и Дамасций пишат за символичната интерпретация на традиционалните и орфическите митове. Интересът в политеистичната митология се възражда по време на Ренесанса, като ранни творби върху митологията се появяват през XVI в. Такава е например „Theologia mythologica“ (1532). XIX век Първите академични теории за мита се появяват през втората половина на XIX в. Тези теории като цяло оформят представата за мита като за провалил се и остарял начин на мислене. Често на митологията се гледа като противостояща на съвременната наука и нейната прагматична мисъл. Например Е. Б. Тайлър интерпретира мита като опит за литературно обяснение на природните феномени. Ранният човек, който не може да си обясни природните закони, се опитва да ги схване, като дарява неживи обекти с душа – началото на анимизма. Според Тайлър човешката мисъл се развива на няколко етапа, започвайки с митологичните идеи и постепенно достигайки до научния подход. Не всички митолози – дори не всички от XIX в. – се съгласяват с тази теория. Например Люсиен Леви-Брюл твърди, че „примитивната мисъл е състояние на човешкия ум, а не стъпало от историческото му развитие.“ Макс Мюлер нарича мита „болест на езика“. Той твърди, че митовете се зараждат поради липсата на абстрактни съществителни и среден род в древните езици. Антропоморфните фигури на речта, нужни в тези езици, се приемали буквално, което води до идеята, че природните явления са действителни същества или богове. Антропологът Джеймс Фрейзър вижда митовете като неправилна интерпретация на магически ритуали, които от своя страна са базирани на погрешна представа за природните закони. Според Фрейзър човек започва с неподплатена с доказателства вярва в магическите закони. Когато обаче осъзна, че приложението на тези закони не действа, той се отказва от вярата си в тях и преминава към вяра в божества, който контролират природата, което от своя страна дава начало на религиозните митове. През това време човекът продължава да изпълнява магически ритуали по навик, интерпретирайки ги наново като повтаряне на митологичните събития. Накрая, завършва Фрейзър, човекът осъзнава, че природата следва определени ненарушими закони, но този път той ги открива чрез изследване на истинските им свойства и науката. В тази теория отново науката е тази, която развенчава мита и го прави ненужен. Фрейзър се изразява, че човекът прогресира „от магия през религия към наука“. Робърт Сегал потвърждава, че като се сравнят митологичната и съвременната научна мисъл, се оказва, че съвременният човек трябва да изостави митологията. XX век Множество от теориите на XX в. отричат противопоставянето на мита и науката от XIX в. Като цяло „теориите от двадесети век клонят към тенденцията да гледат на мита като всичко друго, освен остаряла противоположност на науката [...] Вследствие на това съвременните хора не смятат за нужно загърбването на мита за сметка на науката.“ Швейцарският психолог Карл Юнг (1873 – 1961) се опитва да разбере психологичните процеси зад митовете. Юнг твърди, че всички хора споделят общи вътрешни и несъзнателни психологични сили, които той нарича архетипи. Юнг смята, че множеството допирни точки между митовете на различни култури доказват съществуването на тези универсални архетипи. Джоузеф Камбъл смята, че има 2 вида митове: тези, които „се изразяват метафорично относно душевния потенциал на човешките същества“, и тези, които „се занимават със специфични общества.“ Клод Леви-Строс твърди, че митовете отразяват траекторията на мисълта, и ги интерпретира повече като статични ментални структури – най-вече антонимните двойни (например добро/зло, състрадание/безмилостност), отколкото като несъзнателни усещания или подбуди. В приложението към „Митове, сънища и мистерии“ и в „Митът за вечното завръщане“ Мирча Елиаде изяснява, че притесненията и безпокойствието на съвременния човек се дължат на неговото отхвърляне на митовете и изгубването на чувството за сакралност. През 1950-те години Роланд Барт публикува серия от есета, концентриращи се върху съвременните митове и процеса на тяхното създаване в своята книга „Митологии“. Сравнителна митология Сравнителната митология е систематично сравнение на митовете на различни култури. Тя се стреми да открие водещи тематики и сюжети, които да са общи за митовете на множество народи. В някои случаи сравнителните митолози използват тези универсални прилики между различните митологии, за да подкрепят аргумента, че тези митологии имат общ източник. Този общ източник може да е източник на вдъхновение (например някакъв природен феномен, който да вдъхновява приличащи си митове у различни култури) или обща „протомитология“, който впоследствие да се раздели на две отделни, които ние можем да наблюдаваме и изучаваме днес. Митологичните интерпретации през XIX в. са често силно сравнителни, като се стремят да открият общ и универсален произход на всички митове. Днешните учени обаче подхождат с по-голямо съмнение към сравнителната митология, избягвайки изцяло общи и универсални изказвания за митологията. Изключение на този съвременен тренд е книгата на Джоузеф Камбъл „Героят с хиляди лица“ (The Hero With a Thousand Faces, 1949), в която се твърди, че всички героични митове следват един и същ общ фундамент. Тази теория за „мономита“ не е сред почитаните днес от основната маса изучаващи митологията на различните народи. Съвременни митове Митовете са също така отражение на законите, ценностите и надеждите на едно общество. В определен смисъл митът може да се счита за вид идеология. В съвременното общество се раждат нов тип митове – филмите, телевизията, рекламите и литературата използват езика на митовете и на свой ред създават нови, съвременни такива. Киното например, е създало голямо количество митични герои като Дракула, Кинг Конг и е превърнало някои актьори като Рудолфо Валентино и Мерилин Монро в митични фигури. телевизията не се опитва да представи реалния живот на тези актьори, а придава значение само на образа, който създават на големия екран и пред камера. Те не са вече личности, а олицетворение на стойностите на обществото, което ги е създало. Те стават модели за подражание, макар понякога с фалшиви ценности. Предмет също може да се превърне в мит. От значение е стойността му като символ. Митология на народите Митологични същества Източници Бележки Библиография Armstrong, Karen. „A Short History of Myth“. Knopf Canada, 2006 Bascom, William. „The Forms of Folklore: Prose Narratives“. 'Sacred Narrative: Readings in the Theory of Myth. Ed. Alan Dundes. Berkeley: University of California Press, 1984. 5 – 29 Bulfinch, Thomas. Bulfinch's Mythology. Whitefish: Kessinger, 2004 Campbell, Joeseph. „The Power of Myth“. Ney York:Doubleday, 1988 Doty, William. Myth: A Handbook. Westport: Greenwood, 2004 Dundes, Alan. „Binary Opposition in Myth: The Propp/Levi-Strauss Debate in Retrospect“. Western Folklore 56 (Winter, 1997): 39 – 50 Dundes, Alan. Introduction. Sacred Narrative: Readings in the Theory of Myth. Ed. Alan Dundes. Berkeley: University of California Press, 1984. 1 – 3 Dunes, Alan. „Madness in Method Plus a Plea for Projective Inversion in Myth“. Myth and Method. Ed. Laurie Patton and Wendy Doniger. Charlottesville: University of Virginia Press, 1996 Eliade, Mircea. Myth and Reality. Trans. Willard R. Trask. New York: Harper & Row, 1963 Eliade, Mircea. Myths, Dreams and Mysteries. Trans. Philip Mairet. New York: Harper & Row, 1967 „Euhemerism“. The Concise Oxford Dictionary of World Religions. Ed. John Bowker. Oxford University Press, 2000. Oxford Reference Online Oxford University Press. UC – Berkeley Library. 20 март 2009 Fabiani, Paolo „The Philosophy of the Imagination in Vico and Malebranche“. F.U.P. (Florence UP), English edition 2009 PDF Frankfort, Henri, et al. The Intellectual Adventure of Ancient Man: An Essay on Speculative Thought in the Ancient Near East. Chicago:University of Chicago Press, 1977 Frazer, James. The Golden Bough. New York: Macmillan, 1922 Graf, Fritz. Greek Mythology. Trans. Thomas Marier. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1993 Honko, Lauri. „The Problem of Defining Myth“. Sacred Narrative: Readings in the Theory of Myth. Ed. Alan Dundes. Berkeley: University of California Press, 1984. 41 – 52 Kirk, G.S. Myth: Its Meaning and Functions in Ancient and Other Cultures. Berkeley: Cambridge University Press, 1973 Kirk, G.S. „On Defining Myths“. Sacred Narrative: Readings in the Theory of Myth. Ed. Alan Dundes. Berkeley: University of California Press, 1984. 53 – 61 Leonard, Scott. „The History of Mythology: Part I“. Scott A. Leonard's Home Page. August 2007.Youngstown State University, 17 ноември 2009 Littleton, Covington. The New Comparative Mythology: An Anthropological Assessment of the Theories of Georges Dumezil. Berkeley: University of California Press, 1973 Meletinsky, Elea. The Poetics of Myth. Trans. Guy Lanoue and Alexandre Sadetsky. New York: Routledge, 2000 „myth.“ Encyclopædia Britannica. 2009. Encyclopædia Britannica Online, 21 март 2009 „myths“. A Dictionary of English Folklore. Jacqueline Simpson and Steve Roud. Oxford University Press, 2000. Oxford Reference Online. Oxford University Press. UC – Berkeley Library. 20 март 2009 Oxfordreference.com Northup, Lesley. „Myth-Placed Priorities: Religion and the Study of Myth“. Religious Studies Review 32.1(2006): 5 – 10. O'Flaherty, Wendy. Hindu Myths: A Sourcebook. London: Penguin, 1975 Pettazzoni, Raffaele. „The Truth of Myth“. Sacred Narrative: Readings in the Theory of Myth. Ed. Alan Dundes. Berkeley: University of California Press, 1984. 98 – 109 Segal, Robert. Myth: A Very Short Introduction. Oxford: Oxford UP, 2004 Simpson, Michael. Introduction. Apollodorus. Gods and Heroes of the Greeks. Trans. Michael Simpson. Amherst: University of Massachusetts Press, 1976. 1 – 9 Литература Stefan Arvidsson, Aryan Idols. Indo-European Mythology as Ideology and Science, University of Chicago Press, 2006. ISBN 0-226-02860-7 Roland Barthes, Mythologies (1957) Kees W. Bolle, The Freedom of Man in Myth. Vanderbilt University Press, 1968 Richard Buxton. The Complete World of Greek Mythology. London: Thames & Hudson, 2004 E. Csapo, Theories of Mythology (2005) Edith Hamilton, Mythology (1998) Graves, Robert. „Introduction.“ New Larousse Encyclopedia of Mythology. Trans. Richard Aldington and Delano Ames. London: Hamlyn, 1968. v-viii Joseph Campbell: The Hero with a Thousand Faces. Princeton University Press, 1949 Flight of the Wild Gander: Explorations in the Mythological Dimension: Select Essays 1944 – 1968 New World Library, 3rd ed. (2002), ISBN 978-1-57731-210-9 The Power of Myth. Doubleday, 1988, ISBN 0-385-24773-7 Thou Art That. New World Library, 2001, ISBN 1-57731-202-3 Mircea Eliade: Cosmos and History: The Myth of the Eternal Return. Princeton University Press, 1954 The Sacred and the Profane: The Nature of Religion. Trans. Willard R. Trask. NY: Harper & Row, 1961 Louis Herbert Gray [ed.], The Mythology of All Races, in 12 vols., 1916 Lucien Lévy-Bruhl: Mental Functions in Primitive Societies (1910) Primitive Mentality (1922) The Soul of the Primitive (1928) The Supernatural and the Nature of the Primitive Mind (1931) Primitive Mythology (1935) The Mystic Experience and Primitive Symbolism (1938) Charles H. Long, Alpha: The Myths of Creation. George Braziller, 1963 O'Flaherty, Wendy. Hindu Myths: A Sourcebook. London: Penguin, 1975 Barry B. Powell, Classical Myth, 5th edition, Prentice-Hall Santillana and Von Dechend (1969, 1992). Hamlet's Mill: An Essay Investigating the Origins of Human Knowledge And Its Transmission Through Myth, Harvard University Press. ISBN 0-87923-215-3 Friedrich Wilhelm Joseph von Schelling: Introduction to the Philosophy of Mythology, 1856 Philosophy of Mythology, 1857 Philosophy of Revelation, 1858 Walker, Steven F. and Segal, Robert A., Jung and the Jungians on Myth: An Introduction, Theorists of Myth, Routledge (1996), ISBN 978-0-8153-2259-7 Zong, In-Sob. Folk Tales from Korea. 3rd ed. Elizabeth: Hollym, 1989 Външни препратки Скот Леонард, „История на митологията: Част I“ Порфири върху Пещерата на нимфите на Омир, превод Томас Тейлър Митовете и техните създатели – приказки и суеверия, интерпретирани чрез сравнителна митология от Джон Фиск Културна антропология Антропология на религията Социология на религията