text: Календарът (, наименование на първия ден от всеки месец) е система за организиране на дните въз основа на периодични природни явления, обикновено с обществена, религиозна или административна цел. Това става чрез именуване на периоди от време, например дни, седмици, месеци, години. Означението на всеки ден в рамките на календара се нарича дата. Датите обикновено се базират на циклите в движението на астрономически обекти, като Слънцето или Луната. Календарът може също така да бъде приспособление (често от хартия), което описва календарната система (например настолен календар). Терминът се използва и в значение на последователност от планирани събития (например културен календар). Произход на понятието Думата календар произлиза от латинската дума calendarium и означава „сметководна книга“ или „книга за дълговете“, от calendae – „първият ден от месеца“. Календарни системи Най-често използваните календари са лунни, слънчеви, лунно-слънчеви, планетарни и условни. Лунните календари се ръководят от движението на луната (лунните фази) (например Ислямският календар). Слънчевите календари се базират на субективното възприемане на сезонните промени, пораждани от движението на Слънцето (например Иранският календар). Лунно-слънчевите календари се ръководят от движението на Луната и на Слънцето (например Еврейският календар); Планетарен календар е фиксиран период от време, базиран на броя на видимите небесни обекти (например седмицата); Условните календари не се ръководят нито от Луната, нито от Слънцето (например Юлианският ден, използван от астрономите). Съществуват календари, които се ръководят от движението на Венера (например някои от древните египетски календари). Това е типично основно при цивилизациите в близост до екватора. Слънчеви календари Дни, използвани от слънчевите календари При слънчевите календари датата отговаря на слънчевия ден. Денят може да се състои от периода между изгрев и залез слънце, последван от нощта, или може да представлява времето между повтарящи се събития, например два залеза. Дължината може да се променя малко през годината или може да се използва среден слънчев ден. Други типове календари също могат да използват слънчевия ден. Юлиански и Григориански календар Юлианският календар е въведен от римския диктатор Юлий Цезар през 46 г. пр.н.е. При него месеците са по-дълги от лунния цикъл и затова той не е удобен за следене на лунните фази, за сметка на това много точно показва сезоните. Обикновените години имат 365 дена, а всяка четвърта година е високосна, което означава, че има 366 дни. Така продължителността на средната година е 365,25 дни. Земната тропическа година (времето, нужно за пълна обиколка на Земята около Слънцето) продължава малко по-малко от 365,25 дни (приблизително 365,242 дни) и така с течение на времето календарът постепенно се разминавал със сезоните. Поради тази причина през 1582 папа Григорий въвежда т. нар. Григориански календар, който през следващите столетия е приет за официален в повечето държави. Бъдещи реформи Оттогава насам са направени многобройни предложения за реформа на календара (например Световен календар и Вечен календар). През 50-те години на 20 век в ООН се обсъжда въвеждането на реформиран календар, но тези идеи губят популярността си. Лунни календари При лунните календари дните се определят от фазата на Луната. Тъй като дължината на лунния месец е приблизително 29,5 дни наброява, изцяло лунните календари бързо се разминават със сезоните. За сметка на това те отразяват точно някои други природни феномени, като например приливите и отливите. Лунно-слънчевите календари се базират на лунни календари, като през няколко години се добавя 13-и месец и по този начин се постига точност при отразяването на сезоните. Фискални календари Фискалните календари се използват основно в счетоводните и финансови среди. При тях всеки месец съдържа определен брой седмици и улеснява сравнението по месеци и по години. Пример за такъв календар е календарът 5/4/4, при който януари има 5 седмици, февруари има 4, март има 4 и т.н. Обикновено отчетните календари се нуждаят от 53-та седмица на всяка 5-а или 6-а година, която обикновено се прибавя към декември. Съществува международен стандарт, според който за първа седмица (от понеделник до неделя) винаги се приема седмицата, която съдържа 4 януари според Григорианския календар. Подразделения Почти всички календари групират последователните дни в „месеци“ и „години“. В слънчевите календари годините продължават приблизително толкова, колкото тропическите години, при лунните месецът отразява лунния цикъл. Тъй като при повечето календари броят на дните в годината не е цяло число, годината не може да се раздели на точен брой месеци и се появяват разминавания, които могат да се коригират с добавянето на допълнителен ден на всеки няколко години. Различните култури използват и други подразделения, като например седмиците, и по този начин се улеснява планирането на събития, които не съвпадат с годините и месеците. Други типове календари Пълни и непълни календари Календарите биват пълни и непълни. При пълните календари всички дни са обозначени, при непълните има необозначени дни. Пример за непълен календар е ранният римски календар, според който има 10 месеца (от март до декември), а дните на зимните месеци били обозначавани с общото наименование „зима“. Григорианският календар е пълен. Прагматични, теоретични и смесени календари Календарите биват разделяни и на прагматични, теоретични и смесени. Прагматичните календари се базират на наблюдения. Такъв календар е Ислямският. Предимството на тези календари е, че те са вечно точни, но при тях трудно се изчислява кога ще се падне дадена дата. Теоретичните календари се базират на строги правила. Такъв календар е Еврейският. При тях лесно се изчислява датата, но за сметка на това те не са точни. Дори да са направени много прецизно, най-късно след няколко хиляди години престават да са такива. След това правилата трябва да бъдат променени, като така той се превръща в смесен календар. Смесените календари са комбинация между прагматичен и теоретичен календар. Обикновено това са теоретични календари, които, след като се открие неточността им, се изменят прагматично. Такава е например замяната на Юлианския с Григорианския календар. И така Григорианският календар се категоризира като пълен, слънчев и смесен. Календарите днес Най-широко разпространеният календар е Григорианският, използван в почти всички страни. В Израел официалният календар на правителството е Еврейският, но в ежедневието Григорианският календар е по-разпространен. Ислямският календар се използва от всички мюсюлмани за религиозни цели, но в повечето мюсюлмански страни официален е Григорианският. Само в Саудитска Арабия, Кувейт и Йемен ислямският календар е официален. В Иран от 1925 г. се използва иранският календар. Това е слънчев календар, който използва за първа година 622 г. сл. Хр. (както при Ислямския). Първите 6 месеца в този календар имат 31 дни, следващите 5 месеца имат 30 дни, а последният има 29 или 30 дни. Съвременният ирански календар използва сложна система за определянето на високосната година, която в повечето случаи се пада на всеки 4 години, но понякога е на 5 години, и така той е много по-точен от Григорианския календар – ако дължината на тропическата година остане постоянна, неточност от 1 ден ще има след повече от 2 милиона години (при Григорианския календар след около 3000 години). Този календар е приет за официален в Афганистан през 1957 г. В България Григорианският календар заменя Юлианския през 1916 г. Списък на календари Бележки Цитирани източници Вижте също Календар на църковните празници


source: wikipedia

text: Джек Лондон (, 1876 – 1916), с вероятно рождено име Джон Грифит Чейни (документите му са изгубени по време на голямото земетресение в Сан Франциско през 1906 г.) е американски писател, автор на над 50 книги и около двеста разказа, в които увлекателно се описва силата на природата и борбата за оцеляване в трудни условия. Сред най-известните му романи са „Морският вълк“, „Белия зъб“, „Дивото зове“, „Мартин Идън“, „Лунната долина“, „Белю Пушилката“ и др. Биография Джек Лондон, чийто биологичен баща вероятно е известният на времето „професор“ астролог Уилям Чейни, е роден на 12 януари 1876 г. в Сан Франциско. Фамилното име Лондон е на осиновителя му. Като младеж Джек научава, че не е син на мъжа, когото е считал за свой баща и пише на Уилям Чейни, но получава студен отговор от него, в който Чейни изтъква, че никога не е бил женен за майка му и дори заявява, че е импотентен. Детството на Джек преминава в бедност. След завършване на основно образование през 1889 г., той започва работа в консервна фабрика на 12-часов работен ден, като работното време често е удължавано и до 16 часа. Търсейки изход от този непоносимо тежък труд, Джек Лондон взема пари назаем, купува на старо малко корабче и става ловец на стриди без разрешително. След няколко месеца обаче корабчето съвсем грохва и не става за нищо. Тогава Лондон преминава на страната на закона и става член на Калифорнийския рибарски патрул. През 1893 г. пътува до Япония на борда на шхуна за ловене на тюлени. Когато се завръща, заварва Оукланд, Калифорния, в безредици от работнически протести. Джек Лондон вече е без работа и става скитник. През 1894 г. прекарва 30 дни в затвор за скитничество. След редица приключения Лондон се връща към цивилизования живот, завършва средното си образование и успява, с упорита самоподготовка през цялото лято, да влезе в университета на Калифорния през есента на 1896 г., но още на следващата година се прощава с мечтата си за висше образование поради безпаричие. През целия си живот Джек Лондон се самообразова. Той е човек с всестранни интереси. Личната му библиотека наброява 15 000 тома. През 1897 г. Лондон заминава за Клондайк и става златотърсач, като се сдобива ако не със злато, то поне със златен материал за първите си успешни разкази. Може да се види къщата му от периода в Аляска изработена наполовина от оригиналната къща в която е живял в Аляска в близост до пристанището на Оукланд на площад наречен на негово име „Джек Лондон Скуеър“, другата половина от оригиналната къща е в Канада. Джек Лондон стига до заключението, че единствената му надежда е да получи образование и да „продава мозъка си“. През целия си живот гледа на писането като на работа, то е неговият билет за измъкване от бедността, средство да победи богатите, играейки по техните правила. По това време Лондон става социалист. От 1898 г. започва сериозно да се бори да бъде публикуван – тази негова битка е описана незабравимо в романа му „Мартин Идън“ (1909). За първия си публикуван разказ получава само 5 долара и за малко не се отказва от писателска кариера. По собствените му думи той е „спасен – в буквалния и преносния смисъл на думата“, когато друг негов разказ е приет и заплатен добре, цели 40 долара. През 1900 г. той вече притежава 2500 долара, които се равняват на 50 000 днешни (ок. 2000 г.). През 1901 г. социалистическата партия издига кандидатурата на Джек Лондон за кмет на Оукланд, но изборите спечелва друг кандидат. Лондон се отдава на упорита писателска дейност, която му донася широка популярност още приживе. Пише както художествени, така и публицистични произведения. Първият му роман, „Синът на вълка“, е публикуван през 1900 г. В „Дивото зове“ (1903) огромното домашно куче Бък открива, че инстинктът му непреодолимо го влече към дивия живот и става водач на вълча глутница. „Белия зъб“ (1906) и „Сияйна зора“ (Burning Daylight) (1910) са посрещнати с жив интерес от широката читателска публика. През 1902 г. Джек Лондон заминава за Англия, където изучава жилищните условия в Ийст Енд – бедняшкия квартал на Лондон. Резултатът от неговите наблюдения е книгата „Хора от бездната“ (People Of The Abyss) (1903), която има неочаквано голям успех в САЩ, но е остро разкритикувана в Англия. През 1906 г. Лондон публикува сборник есета, „Войната на класите“, сред които са и негови лекции върху социализма. През 1900 г. Джек Лондон се жени за Елизабет (Бес) Мадърн, но домът им става бойно поле на сблъсъци между Бес и майката на Лондон. Три години по-късно той напуска първата си съпруга и двете им дъщери и след време се жени за Чармиън Китридж, редактор и почитателка на спортни занимания на открито. „Пътешествие със „Снарк“ (The Cruise of the Snark)(1913) е мемоар от пътешествието на Джек и Чармиън Лондон през Тихия океан (1907 – 1909 г.). Бракът им продължава до смъртта на писателя. Чармиън е прототип на много женски характери в творчеството на Лондон, като например Паола от „Малката стопанка на голямата къща“ (The Little Lady of the Big House) (1916). През 1910 г. Джек Лондон купува ранчо от хиляда акра в Глен Елън, окръг Сонома, Калифорния за 26 000 долара. Той пише: "След жена ми, ранчото е най-скъпото нещо на света за мен“. Писането, винаги комерсиално занимание за него, сега се превръща още повече в средство за печелене на пари. „Пиша книги, единствено за да добавя още акри към великолепното си имение“. През последните години на живота си се чувства раздвоен. Социалистическите му възгледи влизат в разрез с любовта му към собствения му имот. През 1916 напуска социалистическата партия, като заявява, че го прави единствено защото на партията ѝ „липсва огън и борбеност и е загубила интереса си към класовата борба“. Фактите около смъртта на Джек Лондон са спорни. В смъртния му акт е записано, че е починал на 22 ноември 1916 г. от уремия, но според слухове той се е самоубил. Съществува версия, според която е починал от свръхдоза морфин, който през последните си години е взимал срещу болки. Прахът от тленните му останки, заедно с тези на съпругата му Чармиън, е погребан в семпъл гроб в Глен Елън, Калифорния, белязан само от един голям объл камък, обрасъл с мъх. Произведения Много читатели смятат, че Джек Лондон е най-добър в късия разказ. Наистина, разказите му са образец за кратка проза с безупречната си конструкция, а романите му често напомнят свързана поредица от разкази. „Да накладеш огън“ е може би най-известният му разказ. Той е от клондайкския му период. Други разкази от същия период са: „Златният каньон“ (All Gold Canyon) – за битката между двама златотърсачи, „Законът на живота“ – за старец, изоставен от племето си да умре сам и „Жажда за живот“ – за мъчителното пътуване на златотърсач през канадската тайга. Голяма част от произведенията на Лондон днес се класифицират като фантастика и фентъзи. В „Несравнимо нашествие“ (The Unparalleled Invasion) се описва бактериологична война срещу Китай. „Голиах“ (Goliah) е за непобедимо енергийно оръжие. „Реликва от Плиоцена“ (A Relic of the Pliocene) е фентъзи за срещата на модерен човек с древен мамут. „Сянката и блясъка“ (The Shadow and the Flash) е интригуваща, оригинална история за двама братя в постоянно съперничество, които изобретяват два отделни начина за придобиване на невидимост. „Червеният“ (The Red One) е за островитяни, очаровани от извънземен обект. В черната му антиутопия – „Желязната пета“ (The Iron Heel) (1908) се говори за терористични атаки: „Пътят“ (The Road) (1907) е серия от разкази и спомени от скитническите дни на Лондон и предшества с половин век култовата за битниците книга на един друг Джек – Джек Керуак, „По Пътя“. Автобиографичната книга на Лондон за „алкохолните му спомени“ – „Цар Алкохол“ е публикувана през 1913 г. Днес „Анонимни алкохолици“ я препоръчват, защото в нея изключително добре се описва външният и вътрешен живот на един алкохолик. Пасажите, които се спират на душевното състояние, което Лондон нарича „Бяла логика“, са сред най-силните и разтърсващи описания на преживяванията на алкохолика. Възниква обаче въпросът – това всъщност книга срещу алкохола ли е или любовен химн на алкохолното опиянение? Лондон придава на алкохола разнообразни нюанси – той е вълнуващ, опасен, другарски, славен, мъжествен. Алкохолът е приключение като другите приключения – неразделна част от всички приключения. И все пак накрая той стига до заключението: „Не, взех решение – ще пийвам само от време на време.“ Външни препратки Petri Liukkonen, Подробна биобиблиография на Джек Лондон, Books and Writers (kirjasto.sci.fi). Архивирано Американски социалисти Американски пътеписци Родени в Сан Франциско Личности (Кармел бай дъ Сий - Калифорния) Ветроходци


text: Крайните автомати са математически модели на много прости сметачни машини, които намират приложение най-вече в теоретичната информатика и по-специално в изучаването на формалните езици и изкуствения интелект. Те представляват абстрактни машини с крайна постоянна памет и краен брой вътрешни състояния. Описание Крайните автомати четат редица от символи (от входна азбука), наречена входна дума, и извеждат също редица от символи (от изходна азбука), наречена изходна дума. Множеството от всички входни думи се нарича език, разпознаван от автомата. В зависимост от програмата си, крайният автомат притежава определен краен брой състояния, в които може да се намира. Начално състояние е състоянието, в което се намира автомата при започване на програмата. Работата на крайните автомати се състои от определен брой стъпки, като на всяка стъпка се чете следващият символ на входната дума. В зависимост от прочетения символ и състоянието, в което се намира, автоматът извежда редица от изходни символи и преминава в ново състояние. Съществува опростен вид, означаван като краен разпознавател, който не извежда изходни символи, а само спира след прочитането на входната дума или в разпознаващо състояние, или в неразпознаващо такова. В първия случай се казва, че автоматът разпознава думата, т.е. думата принадлежи на езика, разпознаван от автомата. Дефиниция Математически, крайните автомати са представени като , където: S е множеството на състоянията на автомата Σ е азбуката на автомата Т е множеството на преходите между състоянията на автомата: (p, x, q) ∈ T където (p, q) ∈ SxS и x ∈ Σ I е множеството на началните състояния I⊆S A е множеството на крайните състояния на автомата. Това са състояния, които позволяват „излизане“ от автомата. A⊆S Крайният автомат може да се представи като насочен (ориентиран) граф с етикети на ребрата. Състоянията, представени с две концентрични окръжности са крайните състояния на автомата. Детерминизъм Крайните автомати биват детерминирани и недетерминирани. При детерминираните може да има най-много по един преход от дадено състояние за всяка буква от азбуката на автомата, докато при недетерминираните са възможни няколко различни прехода за една и съща буква. Също така детерминираните крайни автомати имат едно-единствено начално състояние. Всеки недетерминиран автомат може да се преобразува в детерминиран, като последният може да има най-много или състояния, където . Пример за детерминиране: Нека имаме един недетерминиран краен автомат такъв, че: S = {1,2,3} Σ = {a, b} T = {(1,a,1), (1,b,1), (1,a,2), (2,a,3), (2,b,3)} I = {1} A = {3} Този автомат разпознава езика (a+b)*a(a+b). е най-големият възможен брой състояния, който можем да имаме в детерминирания автомат. Можем да проверим това и чрез броя на частите на S: . Очевидно е, че . За да получим състоянията и преходите на детерминирания краен автомат, съставяме следната таблица: Получаваме детерминиран краен автомат такъв, че: Множеството на преходите е представено от таблицата. Крайните състояния на получения автомат са тези, които съдържат крайните състояния на изходния автомат. Еквивалентни автомати Два крайни автомата са еквивалентни, когато разпознават един и същи език. От всички еквивалентни автомати, разпознаващи даден език, този с най-малък брой състояния се нарича минимален. ω-автомати Друг вид крайни автомати са т.нар. Омега-автомати (ω-автомати), при които входната дума се състои от безкраен брой символи. При този модел разпознаването на дадена дума се описва чрез множеството от състояния, които се посещават безкраен брой пъти. Автомат с ε-преходи Това е автомат в който някои от преходите са с празни (ε) етикети, т.е. преминаването през даден преход не променя думата. За да елиминираме ε-преходите, първо трябва да наситим автомата с ε-преходи и след това да ги заместим със съответните преходи с букви. Това действие се използва например в конкатенацията на два автомата. Запълнен автомат Запълнен автомат наричаме М, такъв, че ∀ p ∈ S и ∀ x ∈ Σ ∃ q ∈ S такова, че (p, x, q) ∈ T Т.е. от всяко състояние на автомата имаме по най-малко един преход за всяка буква от азбуката му. Когато автоматът е запълнен и детерминиран, от всяко състояние имаме точно по един преход за всяка буква от Σ. При запълване на даден автомат добавяме т.нар. състояние кладенец, от което излизат към него по един преход за всяка буква от Σ. След това добавяме преходите с липсващите (за пълнота) букви на всички останали състояния в автомата и ги ориентираме към състоянието кладенец. Емондирани автомати Емондиран наричаме този автомат, който има само полезни състояния. Полезно е това състояние, което е достъпно едновременно от поне едно начално и едно крайно състояние. Можем да емондираме всеки не-емондиран автомат просто премахвайки състоянията, които не са полезни. Автомат трансдуктор Трансдуктор се нарича автомат, който за всеки входящ символ, връща съответстващ изходящ. Например ако вземем трансдуктора от картинката, за думата bbaa ще получим 0110. Има два вида трансдуктори – автомат на Мили и автомат на Мур. Регулярни езици Множеството на регулярните езици е равно на множеството на езиците, разпознавани от крайни автомати, т.е. всеки език, разпознаван от краен автомат, е регулярен (теорема на Клини (Kleene)). Това означава, че всеки регулярен израз може да се представи като краен автомат и обратното. Това именно е основният принцип, залегнал в работата на програмата grep. Забележки Теоретична информатика


text: Земеделието е системата от процеси за отглеждане на културни растения. С понятието земеделие се означава също и голяма група аграрни науки, които изследват различните страни на системата културно растение – абиотични екологични условия – биотични екологични условия. Изследвания по аграрни науки в България се провеждат в системата на Националния център за аграрни науки (НЦАН) – София, някои институти към Българската академия на науките (БАН) и в няколко университета: Аграрен университет – Пловдив, Лесотехнически университет – София, Тракийски университет – Стара Загора. Източници Вижте също Списък на земеделски теми Екология Науки за Земята


text: Турѝзъм, в класическия смисъл, се нарича пътуване с цел отдих и развлечение. Той може да се разглежда и като стопански отрасъл, който обслужва туристическата дейност. В съответствие с определенията на Световната организация по туризъм (СОТ) се дефинират следните понятия: Туризъм, в широкия смисъл, се наричат временни пътувания на хора от постоянното им място на пребиваване за развлекателни, медицински, образователни, физически и спортни, професионални, делови, религиозни и за други цели, без да се занимават с дейности, свързани с получаване на доходи от източници в страната (мястото) на временно пребиваване. Турист е лице, което посещава страната (мястото) на временен престой за оздравителни, развлекателни, образователни, физически и спортни, професионални и делови, религиозни и други цели, без да се занимава с дейности, свързани с генериране на доходи от източници в страната (място) на временно пребиваване, за период от 24 часа до 6 последователни месеца или прекарва поне една нощувка в страната (мястото) на временно пребиваване. Понятието произлиза от френската дума „tour“ (обиколка). Туризмът има важно значение в социален и икономически аспект. Благодарение на него човешкото здраве и трудоспособността се стабилизират и се разкриват работни места, които понякога са основен източник на доходи за определено селище и подобряват жизнения стандарт в него. В личен план, пътуванията, които хората предприемат, често обогатяват тяхната езикова, познавателна и социална култура. История Съвременният туризъм се заражда през XIX век в Западна Европа, като първоначално е по-развит в индустриализиращи се страни като Обединеното кралство, Франция, Швейцария и други. След Втората световна война става масово социално-икономическо явление. Като цяло се развива с високи темпове и е определян като един от водещите отрасли на XXI век. Основател на българския туризъм е българският писател и общественик Алеко Константинов. Характеризират се три периода на развитие на туризма: Първи период-от древността до началото на XIX век Втори период-от началото на XIX век до началото на XX век. Трети период-от началото на XX век до Втората световна война.След Втората световна война. Тази периодизация се основава на технически,икономически и социални предпоставки, както и целеви туристически функции на различни етапи на развитие. Първи период Първият период от развитието на туризма е праисторически.Началото на този период принадлежи към древния период (Древна Гърция и Рим),когато основните мотиви на пътуването бяха търговия,поклонение,лечение и образование.През този период възникват и спортни пътувания.- например пътуванията за Олимпийските игри. Още в Библията се споменава за пътешествия с комерсиални цели. В Египет фараоните са създавали условия за пътешествия,като търговия или за получаване на удоволствия. За облекчаване на пътуващите били създадени центрове по тяхното приемане,настаняване и изхранване. За тези неща пише един от най-древните пътешественици Херодот. Подобна дейност е характерна и за Римската империя. По време на разцвета й патрициите се отправяли извън градовете в специални вили,много от които построявани до минерални извори. По-късно през Средновековието,религиозният фактор става стимул поклонението на светилищата на християнството и исляма. Вълна от пътешествия предизвикват кръстоносните походи,тъй като те са съпътствани от активна търговия.Великите географски открития през XV-XVI век предлагат нови възможности за авантюристични пътешествия. Обект на пътешествията са новите земи и народи,което открива нова ера в историята на пътешествията. Общоприето е,че през периода от XVI до XIX век са се създали основите на съвременния туризъм, тъй като по това време се заражда так.нар."Grand tour". През XVII век младежите от по богати семейства пътешестват из Европа с цел да попълнят знанията си за живота и да натрупат опит.Тъй като транспортът по това време е бил много бавен,пътешествията продължавали от една до три години с основен мотив приобщаване към културата на посетените страни. Именно тази симбиоза от пътешествия и култура поражда, "Grand tour"-голямата обиколка из Европа, за някои това е символ за получаване на образование. До средата на XIX век пътуването има редица отличителни характеристики: първо-средствата за придвижване са били примитивни второ - пътуването не е било самоцел,а предпоставка за постигане на друга цел.(търговия, лечение, образование ). Развитието на индустриализацията през XVIII-XIX век във водещи европейски страни направи промени в икономическия живот на обществото.Той създава предпоставки за вторият етап от развитието на туризма. Втори период През XIX век в резултат на промишлената революция започва развитието на параходството и железопътния транспорт. Железниците дават по-големи скорости и по-големи удобства за пътуване,което е стимул за развитие на туризма.Първите пътешествия с влак от Лондон са били организирани от Томас Кук,който се счита за създател на съвременната концепция за комплексно туристическо обслужване. Ключова година за туризма е 1841 г.Тогава по някакво съвпадение започват своята дейност пионерите на туризма в Англия-Томас Кук и в САЩ Хенри Уелс.Томас Кук създава компанията,"Томас Кук и син",а Хенри Уелс в САЩ-"Американ експрес". Томас Кук е роден през 1808 г. в Англия в бедно семейство. Но когато умира през 1892 г., агенцията му,Томас Кук и син,била най-известната в света. През 1846 г. при организиране на пътуване до Шотландия на 350 човека за пръв път в историята на туризма използвал екскурзовод.През 1867 г. Томас Кук въвежда так. нар. туристически пакет. Хенри Уелс заедно с Уилям Фарго основават втората гигантска компания за пътешествия,Американ експрес която в края на XIX век се превръща във финансова организация издаваща пътни чекове. Принос за развитието на туризма към края на XIX век има и швейцарецът Цезар Риц,който е създател на нова концепция за хотелски комплекси и за оптимизиранет на хотелските услуги.Създавал нови и реконструирал стари хотели във Франция,Италия и Великобритания.Той изменя формата на общуване с клиентите и с персонала на хотела от студената вежливост и надменност към открита и хуманна учтивост и любезност, Развитието на световния туризъм през XIX век не можем да си го представим и в немислимо без Томас Кук,Хенри Уелс и Цезар Риц. Трети период Условия за развитие на масовия туризъм се създават едва след Втората световна война. В периода от 1900 г. до края на Първата световна война,независимо,че се появяват автомобила и самолета като превозно средство, основните туристически потоци са към Швейцария и по-малко към курортите на Франция,Норвегия, Италия, Великобритания. В периода между двете световни войни (1918-1939г.), развитие получава елитарния туризъм (за богати клиенти). По това време туризмът като цяло се развива с по-слаби темпове. По време на Втората световна война цели шест години туризмът е парализиран напълно. През периода 1945-1973 г., наречен "Монтехано" ,"период на туристически бум", се извършва най-голямата експанзия на туризма със забавяне около 1967-68 г. по време на арабско-израелската война. През този период, страни,които генерират туристи са Германия,САЩ, Белгия,Нидерландия,Люксембург и скандинавските страни,а страни приемащи туристи са страните от Средиземноморския регион,особено Испания и Италия Съвременен период Съвременният период в развитието на световния туризъм от (1973г.-насам)се характеризира с няколко особености: Комерсиализация на авиацията вече се извършват и чартърни и нискотарифни полети, Подобряване на автомобилния транспорт,предлагат се комфортни автобуси, Създава се през 1974 г. Светавната туристическа организация. Развитие във възходяща линия на туристопотоците. Увеличаване на конкуренцията между турестичуските фирми,което води до намаляване на пязарните цени на туристическите продукти. Влияние оказват и регионалните конфликти,вътрешния и международния тероризъм. През последните две-три години негативно влияние върху развитието на съвременния туризъм оказва и COVID-19. Класификация на туризма Туризмът може да бъде класифициран по различни признаци: цел, време, ландшафтен и географски признак, стопански резултати, начини на организация и придвижване, гражданство на туристите и страна на пътуването. Според целта си, той се разделя на: познавателен (екскурзионен) туризъм рекреационен туризъм оздравителен туризъм: санаториално лечение, балнеоложки, курортен, СПА- и уелнес-туризъм медицински туризъм селски туризъм (включва аграрен туризъм и фермерски туризъм) екотуризъм спортен туризъм пешеходен туризъм (хайкинг, трекинг) риболовен и ловен туризъм екстремен туризъм културен туризъм събитиен туризъм делови /бизнес-/ туризъм (тук влизат още и конгресния и панаирния) хоби-туризъм религиозен туризъм (поклонничество) гастрономически туризъм винен туризъм секс-туризъм военен туризъм социален туризъм Според времето, за което се извършва туристическата дейност, се разграничават краткотраен, дълготраен, ежеседмичен и други видове туризъм. Според ландшафтния и географски признак съществуват планински, морски, речен, въздушен, космически туризъм. Според стопанските резултати се поделя на стопански и социален туризъм. Днес социален туризъм в чист вид не съществува, тъй като всички туристически дейности са на пазарна основа. Според гражданството на туристите и страната, в която се извършва туристическото пътуване, се разграничават вътрешен и международен туризъм. Посещенията на чужди граждани се наричат активен туризъм, тъй като те носят валутни приходи. Пътуванията на български граждани извън страната се нарича пасивен туризъм, тъй като при тях се изнася валута зад граница. Според начина на организация на туристическите пътувания туризмът е организиран, неорганизиран, групов, индивидуален и др. Според начина на предвижване: активен туризъм – с използване на активни движения за пътуване: пеша, ски, колоездене, конна езда. транспортен туризъм – с пасивно използване на транспортни средства: автомобилен, въздушен, железопътен, морски, космически туризъм. Фактори Факторите за развитие на туризма са: 1. Генетични – пораждат необходимостта от пътувания с рекреационна и познавателна цел. Това са условията на туристическата среда, които определят туристическото търсене. Генетичните фактори обособяват следните групи: 1.1. Социално-икономически фактори – включват характера и степента на социално-икономическото развитие на дадено общество; характера и интензивността на труда, които определят вида и продължителността на почивката; индустриализацията и научно-техническото развитие; обема и структурата на свободното време; доходите, жизнения стандарт и материалната осигуреност на населението; социалната осигуреност – застраховки, осигуровки. 1.2. Демографски фактори – брой, разпределение и движение на населението; възрастова и семейна структура; професионална структура на местното население и на туристите; степен на урбанизация; характер на селищната мрежа и устройството на селищата. 1.3. Екологични и медико-биологични фактори – качество на жизнената среда в населеното място; жилищни условия; условия на работното място; здравно състояние на населението. 1.4. Правни и политически фактори – вътрешна и външна политическа обстановка; социална политика на страната; гранични, визови и митнически формалности. 1.5. Психологически фактори – ценностна ориентация на различните категории хора; национални и културни традиции; туристически навици; демонстрирането на социален престиж, статус и финансови възможности; културно равнище на участниците в туризма. 2. Реализационни – те са свързани с предлагането в самата туристическа дестинация и включват: 2.1. наличие на ресурси (природни и антропогенни) 2.2. наличие на материално-техническа база и инфраструктура 2.3. наличие на кадри (управленски, информационно-екскурзоводни, обслужващ персонал) и организационна структура 2.4. развитие на транспорта 2.5. развитие на връзките между отраслите, индустриалните предприятия и основния доставчик за туристическата индустрия 2.6. териториално-устройствена среда. Ресурси Туристическите ресурси са създадените от човека и природата обекти, процеси и явления. Въз основа на факторите за развитие са формирани две големи групи туристически ресурси: природни и културно-исторически (антропогенни). Природните ресурси включват следните основни компоненти: релеф, климат, води, биогенни ресурси (флора, фауна), почви. Антропогенните ресурси се разделят на познавателни, делови и спортни. България е страна изключително богата на туристически ресурси, както с многообразието на природните си дадености, така и с уникалността на своите 16 фолклорни зони. Материална база Материалната база на туризма включва средствата за подслон и хранене (хотели, хостели, къщи за гости , мотели, къмпинги, хижи, самостоятелни стаи, ресторанти), както и всички съоръжения и дейности, свързани с туристическото обслужване. Тя е съставна част от туристическия продукт и създава реалните условия за неговото производство и реализация, усвояване и използване на туристическите ресурси. Определя се като съвкупност от материални условия за производство и реализация на основни услуги (нощувки, хранене, транспорт) и допълнителни услуги (спортни, развлекателни, лечебни и др.) за задоволяване потребностите на туристите във връзка с пътуването и пребиваването в туристическото място. Като материален носител, тя носи неговите белези и специфични характеристики: 1. Материалната база е хетерогенна (разнородна) – тя съдържа елементи с различно функционално предназначение, които, макар и трудно, трябва да функционират като система, тъй като туристът оценява комплексно и изисква туристическото предлагане да е хармонично. 2. Материалната база има комплексен характер, тъй като чрез нея се задоволяват комплексни човешки потребности. 3. Материалната база е стационарна и слабо еластична – в нея преобладават стационарните елементи (сгради, съоръжения), подвижните и активни елементи са едва 1/3 част от нея. Слабо еластична е към пазарните промени (еластичност – единица изменение в цената се отразява на търсенето). Ограничена е възможността за реагиране на пазарните промени, тъй като пасивните елементи в нея не позволяват вземането на алтернативни решения. 4. Материалната база е териториално определена и изисква висок размер инвестиции. Към високата цена и посочените пасивни елементи се добавя и високата цена на земята, особено в по-известните курорти. 5. Материалната база е пряко свързана с туристическите ресурси. Те определят и нейните основни характеристики като вид, капацитет, стандарт и др. 6. Сезонност в използването на материалната база – в зависимост от вида на ресурсите и климатичните условия имаме по-висока или по-слабо изразена сезонност. Тази сезонна експлоатация определя по-трудната възвръщаемост на инвестициите в материалната база. 7. Силна зависимост от търсенето и като цяло от пазара. Желателно е при изграждането ѝ да се заложи възможност за полифункционалност и възможности за вътрешно преструктуриране. Изискванията на туристите към стандарта и дизайна на материалната база са високи. Те предпочитат по-луксозни условия от постоянното си местожителство, което изисква по-големи инвестиции. Изискванията към материалната база са за функционалност, естетичност и психологически комфорт. Ето защо на материалната база се разчита да формира атмосферата и имиджа на цялостния туристически продукт. Изисквания съществуват и по отношение на сигурността и безопасността. В България материалната база се контролира и регулира чрез системата на категоризацията. Дадената категория информира за вида и качеството на съставящите я обекти, нивото на обслужване и персонал. Структурата на материалната база се разделя на две групи – туристическа инфраструктура и туристическа суперструктура. Туристическата инфраструктура представлява съвкупността от всички конструкции под и над земята, свързващи дадена територия с останалите места и осъществяваща интензивна дейност върху тях. Разделя се на обща и специализирана. Към туристическата суперструктура се отнасят сградите, обзавеждането и оборудването на средствата за подслон, местата за настаняване, заведенията за хранене и развлечение, посредническите фирми и търговските обекти. Чрез нея се фиксира капацитета и усвояването на капацитета и усвояването на туристическата територия. Направления на туристическите потоци В наше време в света има четири големи района, в които се зараждат туристическите потоци – Европа, САЩ, Япония и Австралия. Те са наречени от специалистите „светът на заминаващите“. Към тях в бъдеще се очаква да се присъедини и Китай. Тъй като европейският район и районът на САЩ разполагат с много туристически ресурси, имат изградена модерна туристическа база, предлагат изобилие от туристически услуги и приемат туристи от целия свят, те могат да бъдат разгледани и като райони с развит туризъм – най-големите в света. В процес на формиране са туристическите райони в Азиатско-Тихоокеански район, в Южна Америка и в Африка (Северна и Южна). Една от страните с голямо влияние в световния туризъм е Русия, поради многобройното си население и платежоспособност. Предпочитани страни за почивка от руснаците са Италия, Испания, Гърция, Турция, България, както и екзотични дестинации, като Египет. Европа осигурява най-интензивния туристически поток – вътре в континента и от континента за другите туристически райони. Европейската природа е разнообразна, континентът е люлка на древни цивилизации, на сравнително малката му територия са разположени десетки, богати на туристически ресурси страни, което стимулира туристическите пътувания. Стимул за туризма са и високата степен на икономическо развитие на страните в Западна Европа и доходите на населението в тях – те превишават значително средното равнище за света. Районът на САЩ разполага с разнообразни туристически ресурси. Туристическият поток е разпределен равномерно. Половината от туристите пътуват в страната, а другата половина – към всички туристически центрове в света. Най-посещавани от американците са Канада, Мексико и Карибският басейн. Японците посещават най-често Югоизточна Азия и Тихоокеанските острови, а през последните години – и Европа. Днес нараства потокът от туристи към Мексико, Мароко, Тунис, Карибските острови, островите в Индийския океан, Сингапур, Тайланд и други. Туризмът в страните от Третия свят е изправен пред решаване на много проблеми. Те произтичат от темповете на икономическо развитие на тези страни. Към Третия свят са насочени само 15% от туристическия поток в света. В туризма на тези страни преобладава държавният сектор, качеството на туристическите услуги е по-ниско, капиталовложенията в отрасъла са незначителни, рекламата – незадоволителна. Има и страни от Третия свят, които правят изключение – например някои арабски страни. Най-посещавани страни в света са Франция (67,3 млн. д.), Италия (56,4 млн. д.), Испания (43,4 млн. д.), САЩ (48,4 млн. д.), Мексико (19,4 млн. д.), Канада (17,6 млн. д.), Унгария (17,2 млн. д.), Португалия (10,1 млн. д.). В териториите, където туризмът е доминиращ стопански отрасъл (морски крайбрежия, планини, селища – архитектурни резервати и други), материалната база за обслужването на туристите и туристическите услуги непрекъснато се усъвършенстват и променят. Целта е целогодишно да се привличат повече туристи и да се увеличават доходите от извършените туристически услуги. Изменят се и централните части (ситито) на големите градове, откриват се нови ресторанти, търговски заведения и други, за да се оползотворят по-рационално туристическите им ресурси. Предвижда се изграждането на туристически селища в организираните територии. Туризмът осигурява работа за повече от 10 млн. д. в страните от Европейския съюз. Чрез него се осигуряват средства за Европейската банка за развитие, стимулират се търговията и транспортът, подобрява се качеството на услугите, разширява се инфраструктурата на отрасъла. Статистика По данни на СОТ само международните туристически пътувания са: през 2004 г. - 766 милиона; през 2007 г. - около 900 милиона. През 2005 г. в Европа са регистрирани 444 милиона пристигания, в Азиатско-тихоокеанския регион - 156 милиона, в Северна и Южна Америка - 133 милиона, а в други региони - 75 милиона. Най-посещавани световни туристически дестинации Световната организация по туризъм докладва следните дестинации като най-посещавани, според броя международни посетители през 2018 г. Икономическо въздействие на туризма Световният съвет по туризъм и пътувания (ССТП) разглежда икономическото въздействие на пътуванията и туризма в 185 държави по отношение на четирите основни показателя: приноса в БВП, заетостта, износа на посетители и инвестициите. Това позволява сравнения между страните през годините. Данните в таблиците показват държавите с най-голям пряк принос на пътуванията и туризма към БВП през 2016 г. Абсолютен принос на туризма в БВП за 2016 г. Относителен принос на туризма в БВП за 2016 г. Според съвместно проучване на ССТП, Oxford Economics и Visa, сред градовете, които са генерирали най-много приходи от туризъм през 2022 г., на първо място е френската столица Париж с почти 36 милиарда долара. Прогнозата на анализаторите е, че през 2032 г. най-печелившият град от туризъм ще бъде Пекин: Най-печеливши градове от туризъм Класиране за 2022 г. Париж Пекин Орландо Шанхай Гуанджоу Лас Вегас Ню Йорк Токио Мексико Сити Лондон Прогноза за 2032 г. Пекин Шанхай Париж Орландо Гуанджоу Лас Вегас Разходи за изходящи пътувания През 2016 г. разходите за изходящи пътувания в държавите се изразяват в следните проценти от общия глобален дял за света: Растеж на туризма и туристическата икономика Световният съвет по туризъм и пътувания дава следните сведения за растежа на туризма и туристическата икономика в държавите със силен международен туризъм: Държави с най-голям растеж на туризма от 2010 до 2016 г. Държави, които са постигнали най-големи успехи в туристическата икономика и туризма през 2016 г. Библиография Петър Славейков, Климент Найденов. Икономика на туризма. С., УИ „Св. Климент Охридски“, 2009. Цанков, Васил. Правна уредба на туризма в България – туристическо право. Специализирано издание с ключови понятия, въпроси, тестове и казуси. С., Сиела, 2009. Велико Великов, Милена Стоянова, Росица Владева. Технология на екскурзоводското обслужване. С., Матком, 2010. Райна Начева. Счетоводство и отчетност в туризма. С., ФорКом, 2010. Туризмът – предизвикателства в условията на икономическа криза. С., Нов български университет, 2011. Георги Георгиев, Рая Мадгерова. Въведение в туризма. Ч. 1. Благоевград, Неофит Рилски, 2010. Димчо Т. Тодоров. Организация, технология и икономика на хотелиерството. С., Матком, 2011. Стамен Стамов, Кремена Никовска. Специализирани видове туризъм. Ч. 1. Стара Загора, КОТА, 2011. Соня Алексиева. Културният туризъм – мисията на Велико Търново. С., ПР Туризъм консулт, 2011. Станислав Иванов, Владимир Жечев. Маркетинг в хотелиерството. С., Zangador, 2011. Байко Байков, Янчо Найденов. Екология в туризма. С., ФорКом, 2011. Вера Бонева. Музеи и туризъм в България. Велико Търново, Фабер, 2011. Захари Торманов. Договорът за организирано туристическо пътуване. С., Сиби, 2012. Туризъм. В: Л. Иванов и Н. Иванова. Антарктика: Природа, история, усвояване, географски имена и българско участие. София: Фондация Манфред Вьорнер, 2014. с. 89-91. ISBN 978-619-90008-1-6 (Второ преработено и допълнено електронно издание 2014, ISBN 978-619-90008-2-3) Вижте също Туризъм в България 100 национални туристически обекта Източници Външни препратки (WTTC) World Travel & Tourism Council (UNWTO) World Tourism Organization Свободно време


text: Го̀ран Брѐгович () е музикант и композитор от Босна и Херцеговина, известен със своята филмова музика и един от най-разпознавяемите музиканти от Балканския регион. Биография Роден е на 22 март 1950 г. в Сараево. Майка му е сръбкиня, а баща му – хърватин. В детството си Горан не показва голяма склонност към музиката. Във втори клас е изхвърлен от музикалната школа (курса по цигулка), поради това, че е мързелив и няма талант. Когато майка му, в началото на шейсетте години, му купува китара, той взема първоначални уроци от Едо, братът на известния сценарист Абдулах Сидран. Основава първия, безименен състав в осми клас на основното училище. Иска да се запише в художествена гимназия, но майка му се бои, че там се записват само хомосексуални и настоява да се ориентира към транспортния техникум. Горан се съгласява при условие, че ще му позволи да си пусне дълга коса. В техникума става басист на група „Изохипси“ (Izohipse), в която не се задържа дълго, както и в самия транспортен техникум. Прехвърля се в гимназията и в група „Бещие“ (Beštije – зверове). Още на шестнайсет годишна възраст започва сам да се издържа, като свири фолк в кръчмата в Кониц, продава вестници и работи по строежите. От 1967 до 1970 г. е в групата „Кодекси“, с които през 1969 г. изнася концерти в Италия. След това е китарист в ъндърграунд триото „Мица, Горан и Зоран“ (Mica, Goran i Zoran) (1971), а от 1972 до 1974 е ръководител на състава „Ютро“ (Jutro – утро). През 1974 Горан сформира и своята група „Биело дугме“ (Bijelo dugme – бяло копче). Композитор и китарист („избрах китарата, защото момичетата си падат най-много по китаристи“), той признава своята непреходна любов към рокендрола: „По това време рокът имаше най-съществена роля в нашия живот. Това беше единственият начин, по който гласът ни можеше да се чуе и на всеослушание да изразим недоволството си, без да рискуваме да бъдем арестувани (или нещо подобно)“. След гимназията Горан Брегович следва философия и социология и сигурно е щял да стане учител по основи на комунизма, ако не е колосалният успех на първата му плоча „Ако бях бяло копче“ (Kad bi' bio bijelo dugme) (1974). С „Бьело дугме“ владее сцените в бивша Югославия цели 15 години – от 1974 до 1989 г., поставя всички възможни дискографски рекорди и налага рокендрола като начин на живот на поколения свои последователи. Петнадесетте години работа с „Бьело дугме“ са белязани с дълги турнета и безкрайни давания на автографи, защото Горан става идол за младежта в Източна Европа, но накрая това го изморява и отегчава. Дискография на Горан Брегович с „Биело дугме“: „Биело дугме“: „Ако бях бяло копче“ (Kad bi' bio bijelo dugme) (1974) „Биело дугме“: „Какво би дал да си на мое място“ (Šta bi dao da si na mom mjestu) (1975) Горан Брегович (PGP RTB, 1976) „Биело дугме“: „Ето! Много искам!“ (Eto! Baš hoću!) (1976) „Биело дугме“: „Концерт край Хайдушката чешма“ (Koncert kod Hajdučke česme) (1977) „Биело дугме“: „Бродяга и принцеса“ (Bitanga i princeza) (1979) „Биело дугме“: „Да доживееш до 100“ (Doživjeti stotu) (1980) „Биело дугме“: „5 април 1981“ (1981, концерт) „Биело дугме“: „Приспивна песен за Радмила М“ (Uspavanka za Radmila M.) (1983) „Биело дугме“: „Косовска девойка“ (Kosovska djevojka) (1984) „Биело дугме“: „Плюй и запей, моя Югославийо“ (Pljuni i zapjevaj moja Jugoslavijo) (1986) „Биело дугме“: „Мрамор камък и желязо“ (Mramor kamen i željezo, Jugoton, 1986, концерт) „Биело дугме“: Чирибирибела (Ciribiribela) (1986) Ратимир Боршич Рача (Ratimir Boršić Rača) и „Биело дугме“: „А милицията тренира строгост“ (A milicija trenira strogoću) (1983) От 1980 г. Горан Брегович има успех и като продуцент. От 1989 г. се посвещава на изпълнение на собствени композиции и се отдава на нов тип естрадна кариера. На 12 юни 2008 пада от череша и чупи прешлен на гръбнака. Злополуката не е трагична и месец по-късно той се връща на сцената за два концерта в Ню Йорк, с които се открива голямо, 40-дневно турне през лятото на 2008 година. Творчество Филмова музика Върху основата на рокаджийската чувствителност, Горан Брегович винаги е бил отворен към всички други влияния и един от първите в бивша Югославия експериментира със станалото много по-късно модерно „етно-звучене“. В края на осемдесетте години Брегович прекратява своите постоянни, за него рутинни, сценични изяви, за да композира музиката за филма на Емир Кустурица „Циганско време“ (Dom za vješanje) и осъществява своята мечта от детството си да живее в малка къща на адриатическия бряг. Войната разбива тази и много други мечти на Горан и той е принуден да изостави всичко и да потърси убежище в Париж. В света на киното навлиза като приятел на Емир Кустурица, а сега е един от най-значителните автори на филмова музика в Европа. Родени и израсли в една и съща среда, в едно и също време, събрали един и същ жизнен опит, Горан Брегович и Емир Кустурица стават тандем, на който не са необходими думи за общуване. След „Циганско време“ Горан получава зелена светлина да композира оригинална музика за „Аризонска мечта“. Тази музика живее, диша с филма, слушателят я преживява изключително дълбоко. Според Горан Брегович „Едно от най-големите достойнства на филмите на Емир е, че в тях животът е показан точно такъв, какъвто е, без лустро, изпълнен с неочаквани промени и случки. Това негово несъвършенство и неорганизираност исках да запазя преди всичко в музикалния израз. Дори песните, които записах с Иги, са много „сурови“. Тук е само неговия глас, а зад него – циганския духов оркестър, който свири на стари инструменти от преди войната и на биволски рогове. Това е твърде просто, наистина.“ Това, което Горан не казва е, че това вероятно е една от най-добрите интерпретации на Иги Поп през последните 10 години и че такава явна семплост притежават само хора на изкуството с изключителен талант. Патрис Шеро му поверява музиката за филма „Кралица Марго“, филм, който получава наградата на журито на Филмовия фестивал в Кан през 1994 г. Горан композира величествена творба с акценти и елементи от рока. Музиката за филма на Емир Кустурица „Ъндърграунд“ (Underground), спечелил Златна палма на Филмовия фестивла в Кан през 1995 г., също е написана от Горан Брегович. През 1998 г. Горан Брегович композира очарователна музика с аромат на клетцмер за филма „Жизнен път“ (Train de vie) на режисьора Раду Михаеляну, от която критиците във Венеция, Сао Паулу и Берлин са въодушевени, както и публиката, навсякъде, където е показван този филм. По-важните филми, към които Горан Брегович написва музика, са: 1977 „Облакът на пеперудата“ (Leptirov oblak), реж. Здравко Рандич (Zdravko Randić) 1979 „Лични работи“ (Lične stvari), реж. Александар Мандич (Aleksandar Mandić) 1989 „Циганско време“ (Dom za vješanje), реж. Емир Кустурица 1989 „Кудуз“ (Kuduz), реж. Адемир Кенович (Ademir Kenović) 1990 „Безшумен барут“ (Gluvi barut), реж. Бато Ченгич (Bato Čengić) 1991 „Чаруга“ (Čaruga), реж. Райко Гърлич (Rajko Grlić) 1991 „Момиче“ (Mala), реж. Предраг Антониевич (Predrag Antonijević) 1993 „Аризонска мечта“ (Arizona dream), реж. Емир Кустурица 1995 „Ъндърграунд“ (Underground), реж. Емир Кустурица 1998 „Жизнен път“ (Train de Vie), реж. Раду Михаеляну 1999 „Тувалу“ (Tuvalu), реж. Вайт Хелмер (Veit Helmer) 2000 „27 откраднати целувки“ (27 Missing Kisses), реж. Нана Джорджадзе 2000 „Ясно ли е, приятелю?“ (Je li jasno, prijatelju?), реж. Деян Ачимович (Dejan Aćimović) 2002 „Музика за сватби и погребения“ (Musik For Bryllup og Begravelser), Норвегия, реж. Уни Страуме (Unni Straume) Театрална музика „Тишина на Балканите“ (Silence of the Balkans) е твърде амбициозен мултимедиен проект, осъществен в Солун през 1997 г. Режисьор е словенецът Томаж Пандур, а видеофилмът е създаден от Борис Милкович. След това следва сътрудничество с Театро Стабиле от Триест, за когото пише сценична музика за съвсем необикновено режисираната постановка на „Хамлет“. Горан Брегович започва да изпитва наслада от композирането на сценична музика. По-късно Горан Брегович сътрудничи с италианския театрален режисьор Марко Байлани за когото, по поръчка на фестивала Новеченто в Палермо пише музика за „Детския кръстоносен поход“, проект, реализиран през ноември 1999 г. После отново следва важен тригодишен проект с режисьора Томаж Пандур. Брегович написва музикален триптих за сценичната постановка на „Божествена комедия“ от Данте Алигиери. Първата част, „Ад“, е изпълнена на 20 януари 2001 г. в театъра „Талия“ в Хамбург. Изпълнения на живо Повече от десет години, след като Горан Брегович изоставя чистия рок през 1985 г., музиката му не се изпълнява на живо. Обрат настъпва през 1995 г., когато с оркестър от музиканти – изпълнители на народна музика, хор от 50 певци и симфоничен оркестър – осъществява редица концерти в Гърция и Швеция, след който следва концертът на 26 октомври същата година в Националния парк в Брюксел пред 7500 слушатели. Броят на такива опити през 1996 г. е малък, защото идеята със 120 изпълнители на сцената плаши организаторите. През юни 1997 г. групата е намалена на 50 музиканти, които изпълняват двучасов концерт с филмова музика на Горан Брегович. Тази програма му носи успех след успех. С Оркестъра за сватби и погребения (Orkestar za svadbe i sahrane) триумфално изнася концерти из цяла Европа, като изпълнява на живо своите най-хубави композиции: от славната „Еделези“ (Edelezi) (от филма „Циганско време), до „Във вагона на смъртта“ (In the death car – U kolima smrti) (от филма „Аризонска мечта“), както и песента, пълна с енергия, „Калашников“ (Kalašnjikov) (от филма „Ъндърграунд“), довеждайки аудиторията до делириум, така че от публиката се чува силно: „атака“ и „огън!“. Брой на посетителите на един концерт е между 3500 и 10 000. А концертът на 1 май 1997 г. на площад Сан Джовани в Рим пред 500 000 души потвърждава, че и до днес музиката на Горан Брегович е важно събитие в международен план. Горан Брегович продължава кариерата си и някогашната млада рок-звезда от 70-те и 80-те се утвърждава като успешен композитор с международна репутация. Музикално сътрудничество Горан Брегович си сътрудничи с известни изпълнители от различни култури. Сред тях са изпълнители като: Иги Поп („Аризонска мечта“, 1993), Офра Хаза („Кралица Марго“, 1994), Сезария Евора („Ъндърграунд“, 1995), Сезан Аксу от Турция, Йоргос Даларас от Гърция, Кая и Крис от Полша. Специални проекти Джовани Ферети от легендарната италианска група CSI и художествен директор на проявата „Болоня 2000“ (Bologna 2000), моли Горан Брегович да бъде музикален посланик на православните страни за нощната фиеста на 27 юни 2000 г. Горан Брегович създава цикъл, който нарича „Горещи балкански корени“ (Vreli balkanski koreni) и кани 3 духови оркестъра – по един от България, Румъния и Сърбия, и женска вокална група от Русия. Гвоздей на програмата стават изпълненията на Горан Брегович и CSI и цялата фиеста е повторена на 29 юни 2000 г. в престижната римска зала Нуово Аудиторио. За начало на лятното турне през 2000 г. в Италия Горан Брегович създава „Голяма сватба в Палермо“ (A Big Wedding in Palermo) за честването на деня на Св. Розалия, 14 юли. Художествени ръководители на този концерт са прочутият музиколог и композитор от Неапол Роберто де Симоне и Горан Брегович. За тази изключителна сценичната проява Горан Брегович събира изпълнители от страните, които нарича „музикални пасища“ от Будапеща до Истанбул. Под музиката на Горан Брегович из видеофилма на белградския режисьор Борис Милкович и под хореографията на талантливия румънски хореограф Едвард Клуг, танцуват словенски и гръцки танцьори. Отново кани духови оркестри („сватбата не е сватба без духов оркестър“), за да доведат 80 младоженки и младоженци от две различни страни на хубавия град Палермо на централния площад, където в ранните часове на деня ги посрещат професионалните танцьори на Едвард Клуг и „Оркестъра за сватби и погребения“ на Горан Брегович за дълъг финален сватбен танц. След четири месеца, изпълнени с турнета из Европа (от май до август 2000 г.) и турне във Франция през октомври 2000 г., Горан Брегович започва работа над филм с работно заглавие „Сватбарски и погребални истории от Балканите“ (Svadbarske i pogrebne priče sa Balkana). Негови любими музиканти, почти приятели след дългогодишно сътрудничество, произлизащи от различни краища на Балканите, разказват някакви свои истории пред камера. Музиката, която съпровожда техните пестеливи думи е записана на едноименния диск. През декември 2000 г. Горан Брегович събира три певчески звезди от три религии – Амина, Дана Интернейшнъл (Dana International) и Васка Янковска, с православен мъжки хор от Белград, струнен (католически) оркестър от Познан, Полша и своя „Оркестъра за сватби и погребения“ за концерт във Вила Пиколомини в Рим, наречен „Амин, концерт на помирението“ (Amen, a concert for reconciliation) който се излъчва в началото на 2001 г. по италианската телевизия (RAI). През юни 2002 г. Горан Брегович отново събира три звезди от три религии заедно с православен хор от Москва, струнна секция от Тетуан, Мароко и неговия „Оркестъра за сватби и погребения“, за специалния проект, наречен „Толерантно сърце“ (Tolerant Heart) в базиликата Св. Денис (St. Denis) край Париж. Същият проект е представен през юли 2002 г. и в Академия ди Санта Чечилия в Рим, по покана на Лучано Берио. Следва концерт в Дуомо ди Милано. След турнета из Европа и Южна Америка през цялата 2002 г. и четири триумфални концерта през ноември 2002 в Париж, два от които в театъра на Шанз Елизе, Горан Брегович започва да работи върху следващия си проект: „Кармен на Брегович с хепи енд“ (Bregović's Carmen with a Happy End), първата Кармен с балкански акцент. Това е комбинация от фалшив документален филм в сътрудничество с филмовия режисьор Милош Радович (Miloš Radović), и наивистичен театър с музика на живо. Премиерата е през май 2003 г. в Италия. През 2002 г. Горан Брегович е главен герой и композитор във филма на режисьорката Unni Straume (Норвегия) „Музика за сватби и погребения“ (Musik For Bryllup og Begravelser). През 2003 следват още прояви на Горан Брегович: турнета с „Кармен“, концерти в Скандинавия, Франция, Румъния, Испания, изпълнение на „Толерантно сърце“ на фестивала на религиозната музика във Фез, Мароко, участия на летни фестивали в Европа. Печели аржентинската награда за най-добър чуждестранен творец. Горан Брегович е имал четири големи концерта и няколко по-малки в България. Първият му голям концерт е в Панаирното градче в Пловдив през 1999 г., следва един на стадион „Васил Левски“ в София, още един в Пловдив – в амфитеатъра. Последният му концерт е в НДК през 2003 г. И страхотен летен концерт в Бургас на стадион Черноморец. Гостувал е по покана на частни лица за малки концерти с духовия оркестър. Винаги използва български певици. От времето на Underground работи със сестрите Людмила Радкова и Даниела Радкова. При него през годините са пели Снежана Борисова и Лидия Дакова. И четирите българки са участвали в ансамбъла „Филип Кутев“, а мнозина специалисти смятат, че успехите на музиката на Горан Брегович се дължат в немалка степен и на техните гласове. За Горан Брегович и неговия „Оркестър за сватби и погребения“ : С балкански корени, откъдето произлиза, с идеи, обърнати към 21 век, към който се е отправила с пълна сила, музиката на Горан Брегович обединява звуците на циганските духови инструменти и българската традиционна полифония, звуците на китара и традиционните ударни инструменти с интересен рок акцент – и всичко това под акомпанимента на разбушувалите се звуци на струнните инструменти и дълбоката сонорност на мъжкия хор, създавайки музика, която нашата душа инстинктивно познава, а тялото приема като непреодолим позив за танц. Източници Музикални продуценти от Босна и Херцеговина Музиканти от Босна и Херцеговина Композитори на 20 век Филмови композитори Рокендрол музиканти Фолк китаристи Родени в Сараево


text: Кара Никола, наричан още Кара Кольо Омарчалията, е български хайдутин. Той е роден в село Омарчево, край Нова Загора. Кара Кольо е възпят в много народни песни. Предания Заради Кара Кольо някога турците са наричали селяните от с. Омарчево „Омарчево хайдутларъ, ако тия селяни да са най-кротките и най-мирните същества на света“, както бележи в записките си през 1870-те Панайот Хитов. Според едно странджанско предание, Кольо станал хайдутин много млад, едва седемнадесетгодишен. Баща му бил ятак (помагач) на хайдути и не било трудно на буйния младеж да намери другари и да им стане войвода. Вълчан войвода Не е известно колко време Кольо е ходил сам с дружината си, но се знае, че по едно време се влял заедно с всичките си момчета в дружината на Вълчан войвода. Това не траело дълго. Вълчан бил много строг човек и не обичал да му противоречат в нищо. Веднъж, когато Кольо изразил своето несъгласие по някакъв въпрос, Вълчан вдигнал пушката да го убие. За да се спаси, Кольо се хвърлил в близката дълбока река и се промъкнал по нейното дъно. Когато Вълчан се успокоил, той пратил хора да потърсят и върнат Кольо в дружината, но той отказал. Заедно със свои другари Кара Кольо се отправил към Сливенския балкан, където се подвизавал Индже войвода. Индже войвода Преданията не казват дали Кара Кольо е познавал Индже отпреди, или не. Те твърдят обаче, че след събирането си двамата войводи си допаднали до такава степен, че останали неразделни до края на своя живот. Кара Кольо станал най-близък приятел, помощник и съветник, дясна ръка на Индже, който бил избран за войвода на уголемената дружина. Заедно с Индже, Кара Кольо е един от най-възпетите български хайдути. Малко са песните, в които да се възпява Индже и да не се споменава байрактарят му, Кара Кольо, и обратно. Кара Кольо войвода След като Индже преминал към кърджалиите, неведнъж Кара Кольо ръководел многобройни орди, с които се подвизавал на различни места из страната. Според едно предание, запазено от Раковски, след раняването на Индже в Урумкьой (днешно Индже Войвода, Бургаско) Кара Кольо бил поставен начело на извънредно голяма дружина. Места, свързани с името на Кара Кольо Много места в Тракия са свързани с името на Кара Кольо Омарчалията. Пътят между Сакар и Бакаджиците се нарича „Кара Кольов път“. На Маслен нос край Приморско има „Кара Кольово кладенче“, при село Долно Паничерево – „Кара Кольов извор“, и т.н. Името на Кара Кольо е тясно свързано и с възстановения от него, Индже и Христо войвода Устремски манастир „Св. Троица“ в Сакар планина. Близката до манастира пещера била най-потайното им място, а под олтара на църквата те изградили здраво и добре маскирано скривалище. В този хайдушки манастир войводите вземали решения и били поставили в страх цяла Тракия и Странджа планина. Най-обичан от войводите сред околното население бил Кара Кольо. На празника на манастира ставали многолюдни събори, на които идвали хиляди хора и пеели песни, прославящи техния Кольо войвода. Кара Кольо имал много приятели и ятаци, на които помагал в трудни минути. От страх ятаци на Кара Кольо ставали дори и богати турци. Султанското правителство било безсилно да се справи с него. Богаташите не смеели да предадат Кара Кольо. За Кара Кольо се разказват предания и в село Черепово, Хасковска област. Има пещера с името „Каракольовата дупка“ – в нея се е крил известният хайдутин. Пещерата се намира в местността „Големите камъни“, северно от селото. Кара Кольо участва заедно с Индже във въстанието срещу турците, целящо да освободи балканските народи, избухнало във Влашко и загива в сражение с турците заедно с него на 17 юни 1821 в битката при Скулени край река Прут. Според някои изследователи, Кара Кольо не е загинал в битката при Скулени, а се върнал обратно в Добруджа и се заселил в Алфатар, където живеят негови наследници. Библиография „Български войводи“, 1985, С., Състав. Нина Андонова Източници Български хайдути Кърджалии Родени в област Сливен Загинали във война Влашко въстание


text: Антропологията ( – човек) е често много общо определяна като наука за човека и човечеството. Антропологията е предимно социална наука, която изучава голям брой въпроси от произхода и разселенията на човешките същества, през родствените системи и културните им практики и поведение в тяхната многоизмерност и многопластовост. Изучаването на човешката природа е свързано с физическата му характеристика като животно и уникалната му небиологическа характеристика, наричана култура. Основна тема на антропологията, от гледище на физическата характеристика на човека, е структурата и функциите на човешкото тяло. Другата основна тема на антропологията е понятието за културата и идеята, че човешката природа представлява култура; че нашият вид е развил универсална способност да възприема света символично и абстрактно и да го преобразява (включително и себе си) с помощта на такива символи. Границите на антропологията с останалите науки (философия, биология, езикознание, психология, социология, история, теология и медицина) са естествено неясни, тъй като „човекът“, като обект на изучаване, се изследва и от всички тези науки. История на антропологията Терминът „антропология“ се проследява още в античната философия. Древногръцкият философ Аристотел (384 – 322 г. пр.н.е.) първи го употребява за да обозначи областта от знания, изучаваща духовната страна на човешката природа. През 15-и и 16 век във връзка с развитието на колониалната политика спрямо туземните народи се заражда и антропологията като наука. В този период преобладава религиозното християнско мислене и увереността на управляващите, че трябва да внесат ред и морал в останалата част на света. През 18 век еволюира разбирането, че културите са еволюирали от дивачество към цивилизация. През 1735 г. Карл Линей в „Sistema naturale“ допуска, че формите на живот са достигнали днешните си различия чрез еволюция и извършва системна категоризация на човека и другите живи същества. През 1775 г. в „За естествената история на човечеството“ Блуменах разделя човешкия род на пет расови типа, базирайки се на цвета на кожата и други физически характеристики. Според него „кавказецът е сътворената от Бога форма, а другите човешки разновидности са дегенерирали въз основа на първоначалния кавказки тип“. През 19-и век се налага възгледът, че расовите различия обособяват начина на живот на отделните раси. През 1859 г. Чарлз Дарвин излага своята теория „За произхода на видовете“. По това време в науката стават известни първите вкаменелости на древния човек. Археологическата наука също подкрепя тезата за еволюцията на цивилизациите. Е. Б. Тайлър развива теорията за „еволюция на религията“, като приема, че отживелиците са доказателство за реконструиране на еволюционното минало на примитивни култури. Той е първият антрополог назначен на работа през 1883 г. като професионален учен. Франц Боас става основоположник на културния релативизъм, внасяйки научния стил на емпиризма в антропологията. Заедно със своите ученици превръща антропологията в изследователска област в по-големите университети на САЩ. На практика те стават най-ревностните критици на расизма в началото на 20 век, отхвърляйки твърдението, че расовата природа определя начина на живот. Според тях всеки начин на живот може най-добре да бъде разбран чрез собствените си ценности. През този период в САЩ се оформя идеята за културните региони в които отделните общества придобиват общи черти благодарение на дифузията в тези региони. В този период и европейската антропология се отказва от културната еволюция и възприема свой собствен тип дифузионизъм като средство за реконструиране на социалната история. През 30-те години на 20 век в Англия се обособява идеята, че обществото съществува, защото обичаите му са адаптивни и позволяват на хората да се справят с обкръжението си един с друг. Това е периодът на така наречения функционализъм в антропологията. Обществото оцелява, защото членовете му успяват да задоволят седем биологични и психологически потребности – изхранване, възпроизводство, физически удобства, сигурност, почивка, движение и растеж. В Англия в същия период се обособява и паралелно виждане за ролята на психологията в обособяване начина на живот. След Втората световна война тези две паралелни направления в културната антропология продължават да се развиват, като се развиват много специализирани подобласти на тези два подхода. Въпреки растящото си многообразие, антрополотията все още има идентичност на единна област. В САЩ са обособени Дружество за психологическа антропология, Етнологично дружество, Дружество за културна антропология, Дружество за визуална антропология, Асоциация на практикуващите антрополози и др. Все повече се заемат кариерни ниши, които по-рано са се заемали от социолози, икономисти и други. Американската антропологична асоциация организира годишни срещи и издава месечен бюлетин за последните новости и тенденции в антропологията. В Русия под антропология до 90-те години се разбира дисциплината физическа антропология, но след перестройката във висшите учебни заведения започват да се появяват катедри по социална, културна, политическа и философска антропология. Видове антропология Физическа антропология Физическата антропология изследва разнообразни въпроси за произхода на човека, еволюционната му история, разселения и продължаващото видоизменение сред общностите в света. Често биват изучавани вкаменени останки и праисторически следи, за да се изгради картина на адаптацията на човека. Обект на интерес е приспособяването на човека към определена природна среда, а също и неговата диета и ефектите ѝ върху човешкото тяло. Така например се теоретизира, че азиатски етноси може би имат свити очи, защото в много продължителен период са живели в пустинни области, като се смята, че промяната в техните очи е свързана с тези условия на живот. Медицинска антропология Медицинската антропология е интердисциплинарно поле, което изучава „човешкото здраве и заболявания, здравеопазващи системи и биокултурна адаптация“ . Понастоящем изследванията в медицинската антропология представляват едно от най-растящите и развиващите се полета на антропологията като цяло. Други полета, които са пресечни на медицинската антропология са културна психиатрия, транскултурна психиатрия и т.н. Лингвистична антропология Антропология на езика (лингвистична антропология). Основни въпроси са: ролята на езика в човешкия живот, произхода на езика, начините, по които се изменят езиците. Тази наука е интердисциплинарна. Служи си много с езикознанието, но за разлика от лингвистите в други области, антрополозите-лингвисти се занимават не само с езика сам по себе си, а с отношенията между езика, човека и приложението му в различните социални групи. Културна антропология Културната антропология, или още етнология, е основно подразделение на антропологията, която се занимава с изучаването на културата във всичките ѝ аспекти и използва методи, концепции, както и данните на археологията, етнографията и етнологията, фолклора и лингвистика в описанията и анализите на различните общности по света. Социална антропология Терминът „социална антропология“ се появява във Великобритания през първите години на 20 век и е използван, за да опише отличителния стил на антропологията – сравнителна, теренна работа, базирана, и със силни интелектуални връзки към социологическите идеите на Емил Дюркем и групата на френските учени свързана със списанието L'année Принос има Бронислав Малиновски, който е един от най-важните антрополози на 20 век, широко признат като основател на социалната антропология и главно се свързва с теренни проучвания на народите на Океания. Темите на интерес за социалните антрополози включват обичаи, икономическа и политическа организация, право и разрешаване на конфликти, модели на потребление и обмен, родство и структурата на семейството, отношенията между половете, раждаемост и социализация, религия. Днешните социални антрополози също се занимават с проблемите на глобализма, етническо насилие, джендър изследвания, транс национализъм и местния опит, и най-новите култури на киберпространството, и също може да помогне с привеждане на опоненти, когато грижите за околната среда влязат в конфликт с икономическото развитие. Вижте също Криминална антропология Източници