text: Бѐлене е град в Северна България. Градът е административен център на община Белене. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г. в града живеят 7015 души по настоящ адрес и 7646 души по постоянен адрес. География Местоположение Белене се намира в Област Плевен – на 60 км в североизточна посока от областния център Плевен и в близост до град Свищов – 26 км. Другите близки градове са Никопол – 37 км на запад от Белене и Левски на юг – 46 км. Община Белене се намира в северната централна част на Дунавската равнина, на северната държавна граница на република България с република Румъния, от километър 582 до километър 567 на десния бряг на река Дунав в плодородната Свищовско-Беленска низина (с площ 160 000 дка). Територията на общината е 285 046 дка (285 км2), от които 12 110 дка са фонд „населени места“. За площта си е една от малките общини в България. Състои се от шест населени места – общинският център град Белене (8174 жители) и пет села (кметства) – Деко̀в (466 жители), Татари (313 жители), Петокладенци (396 жители), Кулина вода (186 жители) и Бяла вода (330 жители). Броят жители в Общината възлиза на 9865 души (към 15 март 2016). Естественият прираст в общината е отрицателен – под средния за областта (минус 98 за 2014 г.) и страната, което се дължи на ниския коефициент на раждаемост (около и под средния за областта и страната) и високия коефициент на смъртност (около и над средния за областта и страната). Поддържането на тези стойности е резултат от застаряването на населението и промените в репродуктивните му нагласи, които до голяма степен се дължат на ниския жизнен стандарт. Релеф Релефът на общината е предимно равнинен. Надморската височина на Беленската низина е 20,80 м. Землището на град Белене обхваща заливната тераса на река Дунав, която е отводнена през 1947 г. с насипна дига, мрежа от помпени станции и отводнителни и напоителни канали. Най-високата точка е при с. Деко̀в – 35 м., а най-ниската в гр. Белене – 20 м. Строителството на защитната дига в Дунавския участък Свищов – Белене – Никопол е извършено в периода 1939 – 1947 г., но е проектирано значително по-рано. Първо е построена дигата от Свищов до Белене, с което е отводнена около 60 000 дка плодородна земя, която дотогава е неизползваема поради честите заливания от Дунав и невъзможността да бъде засадена с каквото и да е. В строителството вземат масово участие местните жители и трудоваците от специално създадената за целта 13 дружина. Дигата е дълга около 16 км, от които през 1939, 1940 и 1941 г. са построени 7 км, през 1942 г. – 6 км. дига, а през 1943 г. и останалите 3 км. През юни 1947 г. започва изграждането на дигата Белене – Никопол, дълга 17 км и 300 м. Построена е за 5 месеца, от юни до октомври 1947 г. За издигането на дигата са изкопани 1 300 000 м3. пръст. На нея се трудили 4000 души трудоваци от Пета трудова дружина от Велико Търново. Всеки ден са работили по 400 волски впряга само от Белене. В строителството вземат участие всички села от Свищовска и Никополска околии. Главен организатор на строителството от Белене е тогавашният кмет Йосиф Вартоломеев Колипатков. С построяването на дигата се пресушават Беленското и Свищовското блата и се усвоява плодородната земя на Беленската низина. От друга страна това довежда до нарушаване на екологичното равновесие в региона, изразяващо се преди всичко в рязко намаляване на местообитанията и количеството на водолюбивите птици и рибата. Беленската низина е старо, изоставено легло на р. Дунав, запълнено с наносни материали и льос. Тя е една от най-големите и плодородни низини по Българското Дунавско крайбрежие, разположена между Свищов и Никопол, с дължина 38 км. Град Белене е единственият български дунавски град, който не се развива като пристанище. Причината за това е, че точно срещу него се намира Беленският Дунавски архипелаг и талвегът минава откъм северната страна на Архипелага, т.е. край град Белене минава един широк (от 250 до 500 м.) дунавски ръкав, който е сравнително плитък и с непостоянна дълбочина. Това е обусловено от специфичното проявление на русловите процеси на реката тук, които водят до непрекъснато наслагване на инертни материали (чакъл и пясък). Даже и след като с помощта на драги-дълбачки и мощни земснаряди се увеличи дълбочината на дунавския ръкав, много скоро след това реката възстановява наносите и ръкавът става отново плитък. Най-близкото пристанище и граничен контролно-пропускателен пункт се намират в гр. Свищов. През 2010 г. е завършен и изграден фериботен терминал в гр. Никопол, осъществяващ връзка с гр. Турну Мъгуреле в Румъния. Почви Доминират черноземите (карбонатни/кестеняви – calcaric/kastanik, CHk; обикновени – haplic, CHh; глееви – gleyic CHg; лесивирани – luvic, CHI. Специфични са по-обширните площи на фаоземите обикновени (haplic, PHh); лувикови (luvic, PHI); пясъчните (Arenosols); засолените (Solnochaks). По дунавските острови и заливната тераса на низината се срещат алувиални, алувиално-ливадни и блатни почви. Всички тези почви са високоплодородни и благоприятстват отглеждането на голям брой селскостопански култури и развитието на животновъдството. Растителността е представена от дървесни видове – върби, тополи, трепетлика, черна елша, липа, а така също и блатна растителност (главно тръстика), храсти, тревни формации и пасища. Климат Районът попада в централната част на Средния климатичен район на Дунавската хълмиста равнина, в умерено-континенталната климатична подобласт от Европейско-континенталната климатична област. Зимата тук е една от най-студените за условията на България, а лятото твърде горещо. Обичайният ход на времето през десетилетието 2000 г. – 2009 г. съществено се различава от сезонните промени в миналото (до 70-те години на миналия век). Пролетта започва рязко изведнъж, с високи понякога температури от средата на месец март и към месец май се установява типично лятно време. През различните години лятото върви от дъждовно начало, влажно и променливо време по средата и сухо, горещо и ветровито време към края (август и септември). Поради климатичните промени на планетата засягащи всички територии, често се случват и горещи и сухи лета с много малко валежи (2003 г.) последващи от години с много и проливни дъждове (2004, 2005). Тенденцията е да се запазва това редуване на сухи и дъждовни години. Хладното есенно време започва към средата на октомври, като се наблюдава удължаване на есента до средата на месец декември. Мъгли започват да се появяват още в края на септември, а първите есенни слани се образуват в началото на ноември. Типични зимни снеговалежи започват вече много късно, най-рано в края на декември или дори чак през януари. Истинските зимни студове са от порядъка на минус 10, минус 14 – 15 °C, в изключително студени зими (2012) до минус 25 – 26oС. Климатът е умерено-континентален и се характеризира със студена зима и горещо лято. През най-студения месец (януари) средномесечната температура е -0,7 °C, а през най-топлия месец на годината (юли) средномесечната температура е 24,5 °C. Абсолютната максимална температура в станция Свищов е 43 °C (август), а абсолютната минимална е -28 °C (януари). Средната годишна температура е 12,36 °C. В тази част на Дунавската равнина се проявява една от най-големите за България средногодишни температурни амплитуди – 25,2 °C. Районът се характеризира като един от сухите за страната. Средногодишният валеж е 528 mm срещу 650 mm за страната. Режимът на валежите е изразено континентален с максимум през септември – 61 mm и минимум през януари – 29 mm. Максималната годишна сума от валежи съставлява 930 mm (за1964 г.), а минималната от 290 mm (за 1906 г.). Устойчива снежна покривка не се образува всяка зима. Тя е със средна продължителност около 15 дни. Средната дебелина на покривката е около 15 cm. Начална дата на образуване на снежна покривка е около 20 декември, а на разтопяване – 13 март. В течение на една година има около 100 ясни и толкова облачни дни. Останалото време е с променлива облачност. Най-многобройни ясни дни се наблюдават в август (17 дни). Режимът на мъглите се характеризира с наличие на гъсти и продължителни мъгли през зимните месеци. През годината се случват средно около 25 дни с бури. Най-много те се случват през юни (6,9 дни). За 20-годишен период са наблюдавани и отбелязани 68 случая с виелици през зимния период. Обледенявания се появяват по електропреносните мрежи. В района на Белене аварии от такъв характер не са регистрирани. Градоносни валежи са характерни през летния сезон. Честотата им е сравнително малка. Няма статистика за градоносни валежи в общината. Катастрофални урагани и смерчове също не са регистрирани. Средната годишна температура на почвата на дълбочина от 2 до 125 cm се движи в пределите 12,9 до 13,4 °C, като нормативната дълбочина на замръзване на почвата е равна на 70 cm. Преобладават ветровете с направление югозапад – 28 %. По-рядко се повтарят ветровете с направление североизток – 23 % и западно направление – 21 %. Съществена особеност за целия климатичен район е значителният брой дни с тихо време. Атмосферното налягане има максимални значения през зимата и минимални през лятото. Атмосферното налягане (барометрично) за гр. Белене с надморска височина 28 – 30 m, е 997 mbar и стандартно отклонение ± 25 mbar, в зависимост от другите параметри на атмосферата (температура, влажност, вятър и други). В годишен размер максималната сумарна слънчева радиация се наблюдава в юни-юли (506 cal/cm2). Най-малък поток сумарна радиация е отбелязана в декември-януари (88 – 84 cal/cm2). Годишната сумарна радиация съставлява 3649 cal/cm2. Природа Води Водните ресурси в общината са представени от водонапорните подпочвени води. Основно влияние върху водните ресурси на общината естествено оказва р. Дунав. Гъстотата на речната мрежа е под 0,2 км/км2 Преобладават подпочвените води. Общата твърдост на водата е висока – от 3 до 11 mg/equ. Главно значение в практическо отношение имат грунтово-поровите води в алувиалните отложения на реката. Алувиалните отложения в Свищовско-Беленската низина са добре изучени във връзка с отводняването на низината, с проучванията за хидрокомплекса „Никопол – Турну Магуреле“ и строителството на АЕЦ Белене. Алувиалните отложения представляват двупластов комплекс с дебелина, изменяща се от юг на север от 3,8 до 20 м. Горният глинесто-песъчлив комплекс е с дебелина около 9 м. Долният пласт на алувия (с дебелина 8 – 9 см) е изграден от чакълесто-песъчлив материал. Запълнителят е предимно от едрозърнест пясък и дребен чакъл. Чакълите са сравнително чисти, но в тях има малко фино- и дребнозърнести примеси. Изградената отводнителна система целогодишно стабилизира динамиката на подземните води във вътрешността на терасата. При подпор на р. Дунав в крайбрежната ивица от терасата, амплитудата на водните нива се увеличават значително. Дебелината на льосовия комплекс се изменя, като в северна посока достига 30 – 50 м, докато в южна посока изтънява до 12 – 15 м. Водното ниво обикновено е в льосовите отложения, но независимо от това подземните води са ненапорни. По наклонените терени край река Дунав е проявена най-вече водната и по-слабо ветровата ерозия на почвите. Основната причина за това явление е ниската лесистост в тези терени и неправилната обработка на земята. Поради това, че почвите в района са предимно с лек механичен състав, ерозионните процеси не са достигнали много големи размери. Важно място в географската характеристика на Община Белене заема река Дунав. Преди всичко тя дава реални възможности да се оформи гр. Белене като важен транспортен възел – съчетаващ воден, автомобилен и железопътен транспорт. Водите се използват и за напояване на селскостопанските култури. Защитени територии и ландшафт На територията община Белене се намира част от природния парк Персина, който обхваща територии и от общините Свищов и Никопол, както групи от островите в българския участък на р. Дунав в този район. Той е единственият природен парк в българския участък на р. Дунав. Обявен е със ЗаповедNo РД-684 на 4 декември 2000 г. от тогавашния министър на околната среда и водите Евдокия Манева. Групата от острови, наречена „Беленски дунавски архипелаг“, се състои от 19 острова, като по-големите са островите Персин, Магареца, Голяма Бързина, Малка Бързина (Бързинчето), Милка, Китка (Кичето, Люта), Камен и др. Част от националното природно богатство в община Белене е Персина, един от единадесетте природни парка в България, който съхранява ненадминати и уникални естествени местообитания за страната. В границите на общината и Парка е включен и комплексът Беленски острови – най-голямото по площ Рамсарско място в България, състоящо се от 19 острова с различна големина, някои от които непрекъснато променят формата, размерите и местоположението си един спрямо друг. Един от тях е остров Персин (Белене) – най-големият български остров. Той е и най-големият естествен дунавски остров и четвърти по големина по цялото течение на река Дунав, като се има предвид, че по-големите от него са изкуствено създадени. Формата му е елипсовидна, с дължина около 15 км и ширина, достигаща на места до 6 км. В най-високата си част е 23 м, а в най-ниската – 17 м или средно 21 м над морското равнище. Остров Персин е равен и нисък, изграден от речни наноси, с много пясъчни плитчини. В по-голямата си част почвата е наносна, песъчливо-глинеста, сбита, дълбока, с високи подпочвени води. Площта му е обрасла с върбови и тополови гори, храсти от аморфа, къпини, камъш, тръстика, пасища, обработваеми площи и няколко блата, разположени в северната му част и обявени за резерват. Остров „Персин“ е опасан с околовръстна и с две напречни диги, по които преминават пътища. Около 37 000 дка от остров Персин (о. Белене) са обработваеми земи и пасища. За регулиране нивото на подпочвените води, отводняване и създаване на обработваеми земи е изградена отводнително-напоителна система, състояща се от дигите, отводнителни канали и отводнителните помпени станции „Персин-1“ и „Персин-2“. Има и напоителна помпена станция „Акация“, която вече е неизползваема. Независимо от това, при особено високи води на Дунав, голяма част от остров Персин за дълго време е наводнена. Големи наводнения в района на Беленския Дунавски архипелаг стават през 1897, 1900, март 1942, зимата на 1953, 1970 и 1999 години. На о. Персин се развива дърводобив, земеделие и животновъдство. Първото залесяване на малка площ от о. Персин с топола се извършва през 1939 г. Тук се намира най-известното място за лишаване от свобода в България – Затвор – Белене. Островът е свързан с българския бряг при град Белене посредством мост, изграден от понтони, които са на въоръжение в Българската армия. Най-важният тип екосистеми в Парка са заливните крайдунавски гори и вътрешни блата. За опазване на тези хабитати са обявени редица защитени територии: Резерватите „Китка“ и „Милка“, разположени на едноименните острови от Беленския дунавски архипелаг, обявени с основна цел запазване на първичната характерна растителност и като местообитание на редкия морски орел; поддържан резерват „Персински блата“ и защитена местност „Персин изток“, обхващащи източната част на остров Персин, обявени с цел опазване на гнездови колонии на редица видове птици и съхранение на типични заливни гори, блата и блатна растителност; Защитена местност „Кайкуша“, разположена на южната граница на Парка, обявена с цел опазване на естественото местообитание на редки водоплаващи птици и растителни видове, както и характерния облик на района. Друга природна забележителност са 18 вековни дървета (предимно бяла топола т.нар „каваци“), намиращи се на остров Персин, с обиколка между 5 – 6,5 м, височина 23 – 26 м и възраст 150 – 200 г. На територията на общината се срещат над 170 вида птици, като голяма част са световно застрашени видове – морски орел, малък корморан, червеногуша гъска, белоока потапница, ливаден дърдавец, къдроглав пеликан, мочурно шаварче и др. По време на следгнездовите скитания и миграцията многочислени ята от къдроглави пеликани, големи корморани, сиви гъски, зеленоглави патици и речни чайки се настаняват по пясъчните коси между островите, което превръща комплекса Беленски острови в едно от най-интересните места за изследване на водолюбивите птици. Изключително разнообразна е и растителността в ПП „Персина“. Описани са 475 вида висши растения, 162 от които са пряко свързани с наличието на вода. Наред с естествените заливни гори от върби и тополи, по рядко ясен и бряст, се срещат някои редки и застрашени видове като жълта водна роза, дяволски орех, блатен спореж, обикновена мехурка, плаваща лейка, лъскаволистна млечка, ръбестостъблен лук, блатно кокиче. Уникалният лонгозен характер на гората се дължи на добре развитите увивни стъбла на дивата лоза и хмела, както и на редките лианни видове гръцки гърбач и увивен устрел, а също така дива тиква и американска бодлива краставица. Защитените територии в границите на Община Белене (Източник: РИОСВ-Плевен отдел „Биоразнообразие“, План за управление на ПП „Персина““): Природен парк „Персина“, землище на гр. Белене, гр. Никопол, гр. Свищов, с. Ореш, с. Драгаш войвода – с площ 21 762,2 ха, обявен Заповед NoРД-684 4 декември 2000, включен в Натура 2000 – BG0000396 за хабитатите. Защитена зона „Никополско плато“, землище на гр. Белене и община Никопол, с площ 223 ха – обявена със Заповед No841/17 ноември 2008 г., включена в Натура 2000 BG0002074 за опазване на дивите птици. Защитена зона „Комплекс Беленски острови“, землище на гр. Белене, с площ 689 ха – обявена със Заповед No РД-82 от 12 февруари 2008 г., включена в Натура 2000 BG0002017 за опазване на дивите птици. Защитена зона „Свищовско Беленска низина“, землище на гр. Белене и гр. Свищов, с площ 544 ха – обявена със Заповед No РД-768 от 28 октомври 2008 г., включена в Натура 2000 Да BG000208 за опазване на дивите птици. Защитена местност „Киселец“, землище на с. Кулина вода с площ 10 ха, обявена със Заповед 1187/19 април 1976 г., включена в Натура 2000 – BG0000247 „Никополско плато“. Защитена местност „Персин – Изток“, землище на гр. Белене с площ 718 ха, обявена със Заповед No1106/2 декември 1981 г. на КОПС., включена в Натура 2000 – BG0002017 Комплекс „Беленски острови“. Защитена местност „Кайкуша“, землище на гр. Белене и с. Ореш с площ 240 ха, обявена със Заповед No438/ 2 август 1978 г., включена в Натура 2000 – BG000208 – „Свищовско-Беленска низина“. Поддържан резерват „Персински блата“, землище на гр. Белене с площ 385 ха, обявен със Заповед NoNo1106/2 декември 1981 г. на КОПС., включена в Натура 2000 – BG0002017 Комплекс „Беленски острови“. Резерват „Китка“, землище на гр. Белене с площ 25 ха, обявен със Заповед No1106/2 декември 1981 г., включена в Натура 2000 – BG0002017 Комплекс „Беленски острови“. Резерват „Милка“, землище на гр. Белене с площ 30 ха, обявен със Заповед Заповед 2245 от 30 декември 1956 г., включена в Натура 2000 – BG0002017 Комплекс „Беленски острови“. „Малката делта“ на река Дунав Такава „Малка“ делта не съществува, а става въпрос за Беленския Дунавски архипелаг, състоящ се от 19 острова (сред които и най-големият естествен дунавски остров Персин, обозначаван неправилно на географските карти като о. Белене), два биосферни резервата (Персински блата и Китка), природна забележителност (източната част на о. Персин), естествени заливни гори, наблюдавани от института по заливните гори във Виена и обекти на програмата „Зелен Дунав“ (островите Китка и Милка, на които гнездят по една двойка морски орли). Заради изключително богатата си и разнообразна флора и фауна, Беленския Дунавски архипелаг се нарежда на второ място след Дунавската Делта по своето екологично значение в целия Дунавски Басейн и затова е известен и като „Малката делта на река Дунав“. Беленският Дунавски архипелаг е най-големият на Дунав (над 51 000 дка площ и около 18 км дължина), следван от Козлодуйския, Вардимския, Ломския и Силистренския. Започва от км 558 и завършва при км 576 и се намира на територията на община Белене, съгласно териториално-административното деление на Република България. Цялата площ на Архипелага е изключителна държавна собственост, заета от гори с държавно значение. Беленският Дунавски архипелаг се състои от 19 острова: Камен, Голяма Бързина, Малка Бързина (Бързинчето), Милка, Китка(Кичето, Люта), Маргарита, Кукудей, Магареца, Щуреца (Белица), Предел, Персин (о. Белене) и пет румънски острова, един от които се казва Малък Кондур. Нивото и русловите процеси на Дунав непрекъснато променят формата, размерите и местоположението един спрямо друг на 4 – 5 от островите на Архипелага. На 7 август 1944 г. в района на км 574 (при о. Бързина) британски самолети извършват бомбардировка над два немски бойни кораба и един товарен австрийски кораб. Корабите са потопени и в резултат на речните наноси около тях се образуват трите малки безименни острова. Уникалността и екологичното значение на Беленския Дунавски архипелаг се състои в това, че: това е най-големият дунавски архипелаг, състоящ се от 19 острова, сред които е и най-големият български остров Персин (о. Белене); тук се намират два биосферни резервата – „Персински блата“ и „Китка“, а и целият архипелаг е защитена територия; над архипелага се пресичат пътищата на прелетните птици (Via Pontica и Via Aristoteles), много от които гнездят в резерватите на архипелага; тук е едно от най-интересните места за наблюдение на водолюбивите птици в България; в резервата „Персински блата“ гнездят застрашени от изчезване птици и се срещат редки блатни растения; на островите „Милка“ и „Китка“ гнездят по двойка морски орли – много рядко срещан вид, включен в „Червената книга на България“, в световната „Червена книга на фактите“, в книгата „Застрашени птици в Европа“ и „Червена книга на СССР“; БДА се нарежда на второ място след Дунавската делта по своето екологично значение, което е с европейско измерение. Резерватът „Персински блата“ (385,2 ха) се намира в североизточната част на остров Персин (о. Белене) от Беленския Дунавски архипелаг. В резултат на проучванията, извършени от Първата Дунавска екоекспедиция (1976 – 1980 години), съставена от ученици и природолюбители от град Белене, ръководени от учителката по биология Анка Врайкова и, по предложение на института по екология към БАН, блатата на остров Персин (о. Белене) са обявени за резерват със заповед No 1106 от 2 декември 1981 г. Състои се от свързаните помежду си езера Песчиня (Рибя уста) – 182 ха, Мъртво блато – 122,6 ха, Старото блато и Дульова бара – 80,6 ха. Буферната му зона е с площ 551,3 ха. Трите езера представляват релефно понижение към средата, като дълбочината им по време на пълноводие на Дунав достига 2 метра. Езерото „Песчиня“ е продълговато, с чисто дъно и много риба. Резерватът е обрасъл с вековни върби, камъш, тръстика, водна лилия – едно от най-големите находища в България (блатото Дульова бара), плаващ воден дяволски орех – джулюн (срещащ се само тук и на още две места в България), водна папрат, четирилистно разковниче и друга блатна растителност. Поради това върбите по западния му бряг са любимо място за кормораните и други блатни птици. Тук се срещат 19 редки видове водоплаващи птици, в т.ч. малкия корморан, големия корморан, речната чайка, дивата патица, сивата гъска, белочелата гъска, червеногушата гъска, бялата чапла, белобузата рибарка, червеновратия гмурец. По-постоянен обитател на о. Персин е червеникавата чапла, която се среща рядко в Европа и е под закрилата на закона. Тук могат да се видят черен щъркел, немия лебед и къдроглавия пеликан. Повечето от растителните и животинските видове, които се срещат в резерватите на Архипелага са вписани в Червената книга на България. Голямото значение на резервата „Персински блата“ се определя не само от гнезденето на редки видове птици, а и от това, че той е важен етап от миграционния прелет на много водолюбиви птици. По-голямото от блатата – Мъртвото е разположено между островната опашка и блатото Песчиня. Гърлото му в долния край е отделено от Дунав с шлюзово съоръжение, наречено Гарда. По време на високите пролетни „черешови“ води, вратите на гардата се отварят и по канал, дълъг 2 км, водата навлиза първо в Мъртвото блато, а оттам и в езерото Песчиня. С водата навлиза и голямо количество различна по вид риба. Блатото Песчиня е единственото в България място, където гнезди червеновратия гмурец. Тук се намират най-многочислените колонии от белобуза рибарка. Единствено тук и в резервата Сребърна се е запазила като гнездеща речната чайка. В резервата „Персински блата“ все още гнезди и застрашената от изчезване като вид сива гъска. Тук е едно от двете местообитания в България на големия корморан. Остров Китка (о. Люта) е държавен биосферен резерват с площ 25,4 ха, обявен за резерват със заповед No 1106 от 2 декември 1981 г. Типични за него са девствените върбови гори, които се наблюдават от института по заливните гори във Виена и са обект на програмата „Зелен Дунав“. На острова гнезди двойка морски орли – един изключително рядко срещан вид, включен в червената книга на България. Морският орел е защитен от ЗЗП / 1962 г. Остров Китка и блатата на остров Персин (о. Белене) са обявени за резервати през 1981 година, а на остров Милка, заради двойката морски орли и естествената заливна гора, не се извършват никакви горско-стопански дейности. С цел опазването му е наложително разгръщането на по-широка разяснителна работа сред ловците, както и стриктното спазване на Вашингтонската конвенция за ограничаване на търговията със застрашени видове. Блатото Кайкуша – пример за съдбата на Дунавските влажни зони Блатото „Кайкуша“, разположено в Дунавската равнина, до градовете Белене и Свищов е пример за съдбата на влажните зони през последния век. До пролетта на 1948 г., по време на така наречените „Черешови води“, низините по крайбрежието на реката са били изцяло заливани. Оттеглянето на водите е оставяло обширни блатисти площи, подобни на Свищовското и Беленското блата. Периодично заливани – мочурищата и постоянните блата, са покривали около 11 000 ха. Цялата територия е била използвана главно за риболов и животновъдство. След Втората световна война основната политика на България (както и на другите Европейски страни) е насочена към създаване на нови райони за интензивно земеделие на храна за хората. Вследствие на това през 1952 г. започва отводняването на дунавските блата. Директната връзка с р. Дунав е прекъсната и е построена система от диги и отводнителни канали. Това е довело до пълното пресушаване на огромна част от блатата. Един от остатъците на големите блата е Кайкуша, който поради изключително разнообразният си птичи свят през 1978 г. е обявен за защитена местност. По-голяма част от бившите блата обаче са превърнати в обработваеми земи. Една част от тях, въпреки впечатляващите отводнителни системи остава непригодна за земеделие. На такова място например е изграден рибарника край с. Деко̀в. Сега стойността на Кайкуша както за хората, така и за Природата е силно намаляла. Икономическото състояние на страната и района са довели до ситуация, при която Кайкуша не носи почти никаква полза за местните хора. Поради прекъснатата връзка с реката блатото не може да играе ролята на естествен развъдник за рибата. Ето защо за разнообразието в „Свищовско-Беленската низина“ може да се говори само в минало време. Единствено може да се предполага за разнообразието на дивия свят, обитавал територията от 1200 ха в някогашните постоянни блата. Патици, потапници, гмурци и дъждосвирци са се размножавали в блатата. Последните са служили за богата хранителна база на обитаващите ги през размножителния период или по време на миграциите и зимуването чапли, ибиси, пеликани, корморани, щъркели и гъски. Тук са идвали да търсят храна и гнездилите на о. Персин колонии от най-различни видове чапли и корморани, достигали до 9000 екземпляра. Блатата са предоставяли отлични условия не само за редки видове риба, но и за ценните в стопански отношение – щука, сом и шаран. В блатата са намирали убежище и вече застрашените в цяла Европа видри. През 1978 г. Кайкуша предоставя, все още добри условия за размножаване на водолюбиви птици, което причина за обявяването му за защитена местност. Последващите действия в района, не са съобразени с ефекта, който ще имат върху Кайкуша и довеждат в наши дни до пълното осушаване на блатото. Сред малкото днешни обитатели на защитената местност са водните костенурки, червенокоремни бумки, водни жаби, жаби-дървесници, шаварчета и някои прелитащи в търсене на храна чапли. Липсата на достатъчно дълбока вода е довело до пълното обрастване с тръстика (вторична сукцесия). Липсва водното огледало. В продължение на много години хората от селата и градовете около Кайкуша са живели със и от влажните зони. Дълго време това е било едно противоречиво взаимодействие. Реката с периодичните си наводнения е била заплаха, но в същото време е била и източник за преживяване: риболовът е бил, а и сега е важен икономически фактор, типичен за района. В хрониките се споменава, че в средата на 19 век по р. Дунав и от блатата край с. Белене и гр. Свищов се лови много риба. Данните сочат, че през 1851 г. е имало износ на риба за Молдова, Русия, Сърбия и Влашко, а за Австрия – рибна мас. Изнасят се големи количества прясна и прясно осолена риба /косат, шаран, моруна и щука/ за Цариград, Варна, Габрово, Пловдив, София и др. Някои данни от 20 век свидетелстват за все още съществуващото рибно богатство на реката. Така например през 1926 г. уловът на риба от Свищовското и Беленското блата е достигнал 442 тона. В наши дни ситуацията е коренно променена. Блатата са пресушени, а рибарите трудно могат да се похвалят с такъв улов от река Дунав. Освен рибата, блатата са били източник и на други ресурси. Влажните ливади са предоставяли добри възможности за пасищно животновъдство. Огромните по площ блата са били обитавани от различни видове водоплаващи птици. Липсата на открита водна площ е причина за изчезване на многобройния преди дивеч, което е еднакво лошо както за ловците и рибарите, така и за биологичното разнообразие. Обширните масиви с тръстика и папур са били ценен строителен материал. Тази суровина се е използвала интензивно и е била съществен икономически ресурс. Богатата флора и фауна е била причина още през 1940 г. Свищовско-Беленските разливи да бъдат характеризирани като „първокласен обект на стопански туризъм“. Именно стопанската значимост на това природно богатство кара Стоил Станев да възкликне: "Това единствено съображение да се създаде от Свищовско-Беленските разливи обект на стопански туризъм е достатъчно, за да бъде запазена „Свищовско-Беленската низина“ непокътната като природен паметник. И ако тук има засегнати частни интереси, ще трябва да отстъпят на общия национален интерес. Предприетото пресушаване на низината ще трябва да се коригира..." История Белене е селище с близо десетвековна история. Животът тук съществува от дълбока древност. В локализираните над 20 тракийски могили са открити пет културни пласта. Първите датират от късния неолит, продължават през бронзовата и медната епоха и са доказателство за непрекъснат живот по тези места в продължение на 1200 години. От IV век пр.н.е. до началото на I век. тези земи са обитавани от тракийското племе гети, наричано още димензи. Белене възниква на мястото на древно тракийско селище, по-късно римска крепост и митническа станция Димум, просъществувала до 1 век. Наличните данни определят неговото възникване през 1086 г., когато част от павликянското население след потушаване на Тракийското въстание напуска околностите на Пловдив и се заселва до разрушената и обезлюдена древноримска крепост Димум (Думом). През Средновековието селището се е наричало Дунавград (Tunaburgos). В околностите на Белене са открити следи от славянско селище и землено укрепление. Липсват обобщени сведения за селището за периода от 5 до 15 век. Селото се споменава в османски регистри от 1479/80 година, като по това време е павликянско село с 49 домакинства. По-късно павликяните от селището се покатоличват. От историята и легендите са известни около 18 наименования на селището. По-популярните са: Димум, Павликянско Белене, Белянско, Белени. Заселилите се в него павликяни изповядват една от разновидностите на богомилската ерес. От една страна те се опълчват срещу християнството, а от друга не желаят да приемат исляма. За да се спасят и смекчат турските издевателства от 1605 г. до 1620 г. павликяните биват приобщени към католическата вяра от босненския католически мисионер епископ Петър Солинат. Независимо от приемането му в лоното на Римокатолическа църква, населението запазва езика и народността си. Приемането на католическата вяра се отразява благотворно върху развитието на Белене. Според проф. Любомир Милетич, след погрома на Чипровското въстание от 1688 г. около 2000 души от Белене се преселват във Влашко за да се спасят от турските зверства. След време част от тях се завръщат, но някои вече усвоили румънския език и нрави. След Освободителната Руско-турска война от 1877 – 1878 г. турците се изселват, а се заселват българи от Габровско, Еленско, Тревненско и Търновско, с което Белене остава с чисто българско население. С Указ No 546 на Президиума на Народното събрание от 7 септември 1964 г. Белене е обявен за град. Общината е обособена с Указ No 2294 от 22 декември 1978 г. Тук се е намирал и най-големият Концентрационен лагер („ТВО Белене“) след вземане на властта от Комунистите и Отечествения фронт в България. Той е създаден на остров Персин (или познат още и като о. Белене (остров)) на р. Дунав през пролетта на 1949 г. с цел там да бъдат концентрирани всички лагеристи в страната и през 1950 година повечето други лагери, като Ловеч, Куциян, Скравена, Босна, Бухово и други, са закрити, а затворените в тях – преместени в Белене. Съвременната история на град Белене е представена в документалния филм „Проблемът с комарите и други истории“, чийто фокус са АЕЦ „Белене“ и концлагерът. Население Численост на населението според преброяванията през годините: Етническият състав включва 6195 българи, 283 турци и 91 цигани. Религии За разлика от повечето други български градове, преобладаващата религия в град Белене, също като гр. Раковски в област Пловдив, е католическото християнство. Изградени са и функционират две католически църкви – „Рождение на Блажена Дева Мария“ (1860 г.) и „Свети Антон Падуански“ (1893 г.), една православна – „Свети Великомъченик Георги“ (1874 г.), и един „Параклис на Божието милосърдие“ (2011 г.) в двора на хотел, близо до градския плаж. Белене е родно място на Блажения Епископ Евгений Босилков (1900 – 1952), мъченик за вярата и беатифициран на 15 март 1998 г. в базиликата „Свети Петър“ от папа Йоан-Павел II. В църквата „Рождение на Блажена Дева Мария“ се намира Светилището с късче от мощите на Монсеньор Босилков – място за поклонение на вярващите християни. Политика Избори за кмет на Община Белене: 2019 – Милен Дулев (Местна коалиция) 51,41%[ 2015 – Милен Дулев (МК Бъдеще за Община Белене) 57,19%[ 2013 – Момчил Спасов (Коалиция за България) 51,20% 2011 – Петър Дулев (Коалиция за България) 50,75 % 2007 – Петър Дулев (Коалиция за България) 54,08 % 2003 – Петър Дулев (Коалиция за България) печели на първи тур с 58 % срещу Емил Михайлов (СДС). 1999 – Емил Михайлов (СДС) печели на втори тур с 52 % срещу Петър Дулев (БСП, БЗС Александър Стамболийски, БСДП). 1995 – Петър Дулев (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на първи тур с 56 % срещу Петър Добрев (Народен съюз). Побратимени градове Вигонца, Италия Белвил-на-Лоара, Франция Хаидушамшон, Унгария Деврек, Турция Лазне Белохрад, Чехия Попещ Леордени, Румъния Обнинск, Русия Икономика Община Белене е сред общините, които се характеризират с периферен статус. В същото време тя може да бъде определена и като такава в неравностойно положение, поради факта, че малкият размер се съчетава с ниско ниво на развитие на местната икономика и географско положение на брега на р. Дунав. Нивата на услугите в селските райони са значително по-ниски от тези в урбанизираните територии и са далече под средните нива за ЕС. Град Белене е структуриран като енергиен център през периода 1970 – 1990 г. на миналия век, със започване строителството на Хидротехнически комплекс „Никопол-Турну Мъгуреле“ и Втората атомна електроцентрала. След спиране на двата обекта и последвалите икономически затруднения, са налице редица проблеми и ограничения. Местната икономика, доминирана от строителството, преработвателната промишленост и селското стопанство, постепенно загуби голяма част от своята конкурентоспособност. Основните причини за настоящото състояние са свързани с напускане на големите строителни компании след спиране дейностите на площадката на АЕЦ-Белене, загубата на пазари във връзка с икономическата криза, остарелите техника и технологии, ниската производителност на труда, раздробеното, неполивно и нискоефективно селскостопанско производство, недоизградена и/или амортизирана бизнес, техническа, социална и туристическа инфраструктура. Всичко това доведе до увеличаване на безработицата с бързи темпове до 9,56 ‰ (октомври 2010 г.), съгласно данни на Бюро по труда – гр. Белене), намаляване на доходите, засилване на неблагоприятните демографски тенденции (намаляване на населението с 12 % за последните 10 г., увеличаване на миграционните процеси и др. по информация от НСИ). Тези проблеми са резултат предимно от намаляващата привлекателност на селските райони, като място за работа и за живеене, и увеличаващите се различия между селските и градски райони. С влошаващото се качество на живота и намаляващите възможности за работа селските райони преживяват демографски спад и свързаната с него намаляваща заетост и се наблюдава трайна миграция към градските центрове на селското население. Основни работодатели в общината са военно формирование 55-и инженерно-сапьорен полк (Поделение 28880), която активно участва във всички задгранични мисии на Българската армия, няколко големи шивашки цеха, изнасящи продукция за Италия и Турция, фирма за производство на месни продукти „Микроарт-7“, фирма за луксозни мебели ПТ – ГЕОРГИ ДЕНЕВ, ЕСМ – „Инженеринг“ АД, МАЙКРОМЕТ – ООД, ЕНЕРКЕМИКАЛ ЕООД, които извършва строително-монтажни работи и производство на бетонни вибро-елементи и изделия, – производство на метални конструкции и съоръжения и др, Община Белене, няколко банкови институции. Растениевъдството заема най-голям дял от селскостопанското производство на Общината. Структурата на производство се характеризира с преобладаващо производство на полски култури. Основни култури са: пшеница, ечемик, царевица, рапица, слънчоглед. От земеделските земи с най-голям дял са нивите. Не са малко на брой и животновъдните стопани, отглеждащи добитък – предимно крави, овце и кози. Основната тежест на общинската икономика се поема от микропредприятията, които показват най-добри общи икономически резултати. Перспективите са за продължаване на тенденцията в контекста на строителството на втора атомна централа, като се очакват по-добри резултати и от останалите видове стопански единици. Основните структуроопределящи предприятия в местната икономика са: НЕК" – ЕАД, клон „АЕЦ – БЕЛЕНЕ“ – инвестиционно предприятие с предмет на дейност съхраняване и поддържане на доставеното оборудване и незавършено строителство на площадката на „АЕЦ – Белене“; МАЙКРОМЕТ – ООД – производство на метални конструкции и съоръжения; ЕСМ – „ИНЖЕНЕРИНГ“ АД – строително-монтажни работи и производство на бетонни вибро-елементи и изделия; „МУЛТИТЕРМ“ ООД – отоплителни и вентилационни инсталации и топлоизолации; СД „МИКРОАРТ – 7“ – производство на колбаси и други месни изделия; ЕТ „ПТБ – ГЕОРГИ ДЕНЕВ“ – производство на мебели; ЕНЕРКЕМИКАЛ ЕООД На територията на общината са регистрирани общо около 270 търговски предприятия, които работят главно в сферата на търговията и услугите. АЕЦ Белене Един от основните икономически фактори за развитието на общината е НЕК ЕАД – София – клон „площадка АЕЦ Белене“ – инвестиционно предприятие с предмет на дейност съхраняване и поддържане на доставеното оборудване и незавършено строителство на площадката на „АЕЦ – Белене“. След взетото правителствено решение и подписаното споразумение за строеж на АЕЦ-Белене предприятието е закрито, а служителите му ще бъдат преназначени в ново предприятие, чието име все още не е известно. Транспортна инфраструктура През територията на общината не преминават международни пътища, както и автомагистрали и първокласни пътища от републиканската пътна мрежа. Основната част от пътищата са четвъртокласни. Характерни са ниските им транспортно-експлоатационни качества и пропускателна способност, което се отразява отрицателно върху движението и транспортната достъпност до селищата. Списък на общинска пътна мрежа – IV клас в община Белене: IV-52025-/II-52/ – Татари-Петокладенци – 9,8 km IV-52026 – Деко̀в-спирка Деко̀в – 1,3 km IV-32030 – Бяла Вода-Драгаш войвода – 6,75 km IV-52031-/II-52/-Кулина Вода – 5,8 km IV-34205 – Санадиново-Петокладенци-Стежерово – 6,3 km Списък на местните пътища в община Белене: Път No1 Път гр. Белене-ХТК /включващ обходен път/-11,26 km Път No2 Пътна връзка РСБ-път с. Деко̀в – 0,290 km Път No3 Белене-АЕЦ /външен път III етап/ – 5,195 km Път No4 гр. Белене-АЕЦ /външен път I етап/ – 5,800 km До гр. Белене има изградена железопътна мрежа, но движението на влакове по отсечката Ореш – Белене е спряно поради нерентабилност. Местоположението на гр. Белене по второстепенния ръкав на р. Дунав и наличието на Беленския комплекс острови не позволява изграждането на пристанищен терминал за речен превоз. За тази цел биха могли да се ползват близкото пристанище Свищов, където е най-близкият гранично-пропускателен пункт с Република Румъния. Новият фериботния комплекс Никопол – Турну Мъгуреле или бъдещото строителството на АЕЦ – Белене биха стимулирали подобряването на местната транспортна инфраструктура. Култура и образование В гр. Белене съществуват 4 театрални самодейни състава: театрална трупа „Ядреналин“ към ПГЯЕ „Мария Склодовска-Кюри“, режисьор Митко Рупов театрална трупа към СУ „Димчо Дебелянов“, режисьор Фердинанд Савчев театрален състав „БелАрт“ към НЧ „Христо Ботев-1892“ режисьор Митко Рупов.От 2021 година трупата е принудена да напусне читалището и се изявява като самостоятелна. театрална трупа към ОУ „Васил Левски“ режисьор Павел Каракашев. Трупите редовно участват в Международния фестивал на любителските комедийни театри, пантомима и сатира гр. Тополовград, Националния фестивал на любителските театри с международно участие гр. Каварна, Националния фестивал на любителските театри без жури гр. Трявна, Националния фестивал „Лачените обувки“ гр. Берковица и други Образование Професионална гимназия по ядрена енергетика „Мария Склодовска – Кюри“, директор: инж. Мая Гъркова СУ „Димчо Дебелянов“, директор: Анелия Генова ОУ „Васил Левски“, директор: Румяна Богданова Редовни събития Фестивал „Театрални срещи“ – май Традиционен турнир по футбол на малки врати „Георги Цветков“ – януари и февруари детски футболен турнир под Егидата на Кмета на Общината Международна регата TID по р. Дунав – през 2014 г. регатата не спира в гр. Белене; Традиционен панаир на гр. Белене – всеки първи уикенд на месец септември (петък-неделя) Фолклор Белене, към читалище „Христо Ботев-1892“: Група за автентичен фолклор „Извор“, фолклорен ансамбъл за обработен фолклор „Димум“ (с участия в международни концерти и фестивали в Румъния, Гърция, Турция, Италия, Франция, Унгария и др.), школи за народни танци – обхващат 80 деца на различни възрасти, детски театър и театрална трупа „БелАрт“, група за стари градски песни „Беленка“, мъжка вокална група „Стил“, кръжок „Млад краевед и природозащитник“; Кухня Триеница (домашна юфка с месо); Прясол (влашко ястие от печени чушки, домати и патладжан с чесън и печена риба); Мазница и бърканица (вид тутманик); Лукми (вид бухти); Качамак; Смесена туршия /пупиреница/ (приготвя се от различни зеленчуци и плодове) Забележителности В далечното минало за Белене са били типични тесните, кални и прашни улици и схлупени къщи, покрити със слама. Имало и много землянки. Безбройните блата в низината и островите били развъдник на комари, а маларията – нещо обичайно в живота на беленчани. Археологически и архитектурни обекти: Регистрирани са над 20 тракийски могили, над 36 паметници от римски, ранносредновековни и средновековни селища; Kрепост Димум – античната митница на Мизия, останките са в гр. Белене на брега на Дунав; Антични канали „Гърла“ – западно и източно от Белене; Останки от средновековното селище Секуриска край с. Бяла вода; „Правия камък“ край село Петокладенци; Некропол от 7 могили край с. Деков и древноримска баня в двора на училище „В. Левски“ в Белене; Военни паметници: два в Белене (в Парка на признателността и в църквата „Рождество на Блажена Дева Мария“) и един в с. Татари (на градския площад); Музейни сбирки към читалище „Христо Ботев-97“ в Белене и читалището в с. Деков. В памет на загиналите във войните граждани на община Белене са построени 3 военни паметника – 2 в Белене (в Парка на признателността и в църквата „Рождество на Блажена Дева Мария“) и един в с. Татари (на градския площад). Димум – античната митница на Мизия Римският град Димум в Белене е обявен за паметник на културата от национално значение с ДВ бр. 88/1965 г. Античният Димум е бил част от укрепителната система на дунавския лимес на Римската империя. Паметникът е със значителна историческа, художествена, научна и познавателна стойност и може да се превърне в оригинална и желана туристическа дестинация. Уникалността му се свързва с откритите останки на първата, най-древна митническа станция в Мизия (римска провинция, обхващаща днешна Северна България), когато река Дунав става граница на Римската империя. Сведения за това се съдържат в надпис от Гиридава. Димум е бил входна търговска врата за региона (I-IV век след Хр.) и един от най-ранните военни кастели, важен военен пункт от римската епоха (9 – 14 г.), включващ и база на дунавската флота. В периода 325 – 337 г. Димум е един от големите градски крайдунавски центрове и последната, най-северна митническа станция на диоцеза Илирик – Potrorium Iliricum. Откритите паметници показват, че в непосредствена близост се е развил и голям тракийски център с резиденция на тракийски владетел (I хил. пр. Хр.). Дотук е стигнал в похода си през Тракия и великият Александър Македонски, създателят на първата световна държава в древността. През 1905 г. Шкорпил за първи път описва Димум. През 1989 – 1990 г. Димитрина Митова-Джонова започва археологически проучвания на кастела, наложени от строителни дейности в двора на ОУ „Васил Левски“. В резултат на това са установени границите на крепостта, като са разкрити западната правоъгълна външна кула, фланкираща западната порта и участък от южната крепостна стена с U-образна кула. Направена е консервация на U-образната кула със запечатка от цимент и речен филц. Добре запазените останки от крепостните стени и кули на Димум (от южната му половина, другата сега се намира под водите на р. Дунав) дават възможност за тяхното експониране и представяне по атрактивен начин пред туристите. На настоящия етап и двете открити части от кастела се нуждаят от спешна реставрация и консервация. Западната кула се намира на брега на река Дунав, в терен, отреден за Крайдунавски парк. От западната кула над терена са останали западната крепостна стена с дължина 55 метра, южната и част от западната стена на кулата. Цялата северна страна и северозападният ъгъл на кулата липсват изцяло. Те, заедно с цялата северна част на Димум, са отнесени от водите на Дунав. Предполага се, че северната стена на кулата е била на разстояние 13,80 м от вътрешната страна на южната стена – върху най-стръмната част от брега на реката. Южната крепостна стена се намира в двора на ОУ „Васил Левски“, изцяло под нивото на прилежащия терен. От крепостната стена са разкрити около 60 м, началото на югоизточния ъгъл на крепостта и U-образна кула. В добро състояние е само U-образната кула. Останалата част от крепостта се е рушила и затрупала цокъла от ранния период на изграждане на стената. Известни личности Родени в Белене Евгений Босилков (1900 – 1952), епископ на Никополската епархия и мъченик на вярата Михаил Борозенков, пътешественик Карл Раев (1881 – 1967), католически свещеник Никола Алексиев (.....-1964 г.), първият депутат от с. Белене Живели в Белене отец Дамян Талев (1911 – 1998), католически свещеник, администратор на Никополската епархия епископ Петко Христов (1950 – 2020), епископ на Никополската епархия отец Паоло Кортези (р. 1974) – католически свещеник, пасионист Починали в Белене епископ Иполито Агосто (1838 – 1893), епископ на Никополска епархия Александър Гиргинов (1879 – 1953), политик Димитър Савов (1887 – 1951), политик отец Игнат Бадов (1919 – 2001), католически свещеник, възкресенец Източници Външни препратки Официален сайт на общинска администрация Белене Списък на крепостите в община Белене Сайт на Културен Център Евгений Босилков Трейлър на „Проблемът с комарите и други истории“ – документален филм, посветен на град Белене


source: wikipedia

text: Лѐвски е град в област Плевен, Централна Северна България. Той е административен и стопански център на едноименната община Левски. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г. в града живеят 9882 души по настоящ адрес и 10 935 души по постоянен адрес. География Община Левски е разположена на територия от 414 км2 в Дунавската равнина, Тученишко-Долноосъмски район. Преобладаващ в общината е равнинният релеф – гр. Левски е разположен на около 60 м надморска височина. Градът се намира на 9 km от Летница, на 54 km от областния център Плевен и на 208 km от столицата София. Климатът е умереноконтинентален, благоприятен за развитието на зърнени, зеленчукови, технически и овощни култури. Население Долната таблица показва изменението на населението на града в периода след Втората световна война (1946 – 2021): История Старото име на Левски (до 1897 г.) е Караагач (от турски – Черен бряст). Днешната гара Левски преди Освобождението от османска власт е била населена предимно от турци. Някои са го наричали Турски Караач, за разлика от с. Български Караач, днешното с. Тотлебен. През 1880 г. в Турски Караач е имало 1082 жители. Шест години след Освобождението, през 1884 г. се отваря основно училище, а през 1887 г. се построява българска църква. През 1881 г. правителството на Драган Цанков предлага в Народното събрание да се проучи построяването на жп линия София – Дунава. Със закон от 15 февруари 1883 г. строежът започва. По това време се строи и железопътният възел гара Левски. Линията е открита официално от княз Фердинанд на 8 ноември 1899 г. с начална гара София – Роман – Плевен – Горна Оряховица – Шумен – Варна. Село Караач в това време е било невзрачно, потънало в кал, къщите малки и нестабилни. По нищо не могло да се сравнява с близките до него селища като Летница, Александрово и др. Железницата и построяването на гарата правят селото неузнаваемо и то постепенно изменя своя вид. През 1912 г. се приема и първият му градоустройствен план, което дава възможност да се разраства към гарата. Създават се производствени предприятия и културни учреждения. Построената през 1910 г. мелница „Ориент“ привлича производители от много по-широк регион. В селото се установяват много професии като обущари, шивачи, дюлгери, коларо-железари, дърводелци, хотелиери и др. Предприемчиви търговци от Севлиево, Габрово и Троян навлизат в икономиката на селото с търговски магазини и започват да возят с БДЖ товари за населението като сол, газ, пирони, подкови, каменна сол от Румъния, дървен строителен материал от Балкана, пясък и баластра от Дунава. На територията на селището се открива маслобойна, общинска работилница за консерви. Отваря се и аптека, назначен е фелдшер. Произвеждат се много вина, които се транспортират с бъчви за големите градове и София. Селяните отварят така наречените мази (складове за зърнени храни), изкупуват зърно и чрез гарата ги транспортират за вътрешността на страната – включително за предбалканските краища - Ловешко, Троянско, Габровско, Тетевенско (чрез Червен бряг). Общината обявява дните 28, 29 и 30 август ежегодно за панаирни дни, дни на срещи на парични и натурални размени на стоки и животни, птици, занаятчийски произведения и дни на семейни и родови срещи. В началото на 1927 г. започва строежът на птицекланица за износ във вагони на живи птици за Италия и Австрия, финансирана от Италиано – българско експортно дружество „Гуардини, Фачинкани и Сие“ (Милано). С всеки изминал месец работата се увеличава. Първоначално се изнасят живи птици в специални вагони с хранилки и придружители по пътя, които подхранват птиците до Милано. Работната сила в този бизнес се увеличава и това подтиква италианците да инсталират ледогенератор за производство на калъпи лед, посредством ел.агрегат. Така била осветявана птицекланицата, а впоследствие срещу стар мед биват осветени няколко улици в селото. Дневното производство на заклани птици е било от 3 до 5000 броя. Още през 1912 г. по инициатива на местната интелигенция и с помощта на общината се разкрива прогимназия, а през 1922 г. – непълна гимназия (до 10 клас). През 1939 г. се открива и пълната гимназия. Сегашната гимназия носи името на родения в Левски Крум Попов – първият земеделец кмет на София. Художествената самодейност завладява умовете и сърцата на млади и стари. Открива се лекарски участък и наред с това в селото се установяват и двама частно практикуващи лекари – д-р Белчев и д-р Николов. Пред очите на съвременниците израства едно ново селище. И целият му живот е тясно свързан с железопътната линия и оформянето на железопътния възел. Гара Левски става един от важните железопътни пунктове на Централната линия. Населението намира своя поминък предимно в железницата. Новопоселниците работят по строежа на линията, а после остават в групите по поддръжката. Наред с чиновниците по движението, дошли отвън, се обучават и местни младежи. Духът на железничарите започва да властва и става дух на цялото селище. Тук ще споменем и първия началник станция Левски – със заповед 1354 от 29.10.1899 г. е назначен чиновникът от Каспичанската станция Ат. Велев. Човек с професионален опит и подчертана култура, Велев е бил не само железничар, но в много отношения и учител по железопътно дело на назначените стрелочници, маневристи, кантонери. А вечер е водещият организатор в читалището. Наред с учителя, попа и кмета обликът на железничарските селища до голяма степен се определя и от културата и инициативността на началник станцията. През 1945 г., година след деветосептемврийския преврат, село Левски става първото село в България, обявено за град от комунистическата власт. В града е основано ОТКЗС „Комуна“. Религии В града и общината живеят православни, католици, мюсюлмани и евангелисти. В града има католическа енория „Свети Йоан XXIII“, а в общината има няколко католически села (Малчика, Трънчовица). Политика 2015 – Любка Александрова (БСП) 2011 – Любка Александрова (БСП) печели на втори тур изборите за кмет – срещу Георги Караджов (Коалиция „За Левски“) 2007 – Георги Караджов (Коалиция „За Левски“) печели на втори тур изборите за кмет – срещу Любомир Личков (БСП) 2003 – Георги Караджов (Левски в 21 век) печели на втори тур с 57% срещу Румен Бояджиев (Коалиция за България) 1999 – Асен Диков (Народен съюз) печели на втори тур с 52% срещу Георги Янков (БСП) 1995 – Светлин Ангелов (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на първи тур с 52% срещу Николай Колев (СДС) Икономика Град Левски е голям транспортен възел – от главната линия София – Варна, тук влаковете правят връзка за Троян и Ловеч, Свищов. През града преминават два третокласни, но много оживени републикански шосейни пътища – (общо като направления) – Свищов – Левски – Ловеч – Троян и Никопол – Левски – Павликени – В. Търново. На 8 км северно от Левски преминава първокласния път София – (Русе) – Варна. Трасето на бъдещата магистрала „Хемус“ ще преминава на десетина километра южно от Левски. Традиционните за Община Левски, много добре развити, хранително-вкусова, машиностроителна и лека промишленост, преживяха тежък период след навлизането на пазарните отношения в България. От около 2000 година се забелязва оживление в икономиката. Увеличават се инвестициите и на местния бизнес, и на външните фирми, работещи на територията на общината. С отлични позиции и разширяваща се пазарна ниша е „ЕСМОС“ АД – машиностроителен завод, специализиран в производството на машини за преработка и рециклиране на пластмаси. С дългогодишния си опит, значителна производствена база и високи капацитетни възможности, с квалифициран и компетентен персонал, сертифицирано по международните стандарти ISO 2001:2008, ISO 14001:2004 и OHSAS 18001:2007, дружеството е водач в производството на машини за сепариране и рециклиране на Балканския полуостров. Продължава да разширява дейността си проспериращата „Бултрекс“ООД /продажба и сервиз на селскостопанска техника/. Налице е инвеститорски интерес за изграждане на преработвателни предприятия и други производства. Прекратява дейността си през 2012 година. Срещу гарата се намира „КИП“-Левски. Това е предприятие от структурата на НК „Железопътна инфраструктура“. Създадено на 1 юли 1977 г. През 30-годишната си история се развива успешно като метрологичен център. Тук се извършва ремонт на уреди от скоростомерна инсталация на локомотиви, проверка на средства за измерване, производство на резервни части за локомотиви. Основно реконструирани и преоборудвани със средства от САПАРД работят „Мандра-1“ ООД в с. Трънчовица и „Месокомбинат – 2000“ /бивш „Родопа“/ в гр. Левски. Оранжерии „Гимел“ продължават доброто си развитие, което не бе прекъснато и през 90-те години. Оценявайки предимствата на гр. Левски като местоположение и комуникации, от 2008 г. недалеч от ЖП-гарата се реализира съвместна инвестиция на „Силвамаш“ (България) и шведския гигант ИКЕА. Обществени институции Читалище „Георги Парцалев“ Вестникът на Община Левски – „ЛЕВСКИ днес“ Народно читалище „Просвета“ – основано през 1901 г. Образование Професионална гимназия по селско стопанство „Никола Йонков Вапцаров“ Професионална гимназия по транспорт и лека промишленост СУ „Крум Попов“ НУ „Христо Ботев“ ОУ „Максим Горки“ Забележителности Паметник на Васил Левски (намира се в парка до жп гарата); Стар каменен мост – „Римски мост“ (намира се в землището на с. Българене); Лесопарк „Шаварна“; Паметна плоча на кан Кубрат с пръст от гроба му (централна алея) Музеи Къща музей на Георги Парцалев Малък етнографски музей към училище ПГСС Никола Йонков Вапцаров Редовни събития 18 юли – Празник на град Левски Всяка събота – пазарен ден. Последната събота и неделя на месец август – панаир. От 2005 г. насам, всяка година в дните около 16 юни (рожден ден на Георги Парцалев) се провежда Фестивал на изкуствата „Парцалев“. След възстановяване на пистата през 2006 година, на мотополигон „Левски“, край с. Козар Белене (на 4 км от Левски и непосредствено до първокласния път София-Варна) се провежда редовно кръг от националния шампионат по мотокрос „Левски Гран при“. Личности Георги Парцалев – актьор Васил Маринов – писател и журналист, роден в с. Варана Камен Асенов – актьор Никола Николов – дългогодишен писател и журналист, роден в с. Варана Тодор Георгиев Николов – академик и доктор по геология и геолого-минералогическите науки, роден в с. Варана Анета Тодорова – журналист и издател Галя Колева Топчева – състезател, треньор и съдия по конен спорт от световен мащаб, републикански шампион и носител на многобройни отличия от балкански, европейски и световни първенства Веселина Геновска – писател Крум Попов – деец на БЗНС, кмет на София (1892 – 1923) Любена Нинова – поп певица Данела Радкова – певица Дончо Цончев – писател Людмила Радкова – певица Ралица Ангелова – певица (група Тоника) Петър Стойчев Пенков – почетен гражданин на гр. Левски Христо Ряховски – адвокат, есперантист Рени – фолк певица Бойка Русанова – певица и музикален учител Владимир Иванов – лекар и общественик, дългогодишен ръководител на Централната клинична лаборатория в Медицинския университет в Плевен, бивш председател на Районната лекарска колегия в Плевен и общински съветник Иван Кръстев Иванов – писател и автор на произведения за деца, роден в с. Варана на 08.04.1920 г. Силвия Великова – журналист Илия и Георги Миланови – футболисти на Литекс (Ловеч) и Националния отбор на България Григор Вачков – актьор, роден в с. Трънчовица Михаил Попов Геновски – български юрист и политик от Българския земеделски народен съюз (БЗНС), министър на земеделието и държавните имоти през 1945 – 1946 година. Лиляна Рачкова – герой на социалистическия труд Борислав Георгиев Николов – инженер технолог, предприемач, месопреработвател и животновъд, основател и собственик на „Бони Холдинг“ АД Източници Външни препратки Сайт на община Левски


text: Славяново е град, разположен в Северна България и второто по големина селище в Община Плевен, област Плевен, на 30 км североизточно от областния център. География Градът е разположен в Средна Дунавска равнина със слаб наклон от запад на изток. На 6 км от Славяново се намира село Коиловци, близо до града е и село Тотлебен. Селището отстои на 30 км североизточно от общинския и областния център Плевен, на 35 км южно от река Дунав, на 5 км от река Осъм и на 5 км северно от главния път Плевен – Русе. Най-близкото до града пристанище на река Дунав е в Никопол, отстоящо на 46 километра. Разстоянието до столицата София е 189 км. Славяново разполага с обширно и равно землище с площ 93,454 km2, което е най-голямото в общината и трето по големина в Плевенска област. От него 75 000 дка (или 80 %) е орна земя с лек наклон на изток към река Осъм (НСИ). В покрайнините на града са разположени няколко язовира. От тях за нуждите на селското стопанство основно за напояване се използват Славяново 1 и 4. Население При преброяването през 2011 г. над 2/3 от населението се определят като българи, а около 1/4 - за турци. По данни на ГРАО, към 15 юни 2023 г. градът има 4047 жители по настоящ адрес и 4197 жители по постоянен адрес. Климат Климатът е умерено-континентален с големи температурни амплитуди. Средногодишната температура е около 12 °C, а средномесечните валежи през годината са 27,48 mm. История От 4 – 3 век преди новата ера датират най-ранните следи, показващи наличието на човешки живот по тези земи. Намерените останки от жилища, керамични фрагменти и оръдия на труда са категорично доказателство за съществуването на живот. Намерени са и различни останки и монети още от времето на управлението на Александър Велики и Римската империя. Това говори, че в близост до днешния град е имало селище от римски тип, което се е намирало на древен път в посока към Никопол. В резултат на върлуващата в римското селище бобонна чума обаче, населението е принудено да го напусне и така се заселва в днешното разположение на един от най-големите градове в област Плевен. До втората половина на XVII век в селото се заселва многобройна общност от хора, състояща се предимно от българи и турци. В годините на Кримската война се заселват още татари и черкези, което допринася още повече за колорита на населението. В онези години територията на населеното място не представлява нищо повече от малка низина, доста обрасла с непроходима тръстика. Името Турски Тръстеник селището получава поради факта, че в него живеят доста турци. С това се отличава от Марашки Тръстеник, сегашния град Тръстеник. Също така има голямо наличие на изворна вода, а в околностите се простират големи по площ пространства с дъбови гори. През 1860 година местното население проявява инициативност в желанието да изгради собствен православен храм. През 1864 година Мустафа Чанашки успява да издейства ферман от султана за строеж, като отстъпва собствен парцел. Чанашки е тогавашният кмет на града, а самата църква е окончателно построена в сегашния си вид през 1870 година. Тя представлява кораб, издигнат високо над земята. След края на Освободителната война обаче по-голямата част от турците в селото се изселват. С МЗ No 2820/обн. 14.08.1934 г. с. Турски Тръстеник (Тръстеник) е преименувано на с. Славяново. Градски статут получава точно четири десетилетия по-късно. Тогава с Указ No 1942/обн. 17.09.1974 г. е официално признат за селище от градски тип, като това го прави едно от най-младите градски селища в страната. Икономика и инфраструктура Млекопреработвателното предприятие “Милица Лазарова-90”: цехове за млечни и месни продукти Картонажен цех Банка ДСК Лековит минерален извор (сега не работи) Дом за възрастни хора „Свети Лазар“ Образование Средно училище „Христо Ботев“, основано през 1912 г. Носител е на орден „Св. св. Кирил и Методий“ I степен, званието „Национален първенец по опазване на околната среда“ и почетно знаме. Начално училище „Св. св. Кирил и Методий“, основано през 1923 г. Религии Християнска – източноправославна; мюсюлманска – сунитска. Забележителности Паметник над гроба на генерал-майор Вилхелм Олдекоп, командир на 2-ра бригада от 9-а кавалерийска дивизия, починал на 9 септември 1877 г. поставен от военната му част Паметник над гроба на генерал-майор Вилхелм Олдекоп, поставен от съпругата и двамата му сина, посетили мястото през 1902 г. Редовни събития Ежегоден събор и панаир на 24 май. Празник по случай обявяването на Славяново за град 4 септември. Други Открита през 1983 г. минерална баня Побратимен град: Кайзерслаутерн, Германия Спорт Футболен клуб „Вихър“ е създаден през 1921 г. До 1955 – 1960 г. в Славяново съществуват още 4 футболни отбора. Кухня Най-известното ястие е разновидност на боб и пълнени чушки, наречена „Бобец от сладкия“ и яхния от сини сливи. Галерия Външни препратки Група във Фейсбук Радио и телевизия в Славяново Източници


text: Вѐтово (местно произношение: Вя̀тово) е град в Северна България, област Русе, административен център на община Ветово, 3-ти по население в областта след Русе и Бяла. По данни на ГРАО към 15 юни 2023 г. в града живеят 4565 души по настоящ адрес и 5607 души по постоянен адрес. География На няколко километра се намира природният парк. Води През територията на община Ветово протичат подпочвени реки, което дава възможност за направата на дълбокосондажни кладенци „Кайнака“ в град Ветово и сондажни кладенци в местността „Курторман“ между Глоджево и Ветово. Покрай землището на Ветово, на около 2 километра от града, служейки за граница със землището на Цар Калоян, тече река Бели Лом, която при село Писанец се събира с Царкалоянската река и по-надолу, след сливането ѝ с Черни Лом, става река Русенски Лом. Изкопаеми В местността Башака по поречието на Бели Лом се намират най-богатите залежи на каолин на Балканския полуостров. Пластовете са дълбоки повече от 8 метра. От каолина се произвежда керамика, порцелан и стъкло, които се изнасят в Австрия, Италия и Германия. Население Населението е главно от българи, турци и кримски татари. Има и цигани, изповядващи исляма, и т. нар. „бургуджии“ – цигани, които изповядват християнската религия и основно са железаро-ковачи. 1880 г. – 1803 души 1887 г. – 2170 души 1892 г. – 2430 души 1900 г. – 2686 души 1905 г. – 3209 души 1910 г. – 3506 души История Ветово е древно селище. Споменава се в османотурски извор от 1530 г. като част от Никополския санджак. По време на Балканската война през 1912 година 3 души от Ветово се включват като доброволци в Македоно-одринското опълчение. До Освобождението във Ветово живеят много малка част българи. Първата компактна група българи идва във Ветово през 1880 г. от село Топчии, Разградско (общо 14 семейства). После през 1880-те години идват и други български семейства от селата Нисово, Костанденец, Божичен, Осенец, Кривня, Иваново, Червен. Татарите (кримски татари) идват във Ветово още след Кримската война (1853 – 1856). Ветовският краевед и поет Димитър Христов Ковачев (Димитър Вятовски) допуска, че има още няколко вълни през 1860-те. Обща характеристика на селото прави Емине Махмудова Абдиева (1858 – 1954), жителка на Ветово, през 1870-те години: Село Ветово е било разположено само в махала Долна и в част от сегашната махала Копеле. В него живеели няколко фамилии: Караахмедови, Кьомюрджиеви, Махмудови, Пехливанови, Карапанлиеви, Писанцалиеви, Янъкови, Камберови и други... Тогава тези фамилии са ползвали само два кладенеца, които по онова време се намирали в края на селото. Предполага се, че първото училище във Ветово е турското училище, но от кога е съществувало не се знае. Първоначално обучението ставало в джамиите, където е имало специални стаи. Сред първите учители в турското училище е Сали Пехливанов. От 1 януари 1947 г. Частното турско основно училище става Държавно малцинствено турско основно училище „Назъм Хикмет“. През 1880 г. в селото е основано и първото българско училище, което се помещавало в частна къща. Пръв учител бил даскал Минчо, който бил учител и шивач. Други учители в това училище са били Станчо Друмев Джамбазов (1882 – 1883) и Иван Пинтев (1883). През 1884 г. започнало строежът на сградата на училището, като средствата се осигуряват от дарения. През 1885 г. строежът е завършен и учебната 1885 – 1886 г. занятията се провеждат в новото училище. На 22 декември 1900 г. в сградата пламнало пожар, което унищожило всичко. През 1912 г. поради нарастващия брой на учениците възниква и първоначалното училище „Христо Ботев“. През 1920 – 1921 г. е открита и прогимназията „Васил Левски“, която на 5 септември 1953 г. се обединява с начално училище „Хр. Г. Данов“ под името НОУ „Васил Левски“. На 1 януари 1960 г. НОУ „Васил Левски“ се обединява с НОУ „Назъм Хикмет“. Друго училище, което е съществувало във Ветово е Допълнителното земеделско училище, разкрито на 5 ноември 1939 г. Народно читалище „Селска пробуда“ е учредено в с. Ветово на 22 февруари 1909 г. като член на Русенския околийски читалищен съюз и Върховния читалищен съюз. Читалището има библиотека и читалня, урежда сказки и четения, литературно-музикални вечеринки и утра, театрални представления, вечерни и неделни образователни и професионални курсове. В читалището се организират художествени и промишлено-стопански изложби, екскурзии за членовете. По време на Първата световна война читалището временно прекратява дейността си, поради мобилизацията на всички членове, но на 22 декември 1918 г. тя е възстановена. Читалище „Селска пробуда“ продължава дейността си и след 1944 г. До 1950 г. издръжката на читалището идва от наемите на читалищните ниви. През 1954 г. читалището се преименува на „Н. Й. Вапцаров“. Джамията, намиращата се в центъра на града, е построена около 1667 г. Нейното минаре е срутено след земетресението от 1977 г. През 1903 г. с общи усилия на всички етноси от Ветово е построена църквата „Св. Иван Рилски“. През 1925 г. е построена т.нар. „Татарска джамия“. Към края на XIX в. и началото на ХХ в. във Ветово се създава местната структура на политическата партия БЗНС (през 1899 г.) от Стойко Йорданов и Станчо Андреев. През 1900 г. главно в Североизточна България се провеждат масови протести на селяните, които се противопоставят срещу натуралния данък, въведен от правителството на Тодор Иванчов (1899 – 1901 г.). В Русенски окръг сражения между селяните и войската стават в с. Тръстеник, където се събират 4 – 5 хиляди души от съседните села, включително и от Ветово. Идеите на комунизма във Ветово идват с Георги Михайлов Георгиев (Арабаджи Георги), преселил се в селото от Осенец през 1903 г. Друг разпространител на идеите на комунизма става Ганчо Кошовски, завърнал се от САЩ през 1910 г. Във войните за национално обединение – Балканските (1912 – 1913) и Първата световна (1915 – 1918), ветовчани дават общо към 101 жертви. ТКЗС във Ветово е създадено на 13 август 1945 г. На 4 септември 1974 г. селото е обявено за град. През 1980 г. в града се провежда национален събор по народни борби. Кметове на Ветово Забележителности Във Ветово има църква, 2 джамии и месджит (джамия). По поречието на Бели Лом към местността Башака се намира скален манастир от времето на Второто българско царство. На излизане от Ветово по посока гр. Глоджево (след т. нар. Ува или Букурещка махала) се намира Райчов камък. Редовни събития Всяка година, през първата седмица на септември, на градския стадион се провежда честване на празника на общината. Едно от интересните събития в програмата са борбите/калните борби. Личности Станчо Андреев (ок. 1877 – 1965), общественик, народен представител в V велико народно събрание (1911), издигнат от БЗНС Христо Георгиев Вишанов (1937 – 1959), български автор и поет Георги Александров Георгиев (р. 1954), военен летец, 5 мандата кмет на община Ветово д-р Ибрям Халилов Караманов (р. 1953), ветеринарен лекар и народен представител в IX народно събрание (1986 – 1990) Димитър Христов Ковачев (1927 – 1986), български поет и белетрист Велико Иванов Пенчев (1934 - 2021 г.), полковник от запаса, летец – пилот 1-ви клас, преминал през всички команди длъжности на ВВВУ „Георги Бенковски“, с 6000 часа нальот д-р Андриан Иванов Райков (р. 1972), ветеринарен лекар и народен представител в XLIV народно събрание. д-р. Димитър Даскалов, лекар и военен летец, защитил София от вражеските бомбардировки през 1943-1944 г. Източници Външни препратки Уебсайт на Община Ветово Статия за историята на Ветово и околността му Статия за историята на Ветово Татарите във Ветово Статия за произхода на името на Ветово Филм за Ветово от 1970 г.


text: Бяла може да се отнася за: България Бяла (област Русе), град в област Русе Бяла (област Варна), град в област Варна Бяла (село), село в област Сливен, община Сливен Полша Бяла, град в Ополско войводство, Пруднишки окръг Вижте също Бяла река


text: Бòрово (старо име: Горна Манастирица, също и Горазд, а в още по-ранен период и Балабанлий) е град в Северна България. Намира се в област Русе и е в близост до град Бяла. Градът е административен център на община Борово. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г. в града живеят 1976 души по настоящ адрес и 2188 души по постоянен адрес. География Надморската височина на гр. Борово е 278 м. Територията на Борово е разположена в началото на североизточната част на Дунавската равнина. Борово отстои на 50 км югозападно от областния център – гр. Русе. През гр. Борово преминава железопътната линия Русе – Г. Оряховица – София/Ст. Загора. Десетки години след като селището приема името Борово през 1958 г., гарата остава с името Горна Манастирица. Също важна транспортна артерия, преминаваща през територията на общината при селата Обретеник и Волово и гр. Борово, е първокласен път I-5. Това е участък от двата европейски транспортни коридора (No 7 и No 9), които осигуряват връзката на област Русе с районите на Балтийско и Северно море от една страна и Средиземно и Черно море от друга страна. В сравнително добро състояние са пътищата гр. Борово – гр. Две могили, гр. Борово – гр. Бяла, с. Обретеник – с. Ценово и с. Обретеник – с. Батин. В Борово има частична канализация за отпадните води и се изгражда Градска пречиствателна станция за отпадни води (ГПСОВ). История В землището на град Борово са открити уникални предмети от сребърно тракийско съкровище (известно като Боровското съкровище) и тракийска гробница от IV век пр. н. е. Между селата Батин и Горно Абланово са намерени доказателства за наличието на стар римски път. Първи сведения за селото има от 1657 г., когато се споменава с името Чифлик манастир. В последващите години се нарича Горна Манастирица, Горно Манастирци и други подобни варианти. В Борово има събрани експонати в музейна сбирка: над 14 000 предмета от традиционния бит и култура с тракийски, римски, гръцки, славянски и прабългарски произход – монети, керамика, носии, оръдия на труда и др. При смяната на имена на селища през 1934 г. МЗ No 2820 / обн. 14 август 1934 г. преименува с. Балабанлии на с. Горазд. С указ No 1273 / обн. 4 септември 1948 г. се заличава с. Горазд и се присъединява като южен квартал на с. Горна Манастирица. Указ No 79 / обн. 11 февруари 1958 г. преименува с. Горна Манастирица на с. Борово. От 7 септември 1984 г. Борово е със статут на град. ТБорово-север, бившето село Горна Манастирица и Борово-юг, бившето село Горазд – Балабанлий Икономика На територията на общината осъществяват дейност едно общинско предприятие и голям брой частни фирми. Структуроопределящи са производството на чорапи, чорапогащи, конфекция, месодобив и месопреработка. По-големи фабрики и производители в града са: „Спирала“ ЕООД – производство на дамски, мъжки и детски трикотаж ПТК „Елкон“ – производство на ел. материали „Икон“ ЕООД – производство на надувни изделия „БороИмпекс“ ЕООД – месодобив и месопреработка Тези фирми осигуряват над 550 работни места и реализират продукцията си както в региона, така и в Европа. Традиционни отрасли за общината са шивашката промишленост и селското стопанство (пшеница, ечемик, царевица, слънчоглед), където и делът на заетите е много голям. Обществени институции Активна роля в културната дейност и възпитаване в патриотичен дух на поколения боровчани има основаното през 1898 г. Народно читалище „Искра1898“. То е оборудвано с театрален и киносалон и разполага с библиотека с богат книжен фонд от над 47 000 тома. В началото на 90-те години на XX век към него са създадени Детски състав за народни танци „Искрица“, Формация за модерен балет „Ритмика“, Група за автентичен фолклор и Женска певческа група „Боровчанки“. През 2004 г. в гр. Борово е открит Център за социална рехабилитация и интеграция на хора с увреждания (ЦСРИ „Детелина“), който предлага социоконсултански услуги, медицинска и социална рехабилитация и др. В Центъра работят 15 души – директор, социални работници, рехабилитатор, психолог, медицински фелдшер и помощен персонал. Услугите на Центъра се потребяват от 90 лица с увреждания. Забележителности Съкровището от Борово, намерено от Трайчо Великов Стоев през ноември 1974 година в местността „Сиври Тепе“, състоящо се от пет сребърни позлатени съда, е датирано към втората четвърт или средата на IV век пр. н. е. Предметите, включени в него, са: Три ритона, в основата си оформени като предната част от телата на кон, бик и сфинкс; Каничка-ритон с позлата по дрехите и в косите на героите, гравирани върху нея. Сцената, украсяваща каничката, представя божества на угощение; Сребърна купа с големи размери, позлатена по горния ръб на купата и по основата на дръжките. В основата си купата е поставена върху обособено столче, а позлатен детайл от дъното на купата изобразява сцена, в която грифон напада кошута. Съкровището от Борово е от времето на одриския цар Котис I (383 – 359 г. пр.н.е.), както се вижда от надписите с неговото име върху намерените съдове. Самите съдове са изработени в град Беос, намиращ се на Мраморно море, в Югоизточна Тракия. Находката в Борово съдържа липсващите в Рогозенското съкровище ритони, най-характерната регалия на тракийските царе. Съкровището е намерено в земите на тракийското племе гети от Северна България. Каничката и ритонът с протоме носят надпис: „Kotyos eg Beo“, т.е те са били притежание на Котис I и са били подарени на гетите. Особено интересни са сцените от каничката. Текстовете, които се разчитат на тях, са основния извор за тракийската религия. В тези изображения можем да видим спътниците на Дионис (бог на виното, плодородието и веселието) – сатирите и менадите, изпаднали в мистичен екстаз. Сцената илюстрира мистериите на кабирите (божествени деца). На каничката може да се види сцена на свещен брак, млад мъж прегърнал девойка, заобиколени от митични същества. Този култ се изповядва в светилището на остров Самотраки и Лемнос и е свързан с плодородието, огъня и металургията. Музеи През 2007 г. тракийската гробница е демонтирана и преекспонирана в централната част на гр. Борово срещу сграда, предвидена за музей. Тъй като сребърното съкровище се съхранява в Националния исторически музей, са направени постъпки пред Министерство на културата да бъде изработено копие на съкровището за историко-етнографския музей в Борово, чийто статут и музейна сбирка са в процес на изграждане. Редовни събития Община Борово отбелязва ежегодно като свой ден 5 септември – обявяването на Борово за град. В града ежегодно се организира пленер по скулптура, в който вземат участие някои от най-добрите майстори. Традиционно всяка година в последната неделя от месец август се провежда събора на Борово, когато в градчето се завръщат много от потомците му. През 2008 г. стартира иницатива на НЧ „Искра“ за провеждане на ежегоден национален фолклорен фестивал „От Дунава до Балкана“. Личности Родени Румен Христов – министър на земеделието (1994 – 1995; 1997) проф. д-р инж. Илия Кръстев Илиев – експерт в областта на енергетиката и енергийната ефективност, преподавател в РУ „А. Кънчев“ Други Христо Марков – олимпийски шампион на троен скок. Почетен гражданин на общината Доц д-р Пенчо Генов (р. 1982) – лекар-уролог. Завършил основното си образование в града Христо Черняев (1930 - 2021) - писател. Почетен гражданин на общината Побратимени градове