text: Враца (стара паралелна форма Вратца) е най-големият град в Северозападна България с население от 49 569 души към 2022 г. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г. в града живеят 55 525 души по настоящ адрес и 66 400 души по постоянен адрес. Административен и стопански център на едноименните община Враца и област Враца. Намира се на около 112 km северно от София, 125 km югоизточно от Видин и 40 km югоизточно от Монтана. Разположен в подножието на Врачанския Балкан, градът е отправна точка към множество пещери, водопади и интересни скални образувания. Най-известни сред тях са пещерата Леденика, водопадът Скакля и проходът Вратцата. Във Враца се съхранява Рогозенското съкровище, което е най-голямото тракийско съкровище. Ежегодно в града се провеждат Ботевите дни, чиято кулминация са митингът-заря на 1 юни, провеждан на площад „Христо Ботев“, както и всенародното поклонение на 2 юни на връх Околчица. Девизът на Враца е „Град като Балкана – древен и млад“. География Местоположение Град Враца е разположен в полите на Врачанската планина. Враца е отправна точка към ждрелото Вратцата и пещерата Леденика. Градът се намира на 370 m над морското равнище. Най-северните жилищни и промишлени квартали на града са на 340 m н.в., докато най-южните, по течението на Лева, са на 400 m н.в. Враца има красива околност. От юг са сиво-виолетовите скали на Врачанската планина, на север, над невисокото каменно плоскогорие с меки и заоблени земеповърхни форми, се издига Милин камък, а на изток се редуват невисоките върхове на бърдото Веслец. Градът се намира на 154 km от столицата София (през Ботевград), на 246 km от Пловдив, на 403 km от Варна и на 406 km от Бургас. Климат Климатът на Враца е умерено континентален, формиран главно под влияние на океански въздушни маси от умерените географски ширини, които нахлуват предимно от запад и северозапад. Стръмните склонове на Стара планина отслабват влиянието на средиземноморските циклони и понякога създават условия за умерени и силни фьонови ветрове (топли ветрове, спускащи се от северните планински склонове). Заедно с възвишенията на Веслец и Милин камък се създават предпоставки за температурни инверсии, чести мъгли и преобладаващи северозападни ветрове. Зимата в града е студена, а лятото горещо. С най-висока средномесечна температура се характеризира месец юли (22,2 °C), а с най-ниска – януари (-1,9 °C). Добре изразен е май/юнският максимум и февруарският минимум на валежите и влиянието на Стара планина. Броят на дните със снежна покривка е 55. Във Врачанската планина този брой е значително по-голям и снежната покривка обикновено достига 80 – 100 cm. Административно-териториално деление Град Враца е разделен на следните квартали: История Древност Археолозите откриват присъствие на хора по тези места още през второто хилядолетие преди новата ера. Намерените медни и бронзови оръдия на труда, оръжия и накити говорят, че още от далечни времена местните рудари и леяри са превръщали в сечива подземните богатства на мина „Плакалница“. С тези сечива тракийското племе трибали е търсило плодородието на равнината и богатството на планината. С оръжията, изковани тук, трибалите се защитавали успешно от нашествията на илирийски и скитски племена. Може да се предполага, че в тракийските гробници, разкрити край Враца, са били погребани загиналите вождове на трибалите в защита на своите земи от нападенията на Филип II или на неговия син Александър Велики. Богатото съкровище в гробницата говори, че тук е цъфтяло голямо тракийско селище. Дори нещо повече – предполага се, че именно Враца е била столицата на трибалите. Когато тук дошли римляните, те първо отправили поглед нагоре към планината – към медните мини. И свързали съдбата си с това богатство и с отвесните скали на пролома при река Лева, където изникнало римско рударско селище с монетарница за бронзови монети. За да защитят този богат край от нашественици, римляните вдигнали яка крепост при Вратцата над река Лева. Навярно посочената от Прокопий Кесарийски крепост „Валве“ (Βαλβαί), което на латински означава „двукрила врата“, е същата крепост при Вратцата. Античност Още около 6000 г. пр.н.е. е имало живот по врачанските земи. Местните жители са се занимавали основно със земеделие и скотовъдство. През по-късен период започват да се занимават и с грънчарство. В село Градешница е открита керамика със специфични надписи, които се смятат за едни от най-старите в Европа Успоредно с това започва и развитието на медния рудодобив. В периода около VI-VII век пр.н.е. на територията на днешна Враца започват да се заселват трибалите. Предполага се, че именно тук е била и тяхната столица. Трибалите били особено и войнствено племе. През 425 г. пр. Хр. разбили одрисите, а след това дори армията на Филип II. През 335 г. пр. Хр. воюват и срещу Александър Македонски и впоследствие стават негови съюзници. Предполага се, че от този период датира и едно от най-големите съкровища, изобщо откривани по българските земи, и най-голямото тракийско съкровище, а именно – Рогозенското съкровище. То е открито през 1985 г. Може да се предполага, че колекцията от 165 сребърни съда е била притежание на местен тракийски владетел от племето трибали. По някои от съдовете са гравирани различни дарствени надписи, от които се научават имената на различни тракийски владетели и на майсторите златари, които са изработили съдовете. Фиалите имат най-голям дял – общо 108 на брой. Това е два пъти повече, отколкото са всички фиали в музеите в Европа. През VI—IV век пр. Хр. в околностите на Враца е съществувало голямото културно, икономическо и политическо средище Салдоцела, но през III век пр. Хр. нещата тук се променят съществено. Трибалите претърпели сериозни поражения от келтите, а по-късно през 179 и 168 г. пр. Хр. са разорени от германското племе бастарни. През 29 г. пр. Хр. някои от местните тракийски владетели стават съюзници на римляните, за да укрепят личната си власт, но това като цяло отслабва съпротивителните сили на трибалите и съседните им мизи срещу римските нашественици. Не след дълго Марк Лициний Крас успява да ги победи, но настъпилата зима го кара да се върне в базата си в провинция Македония, като по пътя сердите му нанасят значителни загуби. Началото на римската експанзия по тези земи започва през 28 г. пр. Хр. За период от близо 400 г. Враца е част от Римската империя. Средновековие През периода на Средновековието градът носи името Вратица. То е раннославянска форма на умалителното врата, вратичка, вратица, вратца. Това име е израз на самата местност, представляваща тесен планински проход, подобен на врата. Селището има важно значение през Втората българска държава. Разширява територията си и се превръща в занаятчийски център, с развити стоково-парични отношения. Според легендите, при османското нашествие, използвайки естествените възможности на района и здравите стени на крепостта, дълго време успешно се е отбранявал Радан войвода. В годините на турското владичество Враца е гарнизонно и попътно селище, нееднократно опустошавано и възстановявано. Най-напред е пострадало при влашкия владетел Михай Витяз през 1596 г., а по-късно (в началото на XIX век), по времето на Осман Пазвантоглу, градът става арена на сражение между видинския феодал и султанските войски. В османски данъчен регистър от 1553 г., съхраняван в Ориенталския отдел на Национална библиотека „Св. св. Кирил и Методий“ – София, градът се споменава под името Увраджа Възраждане Към края на XVIII и особено през XIX век, Враца се превръща в голям занаятчийски, търговски и административен център. Продукцията му (абаджийство, кожарство и златарство) достига до Лион, Виена, Букурещ и Цариград. Към средата на XIX столетие градът наброявал вече 2500 къщи. Всичко това се отразява и на духовния живот на града. Строят се храмове, училища, красиви къщи. Тук е работил Софроний Врачански. Известно събитие е опитът да бъде премахнат гръцкият духовник Методи, направен от разярена тълпа през 1824 г. – един от опитите за създаване на новобългарска църква през възраждането. Враца е и център на Трети революционен окръг по време на Априлското въстание, с главен апостол Стоян Заимов. Въстание в този окръг обаче не избухва, поради големия брой османски войски, съсредоточени в региона в очакване на война със Сърбия, и малодушието на местните комитетски дейци. Градът е освободен от турска власт на 9 ноември 1877 г. Враца е първият свободен град в Северозападна България. След Освобождението След освобождението на българските земи от османско владичество през 1878 г. град Враца влиза в рамките на новосъздаденото Княжество България. Той се налага като значим производителен център, в който традиционното занаятчийство прераства в модерна за времето си индустрия. С указ No 317 от 26.VI.1880 г. градът получава статут на околийски център. През 1896 г. е открита в града опитна станция по бубарство – най-старото научноизследователско учреждение в България в областта на селското стопанство. Скоро тя е реорганизирана и прераства в Държавна образцова бубарница. Качеството на произвежданата във Враца коприна намира международно признание. През 1903 г. към Демонстративната бубарница е създадено първото в България училище по копринарство и тъкачница за копринени платове. Врачанинът Мито Орозов на базата на традиционното за града коларо-железарство създава през 1883 г. предприятие за производство на превозни средства – двуколки, кабриолети, файтони, коли за търговски цели и шейни. Той получава на първото българско изложение в Пловдив през 1892 г. златен медал за своята дейност. Скоро продукцията на Мито Орозов намира широко разпространение не само в България, но и на Балканския полуостров. От моделите на самоукия майстор се заинтересувал и Хенри Форд, който го определя като „личност с европейски мащаб, ум и знания“. Град Враца и околността още през Българското възраждане се славят като винопроизводителен център. След създаването на Княжество България в района са налице условия за интензивно развитие на лозарството. Врачанските вина получават признание и в чужбина. На международния конкурс за вина и ликьори през 1896 г. в Брюксел врачанинът Стефан Кръскьов получава специалната награда и диплома. В първите години на XX век градът е известен с трайната си подкрепа за Прогресивнолибералната партия. На 30 септември 1923 година, след пожар във военен склад, засегнал и укрити от Съглашението боеприпаси, изгаря голяма част от града. Според някои данни 500 къщи са опожарени, разрушена е голяма част от чаршията. На 1 октомври 1923 година е обявен едномесечен траур. Враца пострадва от бомбардировките по време на Втората световна война. След 1944 година През 1966 година Враца е засегната от наводнение. По време на първомайския празник на труда се къса дигата на хвостохранилище „Мир“ (край южния край на с. Згориград) на оловно-цинковите мини „Плакалница“ във Врачанския балкан, вследствие на което Згориград и крайните югозападни квартали с центъра на Враца са залети от 450 000 м3 маса от вода, кал, камъни, дървета с отровни утайки от тежки метали и цианиди. Официално тогава се съобщава за 107 загинали, според по-късни оценки жертвите на наводнението са над 500, ранени са 2000 души, разрушени са над 150 къщи. Враца след 1990 година През 2003 г. торовият завод „Химко“ окончателно спира дейността си, както и голяма част от по-големите замърсители, с което рязко се подобрява екологичната обстановка в града. В тази нова среда, развитието на Враца като туристическа дестинация се превръща в един от основните приоритети на община Враца. Население Численост на населението според преброяванията през годините: Враца е на първо място по брой жители в Северозападна (50 666 души по данни от преброяването през 2021 г.) и на 17-о в България. Община Враца се намира в Северозападна България и е една от съставните общини на област Враца. Общината има 23 населени места с общо население към 2021 г. от 61 742 жители. Област Враца граничи на север с река Дунав, на запад – с област Монтана, на юг – със Софийска област, на изток – с област Ловеч и област Плевен. Има територия от 3600 km2, (1/26 от територията на страната), от тях: земеделски земи 302 000 ha, горски площи 575 km2, водни площи 67 km2. Населението на областта е 152 813 души. Долната таблица показва изменението на населението на града в периода от 1887 година до 2021 година: Политика Кмет От демократичните промени през 1990 г. до днес (2012) град Враца е имал осем кметове. Първият от тях, Войслав Бубев, е временно назначен през 1990 г. и управлява града до свикването на първите демократични избори през 1991 след падането на комунизма. На тези избори за кмет на Враца е избран Чавдар Савов, който управлява града до 1995 г. Местните избори през 1995 г. са спечелени от Румен Стоманярски (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) на първи тур с 57% срещу Христо Койчев (СДС). На местните избори през 1999 г. Стоманярски е преизбран и печели на първи тур с 56% от гласовете срещу Милена Найденова (ОДС плюс). През 2003 г. Войслав Бубев (независим) печели изборите за кмет на втори тур с 60% срещу кандидата на БСП Румен Стоманярски. Бубев от своя страна не е преизбран, на следащите избори и през 2007 за кмет на Враца, с 54% от гласовете на втория тур е избран Тотю Младенов (ГЕРБ). След като Младенов е избран за министър на труда и социалната политика в кабинета на Бойко Борисов, на частичните местни избори през 2009 година за кмет на Враца е избран Костадин Шахов (ГЕРБ). Местните избори, проведени през 2011, са спечелени на втория тур с 52,94% от независимия кандидат Николай Иванов, който успява да се наложи пред кандидата на ГЕРБ Петя Аврамова. През 2015 година Калин Каменов (ГЕРБ) печели на балотаж срещу дотогавашния независим градоначалник Николай Иванов с малка разлика в процентите им. Общински съвет Според Закона за местното самоуправление и местната администрация управлението на град Враца е съставено от градоначалник и общински съвет от 37 съветници. На всеки четири години се избира нов общински съвет и кмет, като следващите избори са предвидени през 2023 година. Разпределение на местата в общинския съвет след последните избори от 26 октомври 2019 г.: Емблема и девиз Емблемата на Враца е създадена след конкурс през 1967 година от художника Любен Орозов. Тя символизира прохода Вратцата, от който градът носи името си. От двете му страни, чрез два топографски триъгълника, са изобразени двете отвесни скали, между които се вие пътят на прохода. Възходящата и дадена в перспектива линия на пътя символизира подема и развитието на града. Зидовата корона символизира, че градът е бил крепост от най-древни времена. Цялото изображение е върху стилизиран старобългарски щит. Девизът „Град като Балкана – древен и млад“ отразява славното минало на Враца като стара българска твърдина и новото понастоящем. Международно сътрудничество През 2009 г. Враца подписва спогодба за партньорство с немския град Франкфурт на Одер. Допълнително Враца е побратимен град със следните градове: Икономика Промишленост Във Враца са развити много отрасли на промишлеността: текстилна (производство на памучни платове и коприни), шивашка, хранително-вкусова (хлебопроизводство, сладкарство, месопреработка, млекопреработка, производство на безалкохолни напитки и др.), за строителни материали (цимент, клинкер, добив на скалнооблицовъчни материали от врачанското находище – варовик), мебелна, лека, машиностроителна (производство на стругове и фрези), металолеене и металообработка и други. През 2022 година във Враца е открита производствена база на производителя на каучукови и пластмасови изделия „Теклас – България“. Търговия Във Враца има най-различни по мащаб търговски обекти, вкл. и големи търговски центрове, хипермаркети и шоуруми. Големите магазини за хранителни стоки в града са: „Кауфланд“ (ул. „Оборище“ 10) „Билла“ (2 филиала) (ул. „Илия Кръстеняков“ 1 и в кв. „Медковец“ ) „Лидл“ (2 филиала) (в ж.к. „Сениче", ул. „Стоян Ц. Даскалов“ 2 и бул. „Васил Кънчов“ между ЖП гарата и Автогара) „Т-маркет“ (в РУМ „Дъбника") Супермаркет „Дъбника" магазини за бяла и черна техника: Технополис (на изхода на града в посока Мездра) Техномаркет (на изхода на града в посока Мездра) Зора (в ТЦ „Суми"), представители на големи вериги магазини за мебели, строителни, градински и битови пособия: TeMax (бул. „Васил Кънчов“, 3000 Източна промишлена зона) Строймаркет Инекс (бул. „Васил Кънчов“ 122) Практикер (бул. „2-ри юни“, до Технополис) Местните фирми с по-големи обекти са: магазин „Идея“, верига магазини „Финес“, книжарница „Офис Перфект“, книжарница „Хеликон“ и др. В края на 2005 г. е открит и най-големият търговски център в града – „Суми“, разполагащ с близо 110 магазина, заведения и офиси. Други отрасли Отрасълът „строителство“ генерира все по-високи приходи. За първите шест месеца на 2007 г. във Враца са издадени 144 разрешения за строеж. Цените на недвижимите имоти са средно-високи. Във Враца функционират няколко институции в услуга на бизнеса: Търговско-промишлена палата, Евро-инфо-център, Индустриална стопанска камара и др. На територията на общината се намира подземно газохранилище (на около 20 km от гр. Враца). Северно от Враца се очертава екологично чиста зона, която е предпоставка за производство на качествени хранителни продукти. Мрежата на централното топлофициране е добре развита, а далекосъобщенията също са в добро състояние. Равнището на безработица в община Враца към месец август 2007 г. е 6,5% (по-ниско от средното за страната). Транспорт Автомобилен Град Враца е пресечна точка на два (коридори 4 и 7) от паневропейските транспортни коридори. Географското ѝ положение придобива още по-голямо значение след като беше изграден Дунав мост 2 при Видин. В тази връзка държавата, посредством различни програми, предприе и планира мащабни инвестиции в шосейната и железопътна инфраструктура на региона. През 2005 г. е открита обновената 8-километрова отсечка от северния околовръстен път на Враца, а през 2013 г. е открита и останалата част от обходния път. През 2006 г. започна и основна реконструкция на четирилентовия пътен участък от Враца до Мездра. За пътя Враца-Ботевград се предвижда модернизация в четирилентов път с технически параметри на скоростен път. От Враца до Оряхово също има добре изградена пътна инфраструктура. Железопътен През Враца минава главната 7-а жп линия (София-Видин), която е електрифицирана и удвоена на изток след гара Враца. В града има добре обособени пътническа и товарна гара. Редовните влакови линии включват няколко бързи София-Видин/Лом (като някои пътуват транзитно през Мездра-юг за София) и други пътнически и крайградски пътнически влакове от Берковица/Монтана/Бойчиновци/Видин/Лом за Мездра/София/Червен бряг/Плевен/Горна Оряховица. В железопътната инфраструктура също се предвиждат големи инвестиции. Проектирана е жп магистрала София-Видин с максимални скорости 120/160/200 km/h съответно за товарни /пътнически/ накланящи се влакове. Обществен транспорт Враца се свързва с останалите населени места в страната посредством автобусен и железопътен транспорт. Има редовни автобусни линии до София, Плевен, Видин, Мездра, Монтана, Оряхово и др. Автогара Враца се намира между сградата на НАП и Централна жп гара Враца. Враца е осигурен с добре функциониращ градски транспорт, състоящ се от тролейбуси закупени през 2020, автобуси и маршрутни микробуси, като и таксита. Сред най-големите таксиметрови компании са „Корект такси“, „Джет такси“ и „Престиж такси“. Тролейбусни линии: Линия No 1: кв. Медковец – Ученически комплекс – закрита Линия No 2: Химко – ЖК „Дъбника“ бл. 26 Линия No 4А: кв. Медковец – ЖК „Дъбника“ бл. 26 Линия No 2: Химко– ЖК „Дъбника“ бл. 26 Линия No 41: кв. Медковец – ЖК „Дъбника“ бл. 26 Ученически комплекс Типично градски автобусни линии са 5, 2 и 50. Линиите, пътуващи до селата около Враца, също изпълняват функциите на градски транспорт. Това са линии 6 (за селата Паволче и Челопек), 8 (за с. Веслец), 10 (за с. Косталево), 13, 20 (за с. Згориград), 23А (за с. Лиляче), а също и автобусите от и за Мездра. Медии Телевизии Телевизия Враца – политематичен канал Римекс ТВ – политематичен канал Телевизия VTV – политематичен канал Северозапад Мюзик – музикален канал Вестници Вестник Конкурент – ежедневник Вестник Враца Днес – седмичник Радиостанции Радио Silver 88.9 FM Радио Хот ФМ 93.9 FM Дарик Радио Враца 107,3 FM Онлайн медии Враца днес – информационна агенция Враца On-Line – интернет портал Враца Гайд – всички събития във Враца и региона BULNEWS – онлайн медия Религия Храмове и манастири Митрополитски храм „Свети Николай“ – построен 1867 г. Възнесение Господне и Свети Софроний Врачански – построена 1848 г. Църква „Св. св. Константин и Елена“ („Свети Царей“) – построена 1870 г. Катедрален храм „Свети Апостоли“ – построен 1898 г. Бистрешкият манастир – от края на XVI и началото на XVII век. Храм „Свети Мина“ – построен 2013 г. Църква „Света Троица“ – Згориград, Враца Мътнишки манастир „Свети Николай“ – основан през XVII век Ески джамия – от края на XVIII и началото на XIX век, обявена за архитектурен и художествен паметник в ДВ бр. 94 от 1972 г., преустроена в Природозащитен център Натура през 2008 г. Същият играе ролята и на туристически информационен център. В близост до Враца се намира действащият и до днес Черепишки манастир „Успение Богородично“. Той е основан по време на Втората българска държава, по време на управлението на цар Иван Шишман (1371 – 1393 г.). Черепишкият манастир е обявен за паметник на културата от национално значение. Подземена болярска църква „Св. Никола“ от края на XVI век, в която е служил и проповядвал св. Софроний Врачански. Възстановена от врачанския общественик Христо Илиев и преоткрита от Врачанския митрополит Григорий и кмета на Враца Калин Каменов на 27 юли 2017 г. Храмът се намира в двора на църквата „Св. Николай Мирликийски“ зад площад „Христо Ботев“. Здравеопазване Здравеопазването във Враца, като общински и областен център, е добре застъпено от лечебни заведения с различен характер, като МБАЛ „Христо Ботев“, която е най-голямото лечебно заведение в Северозападна България. Тя е открита през 1888 г. в частна къща, разполагаща с 40 легла, разпределени в две отделения – мъжко и женско. По-късно тя е преименува на Първостепенна окръжна болница „Христо Ботев“, Враца с разкрити 900 легла, разпределени по профили. Болницата разполага с 375 легла и 642 души персонал. Към нея функционират 25 отделения. Областен диспансер за пневмо-фтизиатрични заболявания със стационар Междуобластен диспансер за онкологични заболявания със стационар Областен диспансер по кожно-венерически заболявания Областен диспансер за психични заболявания Специализирана очна болница за активно лечение Медицински център за рехабилитация и спортна медицина Първа частна специализирана болница за активно лечение по ортопедия и травматология Медицински център „Света Ана“ Медицински център „Санита“ Диагностично-консултативен център – 1 Диагностично-консултативен център – 2 Стоматологичен център В града функционират над 30 аптеки. Образование Висши училища ВТУ „Св. св. Кирил и Методий“ – филиал Враца МУ „Професор д-р Иван Митев“ – филиал Враца Училища Професионална техническа гимназия „Никола Й. Вапцаров“ Профилирана природоматематическа гимназия „Акад. Иван Ценов“ Професионална гимназия по търговия и ресторантьорство Профилирана езикова гимназия „Йоан Екзарх“ СУ „Христо Ботев“ – Враца СУ „Козма Тричков“ СУ „Никола Войводов“ СУ „Отец Паисий“ Професионална гимназия „Димитраки Хаджитошев“ Спортна гимназия „Св. Климент Охридски“ ОУ „Васил Левски“ ОУ „Св. св. Кирил и Методий“ НУ „Св. Софроний Врачански“ НУ „Иванчо Младенов“ НУ „Иван Вазов“ Детски градини В града функционират 3 ясли и 17 детски градини. Културно-исторически забележителности Във Враца се намират следните забележителности от Стоте национални туристически обекта на Българския туристически съюз: Регионален исторически музей, пещера Леденика и връх Околчица във Врачанска планина. Регионален исторически музей Регионалният исторически музей се намира в южната част на централния площад „Христо Ботев“. Сегашната сграда функционира от 1980 г. Музеят се състои от 9 зали и 3 къта. Една от най-интересните експозиции е на обиколилото почти целия свят Рогозенско съкровище. Това е най-голямото тракийско съкровище, намирано някога. В музея се съхранява и най-древният човешки скелет, откриван в България. Предполага се, че е на възраст около 8000 години. Интерес за посетителите представляват и глинена плочка и дъна от съдове с пиктограмни знаци, определяни като „най-древната писменост в света“. Залите в Регионалния исторически музей са обозначени по периоди и се състоят сътветно от: зала „Рогозенско съкровище“ – специално обособена зала за съкровището, състоящо се от 165 сребърни съда, украсени чрез позлатяване зала „Праистория“ – глинени съдове, битова керамика, оръжие. зала „Античност и Средновековие“ – Могиланското съкровище, каменна пластика, медицински инструменти. зала „Възраждане и националноосвободителна борба“ – ценни издания на Врачанската литературна школа, икони, старопечатни книги, оръжие, копия на знамето на врачанските патриоти. зала, посветена на дейността на Христо Ботев – посетителите се запознават с борбата на най-голямата въстаническа чета против османското владичество. експозиция „Работническо движение“ – състояща се от три зали и два къта. зала „Съвременно строителство“ – фотоси, документи и материали, свързани с икономическото развитие на Враца от 1952 г. до наши дни. зала „Каменна дъга“ – експозиция от близо 1000 минерали, скали и фосили. Към Историческия музей функционират и два други комплекса – Етнографско-възрожденският комплекс „Софроний Врачански“ и Комплексът, посветен на Никола Войводов. Етнографско-възрожденски комплекс „Свети Софроний Врачански“ Етнографско-възрожденски комплекс „Свети Софроний Врачански“ към Регионалния исторически музей – Враца е архитектурно-етнографска музейна експозиция, създадена между 1972 и 1987 година. Включва три възрожденски къщи и училище „Възнесение“, намиращи се в съседство с православния храм-паметник „Свети Софроний епископ Врачански“, и представя традиционния бит, занаятите и културата на населението от Врачански регион от края на XIX до средата на XX век. Къщата на един от най-заможните за времето си хора в Северозападна България, Димитраки Хаджитошев, съдържа възстановка на интериора на градска къща от средата на XIX век. Експозиция „Светът на детето“ от края на XIX и началото на XX век се помещава в къщата на Григория Найденов. В къщата на Иван Замбин са представени характерните за този край занаяти златарство, лозарство и винарство, бубарство и копринарство. От този период датира и експозицията в своеобразния музей на файтоните. Те са произведени в предприятието на видния врачански индустриалец Мито Орозов. Комплекс „Вестителят“ Комплексът се намира в подножието на Врачанската планина. До него се достига посредством стръмни каменни стъпала, както и обиколни алеи, които тръгват буквално от самия център на Враца. Най-интересните обекти в района са Туристическият дом, известен още като Хижата, както и паметникът на Вестителя на свободата. Туристическия дом (Хижата) е строен през 1926 г. с доброволен труд на врачански туристи. През годините до наши дни той е служил за забавления, провеждане на общи събрания на туристическото дружество, за нощувка на туристи и други развлечения. През 2005 г. Хижата е почти изпепелена при пожар, възникнал в едно от помещенията, използвано за механа. На 9 ноември 2006 г. (129-годишнината от освобождението на града от османска власт) сградата е открита отново след мащабна реконструкция. За възстановяването ѝ са осигурени средства от общината, както и от дарения на граждани на Враца. На единия от етажите е отворена сладкарница, а на другия е експонирана изложба с фотоси, подредена от БТС и Регионалния исторически музей, разказващи историята на врачанското туристическо движение. В непосредствена близост до Хижата се намира паметникът на Вестителя на свободата. Всяка неделя оттук се носят звуците на бойна тръба – сигналът на руския войник, казака Петлак, възвестил на 9 ноември 1877 г. Освобождението на града. Паметникът е издигнат през 1967 г., като скулптор е Владимир Цветков, а архитект – Стойко Дончев. На стотина метра зад паметника се издига висок белокаменен обелиск, на който са изписани имената на опълченците от Врачанско. Комплекс Вестителят е любимо място за разходка както на врачани, така и на всички гости на Враца. Оттам се разкрива чудесна гледка към по-голямата част от града и към красивата и величествена планина. Кула на Мешчиите Кулата на Мешчиите е един от символите на Враца. Тя е по-голямата от двете запазени средновековни кули в центъра на града. Намира се в непосредствена близост до административната сграда на Община Враца. Смята се, че кулата датира от XVI век. Имала е жилищно-отбранителен характер. Състои се от приземен етаж и три етажа за обитаване. В края на XIX век е била преустроена за часовникова кула. През 1953 година тук е открита първата експозиция на тогавашния Окръжен народен музей. През 2006 година кулата е реконструирана. Поставена е нова входна врата, монтиран е циферблат, както и ново художествено осветление. Куртпашова кула Куртпашовата кула е фортификационно средновековно съоръжение, по подобие на кулите донжон, която се е използвала като укрепено жилище на местен феодал. Тя датира от 17 век. Състои се от подземен, приземен и два допълнителни етажа, които са използвани за живеене. Куртпашовата кула е една от няколко подобни, съществували през турско време във Враца. В края на 2011 г. стартират дейности по социализиране на кулата. Предвидените инициативи са свързани с обособяване на музеен бутик за продажба на сувенири (копия на музейните експонати) и оборудване на временни експозиционни пространства; музейният бутик ще бъде обособен на първия етаж; на втория етаж от сградата ще се представят временни експозиции; третият етаж ще бъде оборудван така, че даде възможност на посетителите да се снимат с дрехи от различни епохи. Природни забележителности Проход Вратцата Проходът Вратцата е рай за алпинисти и туристи. Отвесните скали на Вратцата са най-високите на Балканския полуостров – над 400 m. Дори самата гледка към тях смразява дъха. От най-високата точка на скалите до пътя в неговото подножие денивелацията е близо километър. От тях към р. Лева се спускат стръмни сипеи. През прохода минава асфалтиран шосеен път за пещерата Леденика, ски писта Пършевица и планинското село Згориград. В района е изградено езеро с водни колела. На Вратцата ежегодно се провеждат републикански алпиниади. Няколко пъти Враца е била домакин и на международни състезания. На скалите са прокарани около 70 алпийски маршрута от всички категории на трудност. Скалният масив предлага на алпинистите огромно разнообразие от скални форми – големи надвеси и тавани, отвесни гладки плочи, цепнатини и комини с различни ширини, ръбове и вътрешни ъгли. Пещера Леденика Пещерата Леденика е една от най-посещаваните пещери в България. Отворена е за посещение през цялата година. Намира се на 16 km от Враца. Изграден е асфалтов път, който преминава през прохода Вратцата, криволичи покрай скалите и горските масиви на Врачанската планина и достига до самия вход на пещерата. Леденика се намира на 830 m надморска височина. Тя е дълга 320 m и има 10 зали. Носи името си от първата зала, която зимно време става истински хладилник. Там температурата пада до минус 20 °C и се образува огромна ледена колона. Това е феномен, понеже в самата пещера температурата е постоянна и е около 8 – 16 °C. Влажността на въздуха е 92%. Леденика има едни от най-красивите зали и формирования – „Езерото на желанията“, „Проходът на грешниците“. Тук се намира и най-атрактивната пещерна зала на Балканите – „Концертната зала“. Тя е огромна, красива и с невероятна акустика, което е причина Врачанската филхармония често да изнася в нея симфонични концерти. Оттук по железни мостове се преминава през Малката и Голяма пропаст, през коридора „Завеските“ и се достига до „Бялата зала“. Най-високата точка в Леденика се нарича „Седмото небе“. Пещерата беше преоборудвана през последните години, така че осветлението, мостчетата, стълбите са изключително надеждни. Точно пред пещерата има добре поддържани поляни и места за пикник. Може да се наемат коне и да се направи прекрасна разходка в планината. Водопад Скакля Водопадът Скакля е най-високият непостоянно течащ водопад в България и на Балканите. Водата се спуска от 141 m височина. Водопадът впечатлява със своето величие и красота. Разположен е във Врачанския Балкан, като уникалното е, че гледки към него се разкриват дори от самия център на Враца. Водопад Боров камък Водопадът Боров камък – преди години само най-ентусиазираните врачански туристи посещаваха това красиво кътче на планината. Създаден е туристически маршрут, наречен сполучливо „екологична пътека“. По ирония на съдбата нейното начало започва от мястото на злополучния флотационен утайник, станал причина за гибелта на над 300 врачани през 1966 г. Всеки, който иска да види красивия водопад „Боров камък“, може да използва Згориградската екопътека като най-добре избран маршрутен вариант. Трябва само да излезе от село Згориград и да тръгне по шосето за старата флотационна фабрика, да премине каменния мост, където се сливат двата притока на река Лева и да хване широката пътека вдясно от утайника. След около 15 минути равномерен ход ще стигне до тесен, прясно скован от букови трупи дървен мост. Преминавайки го, щастливият турист вече ще е стъпил на екопътеката, която ще го отведе под самия водопад. Подходящ за екстремно катерене по лед, когато замръзне. Пещера Понора Пещерата Понора е водна пещера, намираща се в близост до с. Чирен, на 15 km от гр. Враца. Една от най-големите водни пещери в България, с големи и просторни водни галерии, наситени с вторични пещерни образувания. Пещерата е дълга 3 km и 497 m и във всички галерии тече река. Главна посока на развитие е запад/северозапад. Пещерата е постоянен понор за водите на река Лиляшка. Накрая завършва с един подводен сифон, който е достъпен само за водолази. Култура и забавление Драматично-куклен театър – Враца Драматично-куклен театър Враца е основан на 27 август 1938 г. под името Врачански областен театър. На 9 октомври същата година театърът открива своя първи сезон с постановката „Пристанала“. През 1941 г. театърът се премества под покрива на най-модерната за времето си в Северозападна България читалищна сграда – тази на читалище „Развитие“. През 1948 г. театърът се преименува на Врачански народен театър, а през 1965 г. започва сезона с името Врачански драматичен театър. От юни 1978 г. театърът се пренася в новооткритата сграда Дворец на културата, където се намира. Той разполага с голям салон със 748 места, камерна зала със 100 места, куклена зала с 80 места и балетна зала със 70 места. От 2000 г. Драматичен театър и Държавен куклен театър са обединени в Драматично-куклен театър Враца. Трупата е съставена от 68 души, от които 25 художествено творчески състав и 43 административно-технически. Младежки дом – Враца Младежкият дом в град Враца е първият младежки дом в България. Открит е през есента на 1968 година. През годините Младежкият дом се оформя като младежко пространство, предназначено за развитие и изява на творческите способности на младите хора. Сред проектите му са Международен младежки театрален фестивал „Време“; Регионален младежки фолклорен събор „Пръски от извора“; Национален ежегоден конкурс-рецитал за ботева поезия; „Rockalution“ – брейкденс турнири с международно участие; Национален турнир по спортни танци; Годишни награди за аматьорско изкуство „Опит за летене“; Турнир „Изгряващи звезди“ – за детски танцови двойки по спортни танци и др. Библиотеки и читалища Регионална библиотека „Христо Ботев“, открита 1954 г. Читалище „Развитие“ – Враца е основано през 1869 година и е най-старият културен институт в града. Читалищната библиотека разполага със 126 хил. тома литература. Сега читалището развива сериозна дейност по разпространение на информация както под формата на обучения, семинари, седмични радиопредавания, изяви в местната и национална телевизия, така и пряко сред своите над 2300 читатели. Читалище „Пробуда“ 1931 Филми, снимани във Враца Капитанът – 1963 г. Един миг свобода – 1970 г. Момчето си отива – 1972 г. Селянинът с колелото – 1974 г. Не си отивай! – 1976 г. Царска пиеса – 1982 г. Фаворитът 2 – 2006 г. Редовни събития 1 юни – Празник на Враца – решение на Общински съвет – Враца от 1997 година Ботеви дни – провеждат се ежегодно от 24 май до 2 юни и са посветени на Христо Ботев и неговата чета. Дните са съпроводени с богата културна програма – конкурси, рецитали, изложби и концерти. Кулминация на честванията са митингът-заря на 1 юни и всенародното поклонение на 2 юни на връх Околчица; Национален фестивал на малките театрални форми – организира се от Министерството на културата, Община Враца и Драматично-куклен театър – Враца. Провежда се всяка година в средата на май. Международен младежки театрален фестивал „Време“ – създаден през 1987 година от Театрална група „ТЕМП“ и Младежки дом – Враца; Младежки музикален форум и форум на младия слушател – организира се от Община Враца и Врачанската филхармония всяка година през месеците октомври и ноември; Врачански есенен панаир – организира се от Община Враца всяка година от 14 до 21 септември; Рокерски събор – Враца – провежда се ежегодно, през месец август, в близост до пещерата Леденика във Врачанския Балкан Атракции В източния и западния край на града функционират еко-увеселителни паркове, предлагащи различни атракции сред природата, като яздене на коне, стрелба с лък, пейнтбол и др. Врачанския Балкан предлага добри възможности за спускане в пещери, походи по многобройните екопътеки, спускане с въже (рапел) по водопад. Местни особености Врачански говор Врачанският говор е цветист, с тънки нюанси и богат подтекст. Специфичното му омекотяване (сиренье, беганье, тумбенье, тупанье) го прави приятен, забавен и атрактивен. Характерни са смяната на ударенията, както и пропускането на „х“ навсякъде, където е възможно (ода, убаво, фащам, гледаа, дадоа). Членната форма за мъжки род единствено число „о“ (гърбо, вместо гърба; врато, вместо врата; мъжо, вместо мъжа). Актьорът Краси Радков има основна заслуга в популяризирането на специфичния врачански говор. Чрез телевизионния си образ Гацо Бацов, той запознава българската публика с цветистите думи и изрази от Врачанско. Местна кухня От врачанско идват много автентични рецепти, както и много традиционни ястия с общ или недоизяснен произход. В село Згориград (4 km южно от града) се провежда кулинарен събор, където се събират и оценяват многобройни вкусни рецепти. Сирене по Врачански Кемерка Лучник Лютика Личности Във Враца са родени и творили голям брой личности, получили национално признание за постиженията си. Най-известните сред тях са: Родени във Враца Александър Илиев (1879 – 1901), революционер Александър Банишки (1913 – 1993), архитект Анастас Йованович (1817 – 1899), график и фотограф Ангел Ангелов (р. 1955), културолог Ангел Георгиев – Ачо (1944 – 2012), актьор Ангел Йоцов, революционер и общественик Ангел Кунов (р. 1941), геолог, професор Андрей Николов (1878 – 1959), скулптор Биляна Дудова (р. 1997), състезателка по свободна борба Борис Йоцов (1894 – 1945), славист и политик Борис Солтарийски (р. 1982), певец Bая Прокопиева (р. 2009), артист Венелин Прокопиев (р. 1981) тенис група „А“ Васил Кънчов (1862 – 1902), учен и политик Георги Матеев (DJ Balthazar) (р. 1977), музикант и диджей Георги Тишков (1946 – 2008), скулптор Димитраки Хаджитошев (1780 – 1827), възрожденски общественик Димитър Аврамов (р. 1943), политик Димитър Стамков, български революционер от ВМОРО, четник на Христо Димитров Кутруля Иван Атанасов, офицер Иван Марков, революционер от ВМОРО, четник на Петър Георгиев Иван Николов, български революционер от ВМОРО, четник на Кръстьо Българията Иван Ценов (1883 – 1967), математик Илия Беширов (1936 – 2007), скулптор Ивайло Младенов (р.1973), лекоатлет Йонислав Йотов (р.1991), певец Константин Партов (1893 – 1945), юрист и министър на правосъдието (1942 – 1944) Константин Стаменов (1925 – 2003), доцент, физик Красимир Радков (р. 1971), актьор Кръстьо Българията (1874 – 1913), революционер Кръстьо Пишурка (1823 – 1875), възрожденски деец и поет Людмил Младенов – Цвекето (1932 – 2008), живописец и поет Людмил Кирков (1933 – 1995), режисьор Мистер Сенко (1905 – 1987), илюзионист Мито Орозов (1859 – 1923), индустриалец Мадлен Алгафари (р. 1967), психотерапевт Мартин Петров (р. 1979), футболист Нарцис Торбов (р. 1963), учен и археолог Никола Георгиев Топчията (1878 – ?), български революционер от ВМОРО Нина Николина (р. 1975), поп певица Панайот Савов (1884 – 1972), индустриалец Панайот Танчев (р. 1948), професор, ортопед-травматолог Пенчо Георгиев (1900 – 1940), художник Радосвета Бояджиева (р. 1923), диригент Сидония Атанасова (1909 – 1994), художник Стоян Танчев (р. 1945), доцент, акушер-гинеколог Тодор Рачински (1929 – 1980), учен Тодор Харманджиев (1905 – 1993), писател Христанчо Матов (1862 – 1928), благодетел Христо Илиев Илиев (р. 1982), общественик Христо Тодоров, български революционер от ВМОРО, четник на Никола Георгиев Топчията Цветан Ангелов (1922 – 1982), детски писател Цветан Йончев (р. 1956), футболист Цвятко Бобошевски (1884 – 1952), виден държавник Чавдар Атанасов (р. 1973), футболист Поп Тодор Врачански, български книжовник от XVIII в. Поп Йоан, виден български книжовник от XVIII в. Други значими личности, свързани с Враца Елисавета Багряна (1893 – 1991), учител в СУ „Христо Ботев“ през 1915 – 1919 Николай Дойнов, историк, директор на историческия музей във Враца Софроний Врачански (1739 – 1813), духовник, живее в града през 1794 – 1797 Петко Р. Славейков (1827 – 1895), учител в СУ „Христо Ботев“ средата на 19 век Поп Теофан, български книжовник, монах от Рилския манастир, работил във Враца Валери Божинов, български футболист, играл в Ювентус, Манчестър Сити и понастоящем Ботев Враца. Спорт Спортни клубове В град Враца са съсредоточени много спортни дейности с голям брой спортни клубове. Най-популярен от тях е футболния клуб Ботев. Въпреки че футболът е най-популярният спорт, водната топка, борбата, спортната стрелба и леката атлетика също имат дългогодишни традиции. В последните години добри постижения имат и врачанските клубове по автомоделизъм, кик бокс и таекуон-до Спортни съоръжения Стадион „Христо Ботев“ – построен е през 1948 г. Намира се в източната част на Враца и е част от Спортен комплекс „Христо Ботев“. Капацитетът на стадиона е 32 000 зрители (25 000 седящи). В близост до стадиона функционират 3 тренировъчни игрища. Стадионът е постоянен дом на ФК Ботев (Враца) Закрит плувен басейн – 25-метров закрит плувен басейн с пет коридора. През летните месеци е в профилактика и не работи. Намира се в близост до стадион „Христо Ботев“. Открит плувен басейн – 50-метров открит плувен басейн с осем коридора, както и отделна водна пързалка и малък плитък басейн за деца. Работи през летните месеци. Намира се в близост до стадион „Христо Ботев“. Картинг писта – пистата във Враца е една от най-дългите писти в България. Общата дължина на трасето е над 1000 m. Пистата разполага с трибуни за около 1500 зрители. Покрита лекоатлетическа писта (намира се до стадион „Христо Ботев“) Зала за волейбол (до лекоатлетическата писта) Писта за автомоделизъм – пистата за автомоделизъм е една от най-новите и модерни писти. Намира се в близост до ЕГ „Йоан Екзарх“ Спортна зала „Вестител“ Спортна зала ППМГ Стрелбище ПО Външни препратки Сайт на Община Враца Новини от Враца и региона, обяви, бизнес каталог Снимки от Враца (Facebook) Хотели във Враца и Врачанския Балкан Инвестиции във Враца (информация и снимки) 360° виртуални снимки от Враца Радио и телевизия във Враца Бележки


source: wikipedia

text: Нико̀пол (; на гръцки: Νικόπολις) е град в Северна България. Той се намира в област Плевен на северната граница на България река Дунав. Градът е административен център на община Никопол. По данни на ГРАО към 15 юни 2023 г. в града живеят 3482 души по настоящ адрес и 4179 души по постоянен адрес. География Град Никопол е разположен на десния бряг на р. Дунав, на силно пресечен равнинен и хълмист терен. Намира се на 57 km североизточно от областния център Плевен и на 217 km от столицата София. Най-близките български градове са центровете на съседните общини: Гулянци – на 25 km югозападно и Белене – на 34 km югоизточно от Никопол. На отсрещния бряг на граничната река Дунав е румънският град Турну Мъгуреле – на 1 km до пристанището и 7 km до центъра му. Към Никопол водят два пътя от републиканската пътна мрежа: от запад II-34, посоки Плевен и Гулянци, и от юг II-52, посока Белене и Свищов. От север градът е естествено ограден от река Дунав, на запад е скалистият бряг на река Осъм, а на изток – стръмният дол на Ерменлуйска река. Най-широк е теренът на юг, към Въбелското плато, но и то е сравнително тясно. Градът е център на община Никопол, която обхваща селата: Асеново, Бацова махала, Въбел, Дебово, Драгаш войвода, Евлогиево, Жернов, Лозица, Любеново, Муселиево, Новачене, Санадиново и Черковица. Землището на град Никопол заема площ от 35,185 km2. Съседните селища са: на запад – Черковица, на югозапад – Жернов, на юг – Въбел и на югоизток – Драгаш войвода. Климатът е умерено-континентален и сравнително влажен вследствие близостта на река Дунав, с горещо лято и студена зима. История Според археологическите проучвания, най-ранните следи от живот датират от времето на старокаменната епоха. В района на хълма Калето са открити останки от времето на траките (1200 – 100 г. пр. н. е.) През Римско време По времето на Римската империя селището е включено в провинцията Мизия. По-късно, през IV век, след разделянето на Римската империя, остава в границите на Източната Римска империя (Византия). През 1059 г. получава името Никопол (Никополис – град на победите). От тази епоха датират откритите надгробни плочи на Авила Линхе и още една в чиято украса е изобразен римски конник, жертвеник, посветен на богинята Диана. Най-популярен е саркофагът, който е вграден в Чешмата на Елия, изградена през II век от обикновения римлянин Фронтона в памет на рано починалата му жена. През XIX век археологът Дижарден, трогнат от стиховете, поставя втора плоча с превод на френски. Сега към чешмата води хубава алея. Второ българско царство През 1393 г. при завладяването от османските турци на столицата на българското Търновско царство град Търново, българският цар Иван Шишман се намира в силно укрепената Никополска крепост, където заема отбранителна позиция. Така Никопол на практика става българска столица до 1395 г., когато в неравна битка е превзет от турските нашественици. Те убиват Иван Шишман на 3 юни 1395 г. и неговото царство престава да съществува като държава. След падането на Никопол градът става център на Никополския санджак, който обхващал територията на Търновското царство в границите от края на съществуването му. Към него са спадали казите Иврача (бълг. Враца), Ловча (бълг. Ловеч), Плевне (бълг. Плевен), Мроморнича (бълг. Мраморница) – до 1516 г. и др. Битката при Никопол от 1396 г. се състои на 25 септември близо до укрепения град и се явява краят на предпоследния голям кръстоносен поход в Средновековието. Поражението на силите, изпратени срещу османците от Франция, Англия, Шотландия, Унгария, Свещената Римска империя, Полша, Швейцария, Венеция, Генуа, Влашко, България и ордена на рицарите на Св. Йоан, е и последният удар срещу загиващото Второ българско царство и угасване на една от последните европейски надежди за спасяването на Константинопол. В бурните години на залеза на Второто българско царство Калимах и Ян Длугош посочват Никопол като „столица на България“, със стратегическо пристанище. Може би това произтича от факта, че Никопол е последната резиденция на цар Иван Шишман. Никополската крепост е наполовина заобиколена от река Дунав, от изток е защитена от висок хълм, докато останалата част от града е опасана с линия от ниски хълмове. Извън стените на града са вдигнати жилищни колиби. Според сведенията на летописците ѝ, на 16 октомври 1444 г. сборната кръстоносна армия на Владислав III Ягело и Янош Хуняди прави опит да разруши крепостните стени, изградени с малки камъни. Скоро кръстоносците изоставят това поради липса на достатъчно обсадна техника и поради отпора на защитниците, командувани от Мехмед бей. Тук към кръстоносната армия се присъединява отряд от 4000 влашки войници, водени от Влад II Дракул. През 1469 г., четвърт век след безуспешния поход на Владислав III Ягело и Янош Хуняди, през Никопол тържествено преминава шествието с мощите на свети Иван Рилски, пренесени от Търново в Рилския манастир. Под османско владичество През периода XV век – XVII век, по време на османското владичество, Никопол е един от най-големите военно-административни центрове със силна крепост и интензивен стопански, духовен и политически живот. През XVI-XVII век, до масовите им изселвания към Тракия, Никополският санджак е основният център на българските павликяни, а след активизирането на католическата пропаганда сред тях през XVII век става център на католическа епископия. През 1738 г. в Никопол населението е преобладаващо турско. Градът започва да запада през XVIII – XIX век и в крайна сметка загубва статута си на голям военно-административен и обществено-политически център. През 1871 г. общественикът Никола Кайтазов, учителят Симеон Василев Симеонов и свещеникът Христо Ламбринов основават първото читалище, наречено „Напредък“. За негов председател е избран Никола Кайтазов. Читалището се е помещавало в къщата на братя Никола и Димитър Кайтазови. През 1873 г. „Напредък“ започва да развива активна театрална дейност под ръководството на учителя Тодор Станчев, който пише и поставя поучителни пиеси. Станчев създава училищен хор, който по-късно ще прерасне в „Певческа дружина“ към читалището, в която участват както деца, така и възрастни, пеещи по ноти. Никопол в последните дни на османското владичество е с население около 20 хил. души, от които повечето са турци. Градът има три квартала: турски, български и еврейски, като в българския са построени красива църква и хубаво училище. Освобождение от османско владичество По време на освободителната Руско-турската война (1877 – 1878) Никопол е силно пострадал от руските батареи на отсрещния бряг на река Дунав, които с 63 обсадни и полеви оръдия го обстрелват масивно по време на десанта при Свищов, за да отвлекат вниманието на турците. На 15 юни (стар стил) / 27 юни (нов стил) градът е подпален и продължава да гори една седмица. След преминаване на Дунав при Свищов, за превземане на крепостта на Никопол руското командване изпраща Западния отряд от 35 000 души, командван от генерал Криденер. Той настъпва към града с IX Армейски корпус в състав: по 6 полка пехота и кавалерия, 2 бригади и 2 батареи артилерия и 1 сапьорна рота. Силите са разделени на 2 колони: дясната да овладее и задържи с. Въбел и да подпомага главният удар на лявата от запад и югозапад, където противниковата отбрана е най-слаба. Битката започва сутринта на 3/15 юли около 4 ч. Турските войски (около 8500 души под командването на Хасан паша) са заели широк отбранителен фронт на 2 линии в селата около града – от Ерменлуй (Драгаш войвода) чак до Сомовит. Затова лявата колона се разделя на две подколони при с. Дебово: първа – между реките Осъм и Вит през селата Гаурене (Милковица), Сомовит и Черковица и втора – около река Осъм през Муселиево и Джорно (Жернов). След Гаурене част от първата се отделя и преминава към втората, която овладява последователно с боеве Муселиево и Джорно. Около 14 ч. полковник Иван Тутолмин превзема Сомовит. Сраженията през деня се водят при крайно тежки условия: температурата е над 35 °C, а в околността няма питейна вода. Дясната колона атакува, но напредва по-бавно: от юг превзема редута северно от Въбел и част от Никополския овраг, но го овладява напълно едва в 19 часа, когато турците се прибират в крепостта, а настъплението от югоизток е спряно. Вечерта се прекратяват боевете, но руските войски са превзели първата отбранителна линия на турците и по-важната част от втората като плътно са обсадили града. На сутринта под заплахата от бунт на войската си Хасан паша се предава с целия останал гарнизон. Пленени са 7000 турски войници и изпратени в Букурещ. Придвижващият се към града Осман паша е принуден да се насочи към Плевен. Така на 4/16 юли 1877 г. Никопол е освободен от османско владичество. Паметници Население Численост на населението според преброяванията през годините: Етническият състав включва 889 българи и 1940 турци. Политика На изборите за кмет след 1989 г. са получени следните резултати: 1991 – инж. Иван Дрончев (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на първи тур с 57 % срещу Цветан Петров (Народен съюз). 1995 – инж. Иван Дрончев (независим). 1999 – инж. Любен Лаков (БСП) печели на втори тур с 53 % срещу Пеньо Стоянов (независим). 2003 – инж. Любен Лаков (БСП, ПД „Социалдемократи“) печели на втори тур с 64 % срещу Пеньо Стоянов (БЗНС – Народен съюз). 2007 – Валерий Желязков (БЗНС) печели на втори тур с 52,36 % срещу Любен Лаков (БСП). 2011 – Емил Бебенов (БСП) печели на втори тур с 54,23 % срещу Валерий Желязков (ГЕРБ). 2015 – Валерий Желязков (ГЕРБ) печели на втори тур с 51,36 % срещу Емил Бебенов (БСП). Икономика Град Никопол има пристанище на река Дунав. Там е изграден фериботен кей – съоръжение, с помощта на което пътува ферибот до отсрещния град Турну Мъгуреле на румънския бряг и обратно. Корабите правят на ден по 2 курса във всяка посока по 30 минути: от Никопол тръгват в 11 и 17 ч., а от Турну Мъгуреле – в 10 и 18 ч. Заради ферибота е основно ремонтиран и застлан с нова асфалтова настилка пътят Плевен – Асеново – Никопол. През 1965 година в Никопол е създаден завод за батерии на брега на Дунав. Той е модернизиран през 1984 г., когато е построен нов сграден фонд. През 1998 година е приватизиран от частната компания „Батерия АД“. Ha българския пазар присъства c марката батерии „МАХ“. От 2013 г. заводът е обявен за продажба с лиценз за производство на хлор-цинкови и въглеродно-цинкови батерии, и разработен проект за производство на литиеви акумулатори с капацитет от 20 до 50 Ah и напрежение 3,2 V. С този проект се предвижда заводът да стане единственият по рода си в Източна и Средна Европа. Правени са разработки за построяване на хидровъзел „Никопол-Турну Мъгуреле“, които са възобновени. Според анализ на екоминистерството от 1999 г. то ще доведе до повишаване на нивото на реката със 7 m, 3/4 от Никопол и 500 хил. дка земеделски земи ще бъде залети, като Никопол ще остане само на високата част на платото. Останалите критики са стандартните за хидротехнически съоръжения. Други: „ЕЛИЯ“ АД – производство на електроизмервателна апаратура „Чайка“ АД – производство на работно и фирмено облекло През 2000 г. в град Никопол е създаден Център за общинско развитие „Милениум-Никопол“ за стимулиране и подпомагане на местната икономика, здравеопазване, култура, спорт и туризъм. Обществени институции Община Районно полицейско управление Районен съд Нотариус Общинска служба „Земеделие“ Многопрофилна болница за активно лечение Бензиностанции – Ултра Никопол и Benzinarie (в центъра); Петрол (на разклона за Черковица) Банки – ДСК и Пощенска банка (Юробанк) Граничен контролно-пропускателен пункт за ферибота Училища и детски градини: Средно училище „Христо Ботев“ Детска градина No 1 „Щастливо детство“ Народно читалище „Напредък 1871“ Бюро по труда Забележителности Никопол е част от Природен парк Персина. В региона на града има защитени видове и обекти като Скалната църква, дървото гинко билоба, сладък корен и др. Крупна културна забележителност в града е Никополската крепост, наричана от местното население просто „Калето“. Тя е създадена от римляните като граничен укрепен пост. Около него се изгражда селището Секуриска, наречено по-късно Никополис. На Калето е построена защитената Скална църква – част от манастирски комплекс от Х-ХI век. Там е запазена част от големия дворец на един от последните български царе Иван Шишман. Най-старият запазен паметник е кръстокуполната църква „Св. св. Петър и Павел“, строена през XIII – XIV век, позната като „Манастирчето“. В Никопол има пет паметника на руски войници и офицери, загинали за освобождението на града през Руско-турската война 1877 – 1878 г. Най-големият от тях е паметникът на победата, построен през 1906 г. в чест на руските войни, загинали в битката за освобождението на гр. Никопол на 3 – 4/15 – 16 юли 1877 г. Почти в центъра на града се намира Паметникът на кръстоносците, преминали през града през XII век. Художественият монумент „600 години от битката при Никопол“ е посветен на единството на европейските народи. Чешмата на Елия се намира в южната част на гр. Никопол, на 1 km от река Дунав. Представлява античен саркофаг от II век с латински надпис, който по-късно е вграден в чешма. Челната и стена е висока З m и широка 4 m. В днешно време е действаща изворна чешма и е регистрирана като паметник на културата. Църква „Успение Богородично“ е построена през Възраждането и богато украсена с дърворезба и икони. Днес е действащ православен храм. В Никопол се намира тюрбето (гробницата) на мюсюлманския светец Али Коч Баба. Според османските архиви от XVI век, Али Коч Баба е дервиш, обявен за светец. Допреди 20 години на хълма се е издигал вековен дъб. Според преданието, той е израснал от овчарската гега на Али Коч Баба, който я забил там, преди да издъхне. Мюсюлманският светец е почитан като лечител с тържества, които съвпадат с православния Гергьовден. В южната част на Никопол се намира Смоляновата къща, която днес е къща музей „Васил Левски“. Представлява типична градска българска къща от преди Освобождението. Една от къщите на сем. Смолянови, в която се е укривал Васил Левски. Реставрирана през 1968 г. и днес е със статута на етнографски музей. В града има музей, в който се намират много от находките, намерени при разкопки, както и много запазени стари книги и снимки на стария град. В художествената галерия са изложени 55 творби, дарени през последните 40 години, предимно от местни художници и скулптори. Редовни събития Редовни събития в града са ежегодните Крайдунавски празници, за които са характерни представленията на самодейни състави, концерти, изнасяни от училището и читалището, изпращане на абитуриентския випуск, както и други културни събития. Друго редовно събитие е празникът на града. Отбелязва се в дните петък, събота и неделя от седмицата, в която се отбелязва църковният празник Успение на Пресвета Богородица (около 15 август). Празникът се празнува 3 дни от всички жители с много забавления, пазаруване и весели моменти. Спорт Футболният клуб на града се казва „Ситомир“. Личности Тодор Балина – религиозен и политически деец, водач на бунт през 1598 г. в Търново с архиепископ Дионисий Рали. Никола Димитров Найденов (6. VI. 1880 – 25. XII. 1939 г.) – съосновател на Радикалдемократическата партия. Константин Димитров Коцев – род. 1891 г. – началник на канцеларията при Министерството на войната, командир на 9-а пехотна Плевенска дивизия, генерал-майор. Любен Г. Икономов – професор в Инженерно-строителния институт (ВИАС). От 1945 до смъртта си през 1956 г. живее в София. Боян Икономов (1900 – 1973) – именит композитор, първите му по-значителни прояви са във Франция и Швейцария. Автор на 3 симфонии, 6 квартета, 2 инструментални концерта, операта „Индже“ и балетите „Седемте смъртни прегрешения“, „Трагедията на Отело“ и „Светлината залива всичко“. Умира на 27 март 1973 г. в София. Проф. Ибрахим Тосун Татарлъ (1925 – 2013) – народен представител в VII ВНС и XXXVI и XXXVII народно събрание, лингвист и фолклорист, основател на катедрата по турски език и литература в Софийския университет. Ибрахим Карахасан-Чънар (р. 1955 г.) – писател, историк, етнолог, журналист; автор на тетралогията „Светът на исляма“, както и на книгите „Турция“, „Етническите малцинства в България“ и „Етническа и религиозна мозайка на България“ Доц. Александър И. Шикаланов – род. 1955 г., компютърен специалист, преподавател в УНСС и УниБИТ. Йордан Тодоров (р. 1980 г.) – журналист, режисьор на документални филми, писател. Кирил Монков (р. 1974 г.) – художник в областта на кавалетната и монументалната живопис. Венцислав Василев (р. 1959 г.) – художник в областта на живописта и скулптурата. Никопол в изкуството В Никопол се развива част от действието в романа „Far from the Danube“ на британския писател Кристофър Бакстън. Главният герой в него е българката Мария Искра, която загубва баща си, преживява битката край Никопол и спасява живота на френския рицар Жил Гюитон. Мария Искра напуска България, за да последва любимия си през няколко европейски държави до родната му Нормандия. Градът дава името си на героя Алсид Никопол от научно-фантастичната трилогия „Никопол“. Неин автор е легендарният френски автор на комикси от босненски произход Енки Билал. Първата история на града, „Никопол през вековете“, е публикувана от Александър Бохачек през 1937 г. Други Морският нос Никопол на остров Ливингстън в Антарктика е наименуван в чест на града. Литература Филип Станиславов. Описание на Северна България. Петър Парчевич. Завещание. София, „Буквица“, ISBN 978-954-92858-5-7; Bulgarian Catholics – Mater Europa 1 (2) – изтрит. Външни препратки Сайт на община Никопол Радио и телевизия в Никопол Източници


text: Белоградчѝк (изписване до 1945: Бѣлоградчѝкъ) е малък град в област Видин, Северозападна България. Той е административен център на едноименната община Белоградчик. Населението на града към 31 декември 2020 година е 4339 жители, което го прави второто по големина населено място в областта. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г. в града живеят 4645 души по настоящ адрес и 5482 души по постоянен адрес. Градът е живописно разположен в западната част на Стара планина, в югозападното подножие на Белоградчишкия венец. Благоустроен и приветлив, Белоградчик е сред атрактивните туристически обекти на България. Предлага възможности за излетен, пещерен и конгресен туризъм, алпинизъм, лов и риболов, спорт и астрономически наблюдения. Девизът на града е „Вечен и млад“. География Преди около 230 млн. години (в края на палеозойската ера) в този район се наслоили песъчливо-мергелни скали. По-късно те били залети от море, на дъното на което се отлагали довлечените от реките пясък, чакъл и глина. С течение на времето тези материали били свързани от силициева или пясъчно-глинеста спойка. Така се получили конгломерати и пясъчници, известни като пъстър пясъчник. Поради обагрянето с железен окис те придобили червеникав оттенък. През юрския период върху пясъчниците се наслоили сиви и кремавобели варовици. Те изграждат челата на сегашните Белоградчишки Венец и Ведерник. При нагъването на Стара планина този район се превърнал в суша. В най-високата му част се появили пукнатини, където започнала разрушителната работа на водата, ветровете и колебанията на температурата. Тази дейност достигнала до пясъчниците. Поради нееднаквата си твърдост те се рушали неравномерно. Така в продължение на милиони години се създали причудливите форми на Белоградчишките скали. В пясъчника и варовика се образували и над сто пещери, богати на красиви образувания, пропасти и интересна фауна. Най-известната пещера — Магура (дълга над 2500 м), е благоустроена: има осветление и обезопасителни съоръжения. Заедно с района наоколо Магурата е обявена за природна забележителност. От юни 2015 г. е отворена за посещения още една пещера в региона — пещера Венеца, в която има множество различни образувания с цветно осветление. Население Долната таблица показва изменението на населението на града в периода след Втората световна война (1946 – 2021): История Античност Селището е създадено по времето на римляните, които построяват крепост на същото място, където се намират и днешните останки от Белоградчишката крепост. В първите турски документи от началото на владичеството го наричат Белград, тъй като по-голяма част от къщите през този период са били изградени от плет, кал и вар, което е придавало особена белота на града на фона на червените скали. По-късно, за да го отличат от сръбския град Белград, го наричат Белградин (малък Белград). Средновековие През XIV век Белоградчик е бил част от Видинското царство. Белоградчишката крепост била сред най-трудно превземаемите в царството. Османско владичество Има сведения за неговото съществуване в турски регистър от 1454 година. През османското владичество жителите са се занимавали главно със занаятчийство и земеделие. През 1850 г. избухва въстание, което е потушено с кръв. След Освобождението Крепостта е възстановена до днешния си вид и след Освобождението. Във войната от 1885 година, малко след Съединението на Източна Румелия с Княжество България, сърбите правят първия си опит да превземат града, но са разгромени. При избухването на Балканската война петима души от Белоградчик са доброволци в Македоно-одринското опълчение. През лятото на 1913 г., по време на Междусъюзническата война, край града се водят боеве. От запад настъпват сръбските войски. Отбраната на града е набързо организирана. Създаден е Белоградчишкият отряд, който включва части на 9-а пехотна Плевенска дивизия и 3 опълченски дружини, пристигнали от Видин. На 8 юли 1913 г. сърбите настъпват срещу града. Опълченските дружини се разбягват. Само плевенските полкове влизат в боя, но не успяват да спрат натиска на противника. На 9 юли 1913 г. сърбите завземат Белоградчик. Тук те се свързват с румънските войски, настъпили към града от север. През 30-те години на XX век в гр. Белоградчик излиза вестник „Ведерник“. Религии Населението изповядва източноправославното християнство. Храм „Св.вмчк Георги Победоносец“ е възстановен през 1868 г. след пожар. През 1751 г. османската власт построява Хаджъ Хюсеин джамия. Политика 1995 – Владимир Живков (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на първи тур с 63% срещу Ани Панчев (СДС) 1999 – Емил Цанков (ОДС) печели на втори тур с 56% срещу Ангел Джунински (БСП) 2003 – Емил Цанков (Всички за Белоградчик) печели на втори тур с 55% срещу Борис Николов (независим) 2004 – Изборите в Белоградчик са анулирани за използване на фалшиви бюлетини 2004 – Людмил Антов (независим) печели на втори тур с 58% срещу Емил Цанков (Всички за Белоградчик) 2007 – Емил Цанков (независим) печели на втори тур с 51% срещу Людмил Антов (БСП) 2011 – Борис Николов (Български социалдемократи) печели на балотаж срещу Людмил Антов (БСП) 2015 – Борис Николов (БСП) 2019 – Борис Николов (БСП, ДПС) Икономика Обществени институции Забележителности Музеи Исторически музей – Белоградчик разполага с фонд от над 6000 експоната. Помещава се в „Пановата къща“ (паметника на културата) – ярък представител на предбалканската възрожденска архитектура. Строена е през 1810 г. Тя е двуетажна, с обрамчени с дъски стени, с два чардака, с изграден от камък първи и еркерно издаден втори етаж. Това архитектурно бижу на Белоградчик е скътало в себе си бита и народната култура, стремежа към красота и жажда на българина за свобода през епохата на българското Възраждане. Експозицията запознава със социално–икономическото развитие на Белоградчик и района през 18. – 19. век. Музеят разполага с три отдела: експозиция 18 – 19 век, Природа (Природонаучен музей), Художествена галерия „Вълчо Вълчев“. Природонаучният музей разполага с експозиция от 520 експоната и фонд от още 2500. Представя най-атрактивната част от богатото биологично разнообразие на цяла Северозападна България, вкл. много ендемитни и реликтни видове от Балканите и Европа. Художествената галерия в Белоградчик е открита на 21.06.1983 година. Сградата, в която се помещава, е била банка, но през 1980 година се взема решение за реконструирането и превръщането ѝ в Художествена галерия. Разполага с три зали, като едната е за постоянна експозиция, а в другите две периодически се сменят експозиците с гостуващи изложби на художници, майстори на народните и художествени занаяти. Художественият фонд включва над 180 картини – живопис и графика. Тук могат да се видят оригинали на Владимир Димитров-Майстора, Стоян Венев, Иван Христов, Анета Драгушан, Георги Петров и Багит Бапишев. По-голямата част от фонда е набиран чрез провеждащите се до 1989 година международни пленери по живопис. На 29 май 2019 г. е открит Салон за наивистично и интуитивно излуство. Белоградчишка крепост Крепостта „Калето“ е една от най-добре запазените в страната. Използвайки естествената непристъпност на скалите, през I – III век римляните поддържат тук крепост за охрана на стратегическите пътища, които пресичат района. В късната античност тя е част от отбранителната система на Римската, после Византийската империя, изградена по северните склонове на Стара планина. Крепостта е доизградена от българите. Значението и нараства след обособяването на Видинското царство, включващо териториите на днешна Северозападна България, части от Източна Сърбия и Югоизточна Румъния. Една от последните крепости (тогава с име Белград), завладяна от турците в края на XIV век. Последните настаняват тук гарнизон, играещ важна роля в охраната на западните области на държавата и в потушаването на въстанията на българското население. В периода 1805 – 1837 г. се разширява и преустроява за огнестрелно оръжие под ръководството на френски и италиански инженери. Паметните плочи във връзка със строежа са на турски и български език – единствен случай в историята на строежите на турските крепости. Състои се от 3 двора (всеки с възможност за самостоятелна защита) с обща площ 10 211 кв. м и едно отделно укрепление. Има две главни порти – Видин капия и Ниш капия. На крепостните стени (височина до 10 м) са изградени амбразури за пушки. За оръдията са построени три бастиона за 15 – 16 оръдия. Във военно време броят на защитниците на крепостта и околните възвишения достига до 3000 души. Белоградчишката крепост е обявена за паметник на културата, през 1985 г. с национално значение, пригодена за масови посещения. От най-високата част на крепостта известна като Първа плоча се разкрива неповторима панорама. На юг погледът гали нагънатото било на Стара Планина, от връх Ком до Връшка чука, на запад е привлечен от островърхите медни планини на Карпатите, а в ниското намира покой във фантастиката на Белоградчишките скали. Част е от Стоте национални туристически обекта на Българския туристически съюз: Белоградчишки скали и крепост. Без почивен ден. Има печат на БТС. Белоградчишки скали Белоградчишките скали са красиви скални образувания край едноименния град. Един от уникалните природни феномени, който няма аналог в света. Тази скална приказка се простира от запад на изток от връх Ведерник около град Белоградчик, село Боровица до село Белотинци. Районът е с дължина около 30 км и ширина от 3 – 6 км. Белоградчишките скали са впечатляващи не само със своята възраст над 230 млн. години, но и с десетките легенди за причудливите природни форми, като Мадоната, Монасите, Конникът, Ученичката, Дервишът, Мечката, Адам и Ева, Хайдут Велко, Замъкът, Кукувицата, Гъбите, Лъвът, Камилата, Тракийската богиня Бендида, Орфей и Вкаменената сватба и др. Включени са в списъка на Стоте национални туристически обекта на БТС. Астрономическа обсерватория Белоградчишката обсерватория е една от двете обсерватории на Института по астрономия, наред с Роженската. Редовни събития Празникът на града е на Петровден. „Опера на върховете – Белоградчик и скали“ – ежегоден летен фестивал. Новаторска идея на режисьора акад. Пламен Карталов, чиито необичайни сценични решения и замисъл на авторска режисьорска интерпретация са свързани с раждането им сред магическата красота на Белоградчишките скали. Те дават на публиката възможност по друг начин да усети любимите си произведения. Заедно със спектаклите, които се провеждат в първия двор на крепостта, се предлага и специално културно събитие – посещение на пещерата Магурата за необикновения спектакъл пърформънс „ВАГНЕР МАГУРА – Богове, Великани, Джуджета и Валкюри“. Първият летен фестивал е осъществен през 2016 г. от Софийска опера и балет и община Белоградчик. Фолклор Едно значимо ежегодно събитие е тридневният фолклорен фестивал „От Тимок до Искър". Спорт Волейболният отбор на града – ВК Град, се подвизава във втория ешелон на българския волейбол – НВЛ Висша лига (волейбол). Футболният отбор - ФК Балкан се състезава в „А“ ОФГ Видин. Личности Проф. Борис Асенов Николов, д-р на военните науки. Роден на 1 април 1924 г. в с. Сливовник, починал на 5 юни 1990 г. Първият доктор на военните науки в България. Съавтор на „Военен атлас“. Автор на няколко книги, между които „Война и география“ и „Средиземно море и неговите врати и ключове“, публикувани на много езици и използвани като задължително четиво във военните академии в Пекин и Анкара. Димитър Бакърджиев (1880 – 1919), български революционер, войвода на ВМОРО Кирил Старцев (1895-1962), бивш кмет на Русе, роден в Белоградчик. Побратимени градове Княжевац, Сърбия Дубно, Украйна Фотогалерия Източници Библиография Емил Павлов. Белоградчик – красива природа и човешки традиции. – В: Същият. Семиотика и култура. Благоевград, УИ „Неофит Рилски“, 2005 Белоградчик. Албум от колекцията на Милен Бъзински. С., Календар, 2011 Външни препратки Стар сайт на Община Белоградчик Официален сайт на Община Белоградчик град Белоградчик Белоградчишки скали – информационен сайт Радио и телевизия в Белоградчик Герб на Белоградчик


text: Грама̀да е град, разположен в Северозападна България. Той е административен център на община Грамада, област Видин. География Община Грамада е разположена в Северозападната част на България, в централната част на област Видин. Граничи с общините Кула, Макреш, Димово и Видин. Състои се от 8 населени места – гр. Грамада и селата Тошевци, Бранковци, Медешевци, Милчина лъка, Бояново, Водна и Срацимирово. Територията на общината е 184.443 дка. Относителният дял спрямо територията на област Видин е 6%. Средната надморска височина е 210 m. Общият селскостопански фонд е 136 664 дка. Горската територия – 37 985 дка История Според разкази на стари хора, пашата в с. Грамада /днешния гр. Грамада/ имал трима сина – единият се казвал Урбаба, вторият – Бранко, а на третия името не е известно. Когато пораснали и били вече женени, Урбаба идва и се настанява на землището на с. Тошевци, а Бранко на землището на днешното с. Бранковци. През лятото на 1950 година, по време на колективизацията, 265 членове на новосъздаденото Трудово кооперативно земеделско стопанство (ТКЗС) правят неуспешни опити да го напуснат. По това време 6 семейства (25 души) от селото са принудително изселени. През зимата на 1950 – 1951 година, по време на довелата до Кулските събития насилствена кампания за „масовизация“ на колективизацията, жители на селото са изпращани на принудителна работа в кариерите при строежа на ВЕЦ „Китка“ над Горни Лом. Самите Кулски събития започват в Грамада на 21 март 1951 година, когато жителите на селото нападат ТКЗС-то и си вземат обратно събраните в него добитък и инвентар. Намиращите се по това време в Кула Тодор Живков, секретар на Централния комитет, и Нинко Стефанов, първи секретар на Окръжния комитет на Българската комунистическа партия във Видин, отиват в Грамада, където е свикано селско събрание, и се опитват да убедят селяните да се върнат в ТКЗС, но са освирквани и се отказват. Живков дава нареждане на следващия ден добитъкът и инвентарът да бъде събран обратно, като за тази цел са извикани комунисти от съседното село Тошевци. Според някои свидетели той лично участва в това, заплашвайки с оръжие селяните. Макар имуществото да е конфискувано, почти цялото село подава заявления за напускане на ТКЗС и в него остават едва около 60 души. Население Численост на населението според преброяванията през годините: Етническият състав включва 1402 българи и 25 цигани. Икономика Обществени институции Политика 2006 г. – извънредни избори за кмет, след отстраняването на Веса Микова с решение на Върховния съд. Печели кандидатът на НДСВ Николай Любенов на 26.02.2006 г. с над 60 % от гласовете. Любенов е подкрепен от НДСВ и ОБТ, а предишният кмет Веса Микова – от БСП, БСД, БЗНС-НС и ДПС. Управлението на Микова ще се запомни, освен с отстраняването и от съда (за първи път в историята на община Грамада е отстранен кмет), с привлечените мащабни инвестиции за няколко милиона лева и с успешното кандидатстване по проекти. 2003 – Веса Микова (Българска социалдемокрация) печели на втори тур с 52% срещу Нешо Нейков (БСП). 1999 – Нешо Нейков (БСП) печели на втори тур с 51% срещу Димитър Миков (независим). 1995 – Нешо Нейков (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на първи тур с 66% срещу Андрей Андреев (Народен съюз). Културни и природни забележителности Театри Музеи Паметник на Мико Нинов, разположен в центъра на града. Каменни чутури Каменни чутури са големи камъни с дупка в средата. Броят им е много голям. До тях се стига с екопътека. Чутурите са природен феномен. Заемат площ от около 500 дка и наподобяват гора. Това всъщност са вкаменелости, разхвърляни в безпорядък на разстояние от 2 - 3 до 10 и повече метра. Средната им дебелина е около 50 cm в диаметър, но има и двойно по-големи. Всичките имат форма на прерязано дърво и отвор в средата, който продължава до основата им. В някои от тях са намерени въглени, което потвърждава предположението, че може би това са останки от „вкаменена гора“, но направените разкопки не са установили наличието на корени. Чутурите са от плътна варовикова маса, примесена с кремъчни и кристални частици. Външната им част е неравна, като по цвят и форма наподобява кората на дърво. Техният произход остава забулен в тайна. Местността „Чутурите“ е с площ 18 – 20 дка. и представлява ниско изсечена вкаменена гора. Чутурите са обявени за природна забележителност през 1968 по заповед No 37/11 на Министерството на горите и горската промишленост. Една от целите на настоящия проект е тази „каменна гора“ да се реставрира, като се превърне в малък парк и да се запази и съхрани за идните поколения, а така също и опазване местообитания на застрашени, уязвими и редки растителни видове. Изграденият 700-метров път, водещ към природната забележителност следва съществуваща пътека. В някои участъци тя е разширена и подравнена, а така също и почистена от изсъхнали дървета и прораснали храсти. Предпазен парапет за безопасно преминаване и три броя малки дървени мостове са построени за пресичане на реката. На определени места по трасето са изградени заслони с огнища и пейки за почивка, съобразени с изискванията за безопасност на използващите ги хора. Трасето е маркирано с табели и указателни знаци. Преобладаващия материал на изградените съоръжения по протежение на пътеката е дърво. Пътят до местността „Чутурите“ предоставя възможност за наблюдение на интересни природни образувания и редки растителни и животински видове. За всички градски жители от близки и по-далечни градове, вкаменената гора „Чутурите“ предлага релаксираща еднодневна разходка сред екологично чистата и недотам позната красива природа на Грамада, част от туристическа дестинация Видин – Грамада – езеро Рабиша – Белогарадчик. На източната окрайнина на Маренска махала, осеяна с камъни от разна големина и форма, лежи една местност, която носи името „Чутурите“. Тази местност обхваща едно пространство от около 18 – 20 декара земна площ, която се заключава: на север до южния стръмен и скалист бряг на реката, на изток-до местността „Кленя“ – стръмен и широк дол, който води от юг към север и се открива в дола на грамадската река, а на юг и запад граничи с постройките на ТКЗС стопанство /кошари, сгради и др./ Самата местност съставлява продължение на околния равнинен терен, върху който са разположени сградите на земеделското стопанство, южната половина на селото и голяма част от селските ниви. Целият този дял земя има общ наклон от юг към север, където протича реката, а самото място на „Чутурите“ изглежда ?далоб? хлътнало и от него почва началото си стръмен дол към реката – Нешков дол. Като се погледнат от далеч и от страни Чутурите правят впечатление на ниско изсечена гора, на височина 50 – 60 cm над земята. Едва като се навлезе в Чутурите, човек вижда, че това не е жива гора, каменна такава. Едни от вкаменелостите са съвършено добре запазени /цялостни/, други са доста пострадали от атмосферното влияние и от пакостната ръка на човека. Много от тези вкаменелости са отнесени в селото за стопански нужди. С особено внимание и предпазливост са извадени на земята заедно с корените няколко от тези вкаменелости. По всички вкаменени бутури личат ясно местата на по няколко корени, които да следват от дънера към земята. Общо взето всички изкъртени из земята бутури се указаха всадени в тънък пласт чернозем, под който и около който има само напукан варовик, чиито междини са изпълнени с тънък пласт хумус, без никакве следи от пясък /льос/ или чакъл. Ако се приеме, че Чутурите представляват вкаменена праисторическа девствена гора, цялото пространство на Чутурите, което е било обрасло с вековна гора, ще да е било заляно с вода и засипано след това до известна дълбочина със земя – и всичко това е причинило смъртта и после вкаменяването на дърветата под земята. Личности Димитър Атанасов (1894 – 1979) – агроном и фитопатолог Павлина Панова (р. 1967 г.) – съдия и председател на Конституционния съд на България Други Язовир „Фарафун“, на около 1,5 km черен път от Грамада. Предлага спортен риболов. Бележки Цитирани източници Външни препратки Стар сайт на Община Грамада Актуален сайт на община Грамада Радио и телевизия в Грамада


text: Брѐгово () е град, разположен в най-северозападната част на България. Той е административен център на община Брегово, област Видин. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г. в града живеят 2161 души по настоящ адрес и 2265 души по постоянен адрес. География Брегово е малък град, намиращ се на границата с Република Сърбия. Той е разположен на 6 километра от устието на река Тимок, която се влива в река Дунав. Намира се на 26 km от областния център Видин, на 84 km от Лом и на 223 km от столицата София. Градът е известен и с това, че през него преминава най-краткият път от Северна България за Централна Европа благодарение на пуснатото в експлоатация ГКПП Брегово (1978 г.). Местности В землището на град Брегово са разположени 18 местности: История Първото упоменаване на града е от 1560 година, когато фигурира в османски регистър. Името идва от „брег“. Селището се споменава от Феликс Каниц във връзка със сражението при Велики Извор, като авторът сочи, че в Брегово работят църква и училище. При избухването на Балканската война в 1912 година 2 души от Брегово са доброволци в Македоно-одринското опълчение. В първите години на комунистическия режим в повечето влашки села във Видинско голямо влияние има Българският земеделски народен съюз – Никола Петков. През 1947 година в селото се стига до насилствена саморазправа с комунистически агитатори, събиращи т.нар. наряди. През 1950 – 1951 година 21 семейства (84 души) от селото са принудително изселени от режима. През 1951 година Държавна сигурност разкрива голяма горянска група, ръководена от Борис Чунов, действаща в Брегово и съседните села Балей, Връв и Ракитница. Проведени са три показни процеса във Видин и Враца, като от арестуваните 60 души, 42-ма са осъдени, включително седем души на смърт. В същото време комунистите също се стремят да спечелят подкрепата на влашката общност. С времето тази политика постига известен успех и някои власи се издигат до важни постове в местната партийна номенклатура. Повечето от тях са от Брегово, като селото започва да бъде наричано в района „Сталинград“, а през 1974 година получава статут на град, превръщайки се в опора на комунистическото влияние в района. Население Населението се състои от т.нар. власи, за произхода на които все още се спори. В миналото селото се е състояло от 2 български и една влашка махала, като после българските махали са били претопени. Населението говори български и влашки език. Влашкият е разпространен и на другия бряг на Тимок – в Сърбия, където ползват и двата – влашки и сръбски езици, в ежедневното общуване. Близостта на обичаите, лекотата на общуването и винопроизводството на двата бряга на Тимок при устието му благоприятстват за развитието на съседски взаимоотношения. Градът, както и общината, на която е център, са с отрицателен прираст на населението. Делът на ромското население в града наближава 15% с трайна тенденция за увеличаване. Численост на населението според преброяванията през годините: Етническият състав включва 2300 българи и 125 цигани. Религии Църквата „Успение на Пресвета Богородица“ е построена на мястото на старата църква и е завършена през 1853 година. Политика 2019 – Илиян Бърсанов (ГЕРБ) печели на втори тур с 216 гласа срещу Милчо Лалов (БСП). 2015 – Милчо Лалов (БСП) печели на първи тур. 2011 – Милчо Лалов (БСП) печели на първи тур. 2007 – Милчо Лалов (БСП) печели на първи тур. 2003 – Милчо Лалов (БСП) печели на първи тур с 54% срещу Венизел Тропоцелов (НДСВ). 1999 – Милчо Лалов (БСП) печели на първи тур с 58% срещу Александър Попов (ОДС – СДС, Народен съюз, БСДС). 1995 – Александър Фирков (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на първи тур с 58% срещу Вилим Томов (Коалиция СДС, Народен съюз). Настоящ заместник-кмет е Кремена Гогорицова. Икономика Безработицата, предизвикана от унищожаването на Консервения комбинат, Филиала за помпи на „ВИПОМ“ Видин, ТПК „6 септември“, ТКЗС „Тимок“ в града е големият проблем, който не може да бъде решен вече от няколко кметски управи след 1989 г. Слабо е застъпена частната инициатива и то най-вече в сектор Търговия на дребно с оглед откриването на работни места. Основен поминък на населението е личното стопанство посредством нископродуктивно земеделие и замиращо животновъдство. Работни места има главно в общинската администрация, образованието (все още съществува средно общообразователно училище „Св, св. Кирил и Методий“), социалния патронаж. Всички те са ползватели на средства от държавния бюджет. Търговските обекти за хранителни стоки, железария, питейните заведения също осигуряват минимална заетост. Обществени институции Забележителности Поречието на река Тимок десетилетия е било забранено за пребиваване заради съществуващата гранична зона. Поради това се е превърнало в оазис на дивата природа. Театри Градът разполага с читалище и кинотеатър с 600 места. Във всички населени места на общината е запазена читалищната дейност. В гр. Брегово има самодеен фолклорен ансамбъл с ръководител Димитър Карчев, детски фолклорен състав с ръководител Татяна Стойкова, ученически духов оркестър с ръководител Христо Христов. Музеи Сградата на бившия градски музей е реституирана. Редовни събития Всяка година през месец май в община Брегово се провеждат Тимошки културни празници „Тимошка пролет“ с участието на самодейни състави от общината и от съседна Сърбия – празници, наситени с културни, просветни и общозначими мероприятия. Ежегоден събор, провеждан в празничните дни около 15 август – „Успение на Пресвета Богородица“. Личности доктор Борис Джибров, бивш директор на Управление „Държавен протокол“ в Министерството на външните работи през 70-те и 80-те години на минали век. Георги Милков, репортер във в-к „24 часа“, отразява делото на българските медици в Либия. Златина Билярска, детска писателка, поетеса и журналистка Тримо Груйов, български революционер от ВМОРО, четник на Никола Карев Кухня сарми от зелеви листа с накълцано месо е един от специалитетите в местната кухня, нито един по-голям празник не се провежда без това ястие качествените червени вина от старите директни сортове все още се намират в този край летен таратор прясна лютеница Външни препратки Статия за Брегово Радио и телевизия в Брегово Община Брегово от www.vidin.government.bg Бележки Цитирани източници


text: Дѝмово е град, разположен в Северозападна България. Той е административен център на община Димово, област Видин. География Град Димово се намира в западната част на Дунавска равнина, област Видин. Разположен е по течението на река Арчар, в малка котловина, заобиколена от осем дола, в долния край на която река Белщица (местните я наричат още Белската река) се влива в Арчар. История Възникване Съществува вероятност първите заселници по земите на днешно Димово да са били римляните, за което говорят старият (предполагаем римски) мост, масивният зид в местността Дандара, парчетата глинени съдове, намерени в местностите „Велики мост“ и съседния му хълм „Градището“ – малка римска крепост (при строителство на телевизионен ретранслатор на връх „Доброглед“); в местността Попадия (при корекция на пътя). Димово е известно като едно от най-младите селища в северозападна България, възникнало през втората половина на 19 век. След превземането на Кавказ от Русия през 1862 – 1864 г. черкезкото мохамеданско население се изселва масово в турска Мала Азия. Османската империя на свой ред го заселва в редица свои каази, с цел укрепване на своето влияние там. В резултат на тази политика, в Белоградчишката кааза са образувани три черкезки колонии – Джургжица (днешното село Гюргич, Белашница (днешната Горна Бела) и Османие – днешно Димово. Тогава то е наброявало около 300 черкезки семейства, чиито къщи се разполагат от двете страни на река Арчар, между българските селища Бела, Костичовци и Макреш. След обсадата и падането на Белоградчик на 12 февруари (стар стил) 1878 г. по време на Руско-турската война, черкезите напускат заедно с оттеглящите се турски войскови части. Земите и къщите им биват заети както от българите от съседните села, така и от българи от Одринска Тракия, бежанци след прекрояването на границите след Берлинския конгрес. Още през 1878 г. по левия бряг на река Арчар (между Римския мост и местността Попадия) се наброяват около 73 къщи на бежанци от Тракия. Селището получава първото си българско име – Бързица. От пролетта на 1879 г., пак по левия бряг на Арчар, започват да се заселват български семейства от село Стакевци, които скоро нарастват до 60. Втората Бързица на заселниците от Стакевци се слива с първата на „тракянците“ и селището става Бързици. Скоро северно от Белския дол, в полите на западните възвишения, се появяват още 40 къщи на преселници от различни балкански села – Върбово, Праужда, Граничак и други. Поради това че тракянците са необичаен за региона диалект, с по-силно влияние на гръцки и турски, и са имали обичаи, различни от тези на другите заселници, три години след идването на балканджиите, те постепенно се изселват и оставят за спомен единствено наименованието на обитаваната от тях местност Тракянски дол. През май 1881 г., след като княз Александър Батенберг спира и обядва в селото на път от Белоградчик за Видин, Бързици бива преименувано на Александрово. Развитие до 1944 г. Първото начално училище е открито още през есента на 1879 г. През 1883 г. е открита новата сграда на училището. През 1903 г. е завършена и православната църква. През 1907 г. е учредено Кредитно кооперативно движение „Прогрес“, което през 1910 г. открива и първия магазин за продажба на стоки в селото. През 1923 г. до село Александрово достига жп линията от Мездра и в продължение на 6 – 7 години Александрово е крайна жп гара, която обслужва над 35 селища. Основно жителите на Александрово се занимават със земеделие, отчасти със скотовъдство, лозарство и бубарство. При избухването на Балканската война в 1912 година един човек от Александрово е доброволец в Македоно-одринското опълчение. През 1933 г. е завършен строежът на новото училище. През януари 1936 г., по предложение на Министерството на железниците, Александрово е прекръстено на Влайково, на името на писателя Тодор Влайков, за да се разграничава от останалите села, носещи името Александрово (в Ловешко, Горнооряховско, Казанлъшко, Сливенско, Поморийско). След протести на селските първенци, още през март същата година името Александрово е върнато, но променено на Княз Александрово. През 1938 г. завършва строителството на новата моторна мелница, немско производство. Развитие между 1944 и 1989 г. През 1951 г. селището отново е преименувано, този път на Димово по псевдонима Димо на местния комунистически деец Живко Пуев. Население Численост на населението според преброяванията през годините: Етническият състав включва 956 и 87 цигани. Политика 1995 – Тодор Тодоров (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на първи тур със 71% срещу Методи Василев (Народен съюз). 1999 – Тодор Тодоров (БСП) печели на първи тур с 52% срещу Христина Христова (ОДС). 2003 – Тодор Тодоров (БСП) печели на втори тур с 57% срещу Иванела Андреева (Българска социалдемокрация). 2007 – Тодор Тодоров (БСП) печели на втори тур с 50,16% срещу Иванела Андреева (ГЕРБ). 2011 – Лозан Лозанов (ГЕРБ) печели втори тур с 53% срещу Добромир Тодоров (БСП) 2015 – Лозан Лозанов (ГЕРБ) печели втори тур с 50,23% срещу Светослав Славчев (Обединена България) Училище В града има две училища: ОУ „Св. св. Кирил и Методий“ и техникум (закрит). Спорт Отборът по футбол в града се казва ФК Ботев Димово. Икономика Завод „Бързица“. Забележителности Еко-пътека „Радова бара“ открита на 5 юни 2007 г. Пътеката води до беседка с чешма. Музеи В града има къща музей на партизанина Живко Пуев-Димо. Редовни събития В града се провежда ежегодно Димовски панаир в последните петък, събота и неделя на септември. Галерия Литература Борис Костов, 1986. Димово. Издателство на Отечествения фронт Източници Външни препратки Сайт на община Димово Димово – Областна администрация Видин Радио и телевизия в Димово


text: Ку̀ла е град, разположен в Северозападна България, административен център на община Кула, област Видин. Градът е трети по големина в областта след Видин и Белоградчик. По данни на ГРАО към 15 юни 2023 г. в града живеят 2642 души по настоящ адрес и 2873 души по постоянен адрес. География Кула се намира на 30 км западно от Видин и на 13 км от границата със Сърбия, на която се намира контролно-пропускателният пункт Връшка чука. История Историческите сведения сочат, че тук, съвсем близо до началото на Стара планина, човекът е потърсил място за пребиваване и убежище още в праисторическо време. По време на Римската империя градът се е наричал Кастра Мартис. От седми век е в пределите на средновековната Българска държава. По време на османското владичество градът се е казвал Адлие. В края на XVIII и началото на XIX век тук се установяват преселници от Тетевенско, като и до днес местният диалект е силно повлиян от централния балкански говор, контрастирайки с околните преходни и северозападни говори. В 1858 година дебърски майстори построяват храма „Св. св. Петър и Павел“. Стенописите са от 1902 година – дело на Данаил Несторов, дар според надписа при изображението на Свети Николай от семейство Дичови. През 1879 г. Феликс Каниц свидетелства за сръбската окупация на селището през Сръбско-турската война (1876), за смесеното население, включващо татари и черкези и за новите пощенски връзки с Видин. В първите години на XX век градът е известен с трайната си подкрепа за Демократическата партия. По време на колективизацията в града е създадено Трудово кооперативно земеделско стопанство „Мичурин“ по името на съветския агроном Иван Мичурин. През 1950 – 1951 година 8 семейства (31 души) от града са принудително изселени от комунистическия режим. Население Численост на населението според преброяванията през годините: Етническият състав през 2011 г. включва 3010 българи и 74 цигани. Политика 2011 – Владимир Владимиров (ГЕРБ) печели на втори тур с 56% срещу Андрей Андреев (БСП). 2007 – Марко Петров (БСП) печели на първи тур с 62% срещу Пеко Пеков (Коалиция „Възраждане“). 2003 – Марко Петров (БСП) печели на първи тур с 51% срещу Пеко Пеков (СДС). 1999 – Пеко Пеков (ОДС – СДС, БЗНС, Народен съюз) печели на втори тур с 52% срещу Марко Петров (БСП). 1995 – Ваньо Иванов (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на втори тур с 53% срещу Цанко Нинков (Коалиция СДС, Народен съюз). Икономика Голям брой от населението на Кула работи в завода „Кула ринг“ – предприятие за преработка на каучук и пластмаси, произвеждащо гумени транспортни ленти и профили. Музеи В центъра на града, в непосредствена близост до останките от крепостта Кастра Мартис, е разположен музей, в който са съхранени оръдия на труда, битови предмети от късноримската епоха, намерени край крепостта, както и умален макет на самата крепост. Към днешна дата (20 януари 2014 г.) музеят не работи. Основната и по-ценна част от музейната експозиция е била открадната, а всичко останало е занесено във Видинския музей и не е експонирано, а заключено и скрито в чували. Редовни събития От 1920-те всяко лято през август се провежда Кулският панаир. В града се провежда състезание по Мотокрос, което всяка година събира много публика. 19 август – Ден на града. Обявен с решение на Общинския съвет през 1919 г. Известни личности Родени в Кула Стоян Брънчев (1860 – 1940), лесовъд, академик Найден Войнов (1895 – 1982), шахматист Александър Поплилов (1916 – 2001), художник Йордан Вълчев (1924 – 1998), писател Димитър Попов (1927 – 2015), министър-председател на 78-ото правителство, юрист и политик Михаил Миков (р. 1960), председател на XLII народно събрание, политик Други Панайот Хитов, околийски началник в Кула (1881 – 1885) Бележки Външни препратки Радио и телевизия в Кула