text: Яна Букова е българска поетеса, писателка, есеист и преводач, носител на Националната награда за поезия „Иван Николов“ за 2019 г. и на Наградата „Христо Г. Данов“ за 2012 г. Биография Родена е през 1968 г. в София. Завършва класическа филология в Софийския университет „Климент Охридски“. Превежда и редактира поезия и философски текстове от новогръцки, старогръцки и латински. В неин превод са издадени 12 книги съвременна гръцка поезия, както и за първи на български език запазените фрагменти на Сафо, пълното творчество на Гай Валерий Катул и „Питийски оди“ от Пиндар. Тя сътрудничи на редица литературни и културни издания в България, Германия и Гърция. Яна Букова е член на редакционните колегии на реномирани международни литературни издания като списанието ΦΡΜΚ – Φάρμακο, издание за поезия и визуални изкуства – Атина, Гърция; многоезичното списание за поезия Ariel-Art – Вюрцбург, Германия и др. В качеството си на редактор, издател и една от основните фигури на ядрото поети, обединени около ΦΡΜΚ, Яна Букова е организирала и участвала в редица поетични четения, пърформанси и различни по рода си литературни акции. Букова е автор на критически и теоретични текстове, публикувани в българския печат, които разглеждат различни по рода си аспекти на съвременните изкуства. Стихове и разкази от Яна Букова са публикувани на повече от петнадесет езика в антологии и списания в Албания, Аржентина, Великобритания, Гърция, Мексико, САЩ, Сърбия, Унгария, Франция, Хърватско, Швеция и Чили. Нейни творби са издадени в различни литературни антологии и поетични сборници във Великобритания, Гърция, Франция, САЩ, Швеция, както и в престижните Journal of World Literature in Translation Absinthe 2018: Hellenisms (Michigan Publishing Services), l Best European Fiction 2017 (Dalkey Archive Press), в литературната антология Austerity Measures на издателство Penguin UK, в Two Lines 25 – Есен 2016 (на издателство Two Lines Press, San Francisco), в периодичните издания Drunken Boat, Zoland Poetry, Take Five, и т.н. Творчество Яна Букова е автор на книги в различни жанрове, като стихосбирките „Дворците на Диоклециан“ (1995), „Лодка в окото“ (2000) и „Минималната градина“ (2006, Атина), сборника разкази „К като всичко“ (Стигмати 2006, Жанет 45 2018), романа „Пътуване по посока на сянката“ (Стигмати 2009, второ преработено издание Жанет 45 2014), на сборника приказки за възрастни „4 приказки без връщане“ (2016), както и на публикуваната през 2018 г. стихосбирка „Записки на жената призрак“ (Жанет 45). Големият борхесиански роман на Яна Букова „Пътуване по посока на сянката“ се приема, като една от най-иновативните, завладяващи, ерудирани, идиосинкратични и амбициозни книги, които са се появявали през последните няколко десетилетия на съвременната българска литературна сцена. Според поета Ани Илков това е „Книга на пластове, сложна и мощна... Сред най-добрите три или пет прозаически книги на последните 10 – 15 години.“ Литературната историчка Мая Горчева определя че „Романът на Яна Букова ще завладее първо със своите хипнотични истории, но не за да увековечи линейността на вечното повествование, а за да проецира в писането паметта за мита и да разкаже за изтляването на мита, за превръщането му в житейски случки и човешка съдба. За да преведе историята в онова, което е субект на своето време и литературата.“ Според литературоведа Мария Огойска ние „сме изцяло в очарованието – във властта бих казала на турбулентното състояние на митико-поетично-литературното поведение на един творчески аз, произвеждащ пулсиращи митологични образи.“ Според поетесата и писателка Силвия Чолева: „Яна Букова е борхесов тип автор. Тя предпочита играта, препратките, загадките, неочаквания обрат, ирониите, драматургията на стиха. Притежава дълбоки познания не само в хуманитарната област, в която е специалист, изкушена е от науката, знае много и всичко това рефлектира в „Записки на жената призрак“. В книгата интонациите се сменят рязко, стихът е насечен, ритъмът – също, тонът е рязък, на места афористичността превръща стиха в сентенция, но дали не иска да ни „изпързаля“, да ни „провери“ или сами да се „проверим“, питаме се, докато четем, дали тази ирония не се е превърнала неусетно в сарказъм...“. По определението на българския поет и журналист Марин Бодаков: „Новите ѝ стихотворения са стихотворения на свободен човек – те постоянно търсят читателя, но изобщо не му се умилкват. Правят каквото си искат. Дори привикват в своята компания нейни „древни“ политически стихотворения, писани през 80-те. Няма нищо красивичко. Нищо вторично. Сюрреалистичната живопис е станала графика, драскулки със суха игла.“ Награди Носител е на Националната награда „Христо Г. Данов“ в раздел Преводна художествена литература (2012). и на Националната награда за поезия „Иван Николов“ (2019) Библиография Авторски книги „Дворците на Диоклециан“ (поезия), Свободно поетично общество, София, 1995. „Лодка в окото“ (поезия), Heron Press, София, 2000. „Минималната градина“ (Ο ελάχιστος κήπος) (поезия), Ikaros, Атина, 2006, превод Димитрис Аллос. „К като всичко“ (разкази), Стигмати, София, 2006.2 изд. „К като всичко“ (разкази), Жанет-45, Пловдив, 2018, 120 стр. ISBN 978-619-186-429-4 „Пътуване по посока на сянката“ (роман), Стигмати, София, 2009.2 прераб. изд. „Пътуване по посока на сянката“ (роман), Жанет-45, Пловдив, 2014, 320 стр. ISBN 978-619-186-052-4 „4 приказки без връщане“ (приказки), Жанет-45, Пловдив, 2016, 44 стр. ISBN 978-619-186-291-7 „Записки на жената призрак“ (поезия), Жанет-45, Пловдив, 2018, 68 стр. ISBN 978-619-186-460-7 Творби публикувани в антологии и литературни сборници Boukova, Iana. (2018). The Stone Quarter [Fiction]. In: Absinthe. World Literature in Translation: Hellenisms. Michigan: Michigan Publishing Services 2018, pp. 65 – 78. ISBN 978-1-60785-509-5 Boukova, Iana. (2017). The Teacher Came Back Drunk [Fiction]. In: Best European Fiction 2017, by Nathaniel Davis (Editor), Eileen Battersby (Preface), Champaign, Illinois. ISBN 978-1-62897-143-9 Boukova, Iana. (2017). Ausgewaehlte Gedichte [Poetry]. In: Kleine Tiere zum Schlachten: Neue Gedichte aus Griechenland, von Adrian Kasnitz (Herausgeber, Uebersetzer), Köln. ISBN 978-3-947676-01-9 Boukova, Iana. (2016). A as in Anything [Fiction]. In: Two Lines 25, Fall 2016. San Francisco, California in 2016. ISBN 978-1-931883-54-2 Boukova, Iana. (2016). – The Minimal Garden, – Black Haiku, – For Miltos Sachtouris, – Fractal [Poetry]. In: Austerity Measures: The New Greek Poetry, by Van Dyck, Karen (Editor), New York: Penguin UK; Bilingual edition. ISBN 978-0-241-25062-4 Boukova, Iana. (2013). Poems [Poetry]. In: Voix de la Mediterranee: Anthologie poetique 2013. Venissieux, Lyon, 2013, 123 p. ISBN 978-2-84562-231-9 Boukova, Iana. (2012). The Poet, All in White, – The Dusseldorf Match Plantations, – Apology on Monday Lunchtime [Poetry]. In: At the End of the World. Contemporary Poetry from Bulgaria. Bristol: Shearsman Books 2013, pp. 82 – 89. ISBN 978-1-84861-261-7 Boukova, Iana. (2008). Les Pommes [Fiction]. In: Concertos pour phrase: 17 nouvelles contemporaines de Bulgarie. Paris: HB Editions, 2008, 210 p. ISBN 978-2-914581-86-8 Boukova, Iana. (2007). Thirteen poems [Poetry]. In: Take Five 07, Shoestring Press, Nottingham 2007, Iana Boukova p.p. 29 – 41. Translated by Jonathan Dunne ISBN 978-1-904885-66-5 Boukova, Iana. (2007). – A Short Poem about the Evening and Music, – Self-Portrait on a Background of Begonias, – Balkan Naive Painters [Poetry]. In: Karaoke poetry bar, Futura, Athens 2007, pp. 58 – 62. ISBN 978-969-6654-64-0 Преводи Антична поезия Сафо, „100+1 фрагмента“, Стигмати, София, 2009. Катул, „Стихотворения“, Стигмати, София, 2009. Пиндар, „Питийски оди“, Стигмати, София, 2011. Философия Св. Максим Изповедник, „Диспут с Пир“, ЛИК, София, 2002. Съвременна гръцка литература „Трудната неделя“, антология стихове на Милтос Сахтурис, Прозорец, София, 2000. „Извън стените – 9 съвременни гръцки поеми“, антология с текстове на Георгиос Сеферис, Андреас Ембирикос, Янис Рицос, Никос Егонопулос, Одисеас Елитис, Такис Синопулос, Никос Карузос и др., Фондация за българска литература, София, 2002. „Четвъртото измерение“ от Янис Рицос – в съавторство, Фондация за българска литература, София, 2002. „Неоцелели гласове“, стихове на Димитрис Аллос, Soros Center for the Arts Foundation, София, 2002. „Истории за хора и летящи механизми“, антология стихове на пет съвременни гръцки поети: Катерина Ангелаки-Рук, Михалис Ганас, Дзени Мастораки, Янис Кондос, Левтерис Пулиос, Стигмати, София, 2004. „Кого живея?“, антология стихове на Костас Монтис, Стигмати, София, 2005. „Боливар и други стихотворения“ от Никос Егонопулос, Стигмати, София, 2007. „Не вземай със себе си нищо“, антология разкази на Димитрис Нолас, Стигмати, София, 2010. „В небето на нищото с минималното“, стихове на Катерина Ангелаки-Рук, Балкани, София, 2010. „Историята на един час в разтегаемо време“, стихове на Павлина Пампуди, Балкани, София, 2010. „От само себе си опасно“, стихове на Димитрис Аллос, Стигмати, София, 2011. Източници Външни препратки Официален сайт на Яна Букова Яна Букова в електронен каталог на Национална библиотека „Св. св. Кирил и Методий“ От и за Яна Букова в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Яна Букова в Литернет Яна Букова в Литературен клуб Яна Букова в Словото Яна Букова в Public Republic Iana Boukova, or The Relentless Search for Meaning(s). Ekaterina Petrova on Iana Boukova in Asymptote Journal Български писателки Български поети постмодернисти Български поетеси Български преводачи Преводачи от гръцки език Възпитаници на Софийския университет Българи в Гърция Родени в София


source: wikipedia

text: Ги дьо Мопасан () е френски писател натуралист, считан за най-големия френски майстор на късия разказ. Биография Анри Рьоне Албер Ги дьо Мопасан е роден вероятно в замъка Мироменил в Турвил сюр Арк, Нормандия, на 5 август 1850 година. Произлиза от стар лотарингски род, който се преселва в Нормандия около XVIII век. Майка му Лор дьо Поатвен е високообразована и изтънчена дама, която обаче не може да търпи непрекъснатите любовни авантюри и изневери на своя грубоват съпруг, затова през 1860 година го напуска. След това посвещава целия си живот на възпитанието и образованието на двамата си сина Мопасан и по-малкия му брат Ерве. Мопасан е записан в семинарията на градчето Ивто, но скоро след това е изключен от там. Завършва средното си образование в най-реномирания лицей на Руан. През 1869 година Мопасан започва да изучава право в Париж. Скоро след това, на 20-годишна възраст, се записва доброволец в армията по време на Френско-пруската война. Между 1872 и 1880 година работи като дребен чиновник първо в Министерството на морските работи, после в Министерството на образованието. Занимава се с журналистика, предприема далечни пътувания като репортер и се сближава с дългогодишния приятел на семейството Гюстав Флобер. Увлича се по астрономията и естествените науки. Мопасан прави дебюта си като поет със „Стихове“ („Des Vers“, 1880). По същото време той публикува своя шедьовър „Лоената топка“ в сборника „Медански вечери“ („Soirues de Medan“, 1880), който е редактиран от Емил Зола. През 80-те години пише около 300 разказа, шест романа, три пътеписа, и един сборник с поезия. Разказите на Мопасан са безпристрастни и понякога комични. Обикновено те са изградени на основата на всекидневните ситуации в бита, като по този начин Мопасан разкрива скритите страни на хората. Една от най-известните творби на Мопасан е романът „Бел Ами“ (1885), в който се разказва за безскрупулността на тогавашния политически и журналистически елит. „Пиер и Жан“ (1888) е психологична скица на двама братя, а най-страховитият му разказ е „Орла“ („Le Horla“, 1887), в който е обрисувана лудостта и самоубийството. Мопасан се заразява от сифилис още в 20-те години на своя живот. Болестта предизвикала у него умствено смущение, като това може да се види в много от кошмарните му разкази, които имат много общо със свръхестествените проникновения на Едгар Алън По. Брат му, който е лекар, умира в болница от умствени смущения. Мопасан прави опит за самоубийство на 2 януари 1892 година, когато се опитва да пререже гърлото си. След тази случка е приет в известния частен приют за луди на доктор Бланш в Париж, където умира на 6 юли 1893 година. Библиография Романи Един живот () (1883) Бел Ами () (1885) Pierre et Jean (1887) Mont-Oriol (1887) Fort comme la mort (1889) Notre cœur (1890) Повести и разкази La Maison Tellier (1881) Mademoiselle Fifi (Мадмоазел Фифи)(1882) Contes de la bécasse (1883) Clair de lune (1883) Le Lit 29 (1884) (Легло двадесет и девет) Miss Harriet (1884) (Мис Хариет) Les Sœurs Rondoli (1884) Yvette (1884) Contes du jour et de la nuit (1885) Toine (1885) Monsieur Parent (1886) La Petite Roque (1886) Le Horla (1887) Le Rosier de Mme Husson (1888) La Main gauche (1889) L'Inutile Beauté (1890) (Непотребна красота) Публикувани посмъртно Le Père Milon (1899) Le Colporteur (1900) Пиеси Histoire du vieux temps (1879) Une répétition (1880) Musotte (1891) La Paix du ménage (1893) Поезия Des vers (1880) Пътеписи Au soleil (1884) Sur l’eau (1888) La Vie errante (1890) Външни препратки Petri Liukkonen, Подробна биобиблиография на Мопасан, Books and Writers (kirjasto.sci.fi). Архивирано Васил Попов, „Слово за Ги дьо Мопасан“, електронна публикация в „Моята библиотека“, 19 юни 2012 Френски автори на разкази Нормандци Починали в Париж Починали от сифилис Погребани на Монпарнас


text: Епосът за Гилгамеш е епична поема от Месопотамия и една от най-древните литературни творби, запазени до наши дни. Написана е с клинообразна писменост върху глинени плочки. Литературната история на Гилгамеш започва с пет самостоятелни шумерски поеми за Билгамеш (шумерското име на Гилгамеш), цар на Урук, датиращи от Третата династия на Ур (около 2100 г. пр.н.е.). Четири от тях са използвани като източник за компилиран епос на акадски. Тази първа обобщена версия, известна като Старовавилонска версия, датира от XVIII век пр.н.е. и е озаглавена със своите начални думи „Шутур ели шари“ („Надминаващ всички други царе“). От нея са запазени само няколко фрагмента. По-късната Стандартна вавилонска версия датира от XIII до X век пр.н.е. и започва с думите „Ша накба имру“ („Тоз, който видя дълбините“). Възстановени са фрагменти, обхващащи около две трети от тази по-дълга дванадесеттаблична версия. Едни от най-добрите копия са открити в развалините на библиотеката от VII век пр.н.е. на асирийския цар Ашурбанипал. Поемата разказва за приятелството между Гилгамеш, цар на Урук, и Енкиду – дивак, създаден от боговете, за да му пречи да потиска народа си. Двамата пътуват до Кедровата планина, за да победят Хумбаба, нейния чудовищен пазител. След това те убиват Небесния бик, изпратен от богинята Ищар, за да накаже Гилгамеш за това, че я е отхвърлил. Като наказание за тези подвизи боговете осъждат Енкиду на смърт. Мъката на Гилгамеш след смъртта на Енкиду го подтиква да предприеме дълго и изпълнено с премеждия пътуване, за да открие тайната на вечния живот. В крайна сметка той научава, че „животът, който търсиш, никога няма да намериш. Защото когато боговете създадоха човека, те определиха смъртта за негов дял, а животът задържаха в своите ръце.“ Въпреки това, заради неговите големи строежи, следването на съветите на боговете и това, което безсмъртният Утнапищим му разказва за големия потоп, славата на Гилгамеш надживява смъртта му. Откриването на епоса за Гилгамеш през XIX век и публикуването през 1872 г. на преведен откъс, описващ всемирния потоп, предизвиква сензация поради паралелите с Библията. Впоследствие при по-пълна реконструкцията и анализ произведението се оказва една от най-старите известни литературни творби в света. Оттогава то привлича вниманието на романисти, поети, психолози, композитори и т.н., които представят модернизирани версии и интерпретации. История Съвременната представа за Епоса за Гилгамеш е реконструирана на основата на множество отделни източници, създадени в период от повече от две хиляди години. Ранните шумерски поеми и по-късният акадски вариант са основните източници на съвременните преводи, като шумерския вариант се използва главно за попълване на пропуските в акадския. Макар че продължават да се публикуват ревизирани варианти на основата на нови открития, епосът остава не напълно завършен. Най-ранните шумерски поеми днес се приемат за самостоятелни разкази, а не за част от някакъв общ епос. Първите от тях датират от времето на Третата династия на Ур (2150 – 2000 пр.н.е.). Най-ранните акадски варианти са от началото на II хилядолетие пр.н.е., най-вероятно от XVIII или XVII век пр.н.е., когато един или повече автори използват наличния литературен материал, за да създадат обединен епос. Основният акадски вариант, състоящ се от дванадесет таблички, е редактиран от Син-леки-унини в периода между 1300 и 1000 година пр.н.е. и е открит в библиотеката на Ашурбанипал в Ниневия. Преоткриване и възстановяване През XIX век се преоткрива културата на древна Месопотамия, вследствие на откритията на археолози и първите асиролози. Остин Хенри Лейърд разкрива древната Ниневия (могилата Куюнджик в покрайнините на Мосул). Текстът на Епоса за Гилгамеш става известен след 1853 година, когато помощникът и приемник на Лейърд, асирийският археолог Хормузд Расам, разкрива останките от библиотеката на Ашурбанипал и изпраща плочките (по-скоро фрагменти от плочки) в Британския музей. Там един от първите, дешифриращи клинописни писания – Хенри Роулинсън, организира проучването им и възлага от 1867 г. на Джордж Смит, млад самоук асириолог, разчитането и превода им. Смит открива в плочките разказа за Гилгамеш, но той прекъсва тъкмо когато започва историята за голям потоп – подобна на библейската, но разказана две хиляди години преди нея. Оповестяването на това пред Обществото по библейска археология в Лондон на 3 декември 1872 г. предизвиква сензация. Вестник Дейли Телеграф финансира експедиция на Смит до Ниневия, за да намери липсващите фрагменти от историята за потопа, и той наистина успява да постигне това. През 1875 и 1876 г. публикува пълните преводи и други сведения за митологични и епични месопотамски текстове под заглавие The Chaldaean Account of Genesis („Халдейското описание на Битието“). Изяснява се и последователността и продължителността на вавилонските династии. Първоначално главният герой е наричан Издубар, след което произношението на клинописните символи е коригирано. Смъртта на Смит през 1876 г. прекъсва работа върху епоса. През 1884 германският асириолог Пол Хаупт публикува Das Babylonische Nimrodepos („Вавилонският епос на Нимрод“), издание на известните тогава таблети на Британския музей без превод. Това произведение служи за основа на преводите на Епоса, извършени през следващите десетилетия. Първият превод на всички плочки, известни по това време, е публикуван през 1891 г. на немски език от Алфред Йеремиас (Izdubar-Nimrod: Eine altbabylonische Heldensage). Правилното четене на името на героя, Гилгамеш, е установено през 1890 г., но се игнорира от този първи преводач. През първите десетилетия на XX век се публикуват нови плочки от епоса, включително фрагменти от второто хилядолетие пр. н.е., представящи версии, различни от версиите от Ниневия; задълбочава се знанието за литература на Месопотамия. Според Джастроу (Jastrow) разказът за Потопа е независимо допълнение към останалата част от епоса, тъй като вече се вижда вероятната му оригинална версия – мита за Атрахазис. Впоследствие публикуването на плочки на шумерски, свързани с други разкази, свързани с Гилгамеш, позволява на С. Н. Крамер да подчертае факта, че епосът частично се основава на тази по-ранна литература. Версии на текста Въз основа на различните известни източници са частично реконструирани две основни версии на Епоса – старовавилонска версия и стандартна акадска версия. Частично възстановени са и пет по-ранни шумерски поеми за Гилгамеш, някои от които включват варианти на отделни епизоди от акадската версия, а други съдържат невключени в късните сборници разкази. Шумерски истории за Гилгамеш Редица истории на шумерски език имат Гилгамеш за свой главен герой, но очевидно няма еквивалент на Епоса. Тези текстове са известни от плочки от старовавилонския период (около 1800 – 1700 г. пр.н.е.), открити в Нипур и Ур, в места за обучаване на писари, които само копират части от произведенията, служещи за модели за обучение по клинопис. Те са съвременни на най-старите известни фрагменти от първата акадска версия на епоса, но се смята, че основата им е от времето на Третата династия на Ур (или Ур III, към 2112 – 2004 г. пр.н.е.) и може да са създадени от кръга на поетите на тогавашния двор, поради желанието на владетелите от тази династия да се свържат с престижната фигура на Гилгамеш и по-общо с древните царе на Урук. Всъщност тези истории за Гилгамеш са част от един вид епичен цикъл за полулегендарните царе на Урук, включително Енмеркар и Лугалбанда, бащата на Гилгамеш според тази традиция, представляващи „героичната епоха“ на Древна Месопотамия. Сред тези разкази повечето са свързани с темите, появили се после в „Епос за Гилгамеш“, само разказът за Гилгамеш и Ага липсва в епоса: този текст разказва за конфронтацията на царя на Урук с Ага, цар на съседния град Киш, която завършва с триумф на първия. Гилгамеш и Небесният бик и Гилгамеш и Хумбаба, присъстващи и в двете версии, разказват за битките на Гилгамеш и Енкиду срещу тези две същества. В Гилгамеш, Енкиду и Подземния свят се разказва как Енкиду слиза в Подземния свят и там е пленен от владетелката му, богиня Ерешкигал; Гилгамеш напразно призовава боговете да го избавят; само бог Енки му помага, уреждайки бога на Слънцето Уту да върне призрака на Енкиду за един разговор с Гилгамеш за живота на мъртвите в подземния свят. Смъртта на Гилгамеш разказва за агонията на Гилгамеш, когото боговете решават да превърнат във второстепенно божество от подземния свят, след което се описват погребалните приготовленията за героя в Урук. Старовавилонска версия Старовавилонската версия („палеовавилонска“) на „Епос за Гилгамеш“, написана на акадски език, е най-старата известна версия на произведението. Известна е от няколко фрагмента, датирани от периода 1800 – 1600 г. пр.н.е., някои от които са с добре идентифициран произход (Нипур, Ищали, Тел Хармал), а други – не (фрагменти с неизвестен произход, намиращи се в Йейл, Филаделфия и в колекцията на Шьоен в Норвегия), и вероятно повечето от тях идват от учебни среди. Някои се припокриват, но нито един не е с достатъчно дълго съдържание, за да представи цялото произведение или значителна част от него, както е при „стандартната“ версия. Те обаче съдържат няколко пасажа, сходни с пасажи от стандартната, което дава възможност да бъдат идентифицирани като части от най-старата версия, представяща разказ, интегриран в приключенията на Гилгамеш, въпреки че разликите между сходни пасажи показват, че вече има няколко варианта в обращение. Допуска се, че една акадска версия за битката на Гилгамеш и Енкиду с Хумбаба е съставена между шумерските версии и първата версия на епоса, но няма директен източник. Съдържанието на старовавилонската версия може да бъде реконструирано в общи линии от известните фрагменти и съотнасянето им към стандартната версия, ходът им е сходен. Липсват обаче борбата срещу Небесния бик, проклятието на куртизанката от Енкиду, визията за подземния свят и историята за потопа. От друга страна, някои пасажи не са представяни по-късно, като например втората седмица на сексуални отношения между Енкиду и куртизанката или епикурейската проповед на кръчмаря Шидури. Междинни версии Няколко фрагмента от Епоса за Гилгамеш са известни от средновавилонския период (1500 – 1200 г. пр.н.е.). Изолиран фрагмент, датиращ от самото начало на този период, вероятно идващ от първата династия на Приморската страна, се отнася до опитомяването на Енкиду. Два от по-старите известни фрагменти от този период произхождат от места в Южна Месопотамия (Нипур и Ур) и са от каситската епоха (1300 – 1200 г. пр.н.е.), но останалите идват от места извън месопотамското пространство: Емар и Угарит в Сирия, Мегидо в Палестина и Хатуша в Анадола, столицата на хетското царство. Това е свързано с една културна характеристика на периода – акадският език е лингва франка в международните отношения в район, простиращ се от Египет и Анадола до днешен Иран, и затова е преподаван в писарски училища в тези региони, а това е съпроводено с разпространение на месопотамски литературни текстове. Хетският текст е особен по това, че епосът за Гилгамеш е адаптиран там на два езика, които се говорят в Анадола по това време, а именно хетски и хуритски. Текстът е известен там под заглавието „Песен на Гилгамеш", по терминология, взета от хуритските митове. В допълнение, един текст, открит в Асирия, датиращ от IX век пр.н.е., се отклонява от стандартната версия и следователно представлява друго свидетелство за съществуването на междинни версии между тази от старовавилонския период и стандартната версия. По форма най-старите фрагменти от тази своеобразна съвкупност са доста близки до първата, по-специално тези от Хатуша, докато най-новите, тези от Емар, вече са близо до втората. Един от фрагментите от Угарит е най-старият, за който се знае, че започва със същите думи като стандартната версия (ša naqba imuru). Стандартна акадска версия Стандартната версия (наричана понякога и Ниневийска версия) е открита от Хормузд Расам в библиотеката на Ашурбанипал през 1853 година. Тя е написана на стандартен вавилонски, диалект на акадския, използван за литературни цели. Версията е компилирана от Син-леки-унини в периода между 1300 и 1000 година пр.н.е. на основата на по-ранен материал. Стандартната версия се отличава от по-ранната старовавилонска версия по началните думи – в старата версия те са „Надминаващ всички други царе“, а в стандартната – „Той, който видя дълбините“, като под „дълбини“ се разбира мистериозните сведения, получени от Гилгамеш при срещата му с Утнапищим. Гилгамеш получава познанието как да почита боговете, защо смъртта е дадена на човешките същества, какво прави един цар добър владетел и как да се живее добър живот. Историята за Утнапищим, героят на мита за Потопа, може да бъде открита и във вавилонския епос за Атрахасис. Дванадесетата табличка на стандартната версия е продължение на предходните единадесет и вероятно е добавена по-късно. Тя е слабо свързана с добре оформеният единадесеттабличен епос, в които началните редове се повтарят в края на единадесетата табличка, придавайки му цикличен и завършен вид. Дванадесетата табличка е почти идентично копие на по-ранен шумерски разказ, предхождащ събитията в основния епос, в който Гилгамеш изпраща Енкиду да върне някакви негови вещи от Отвъдния свят и той се завръща като дух, за да опише на Гилгамеш природата на Отвъдния свят. Съдържание Гилгамеш и Енкиду извършват заедно много подвизи: сражават се със свирепия Хумбаба, пазач на планинските кедрови гори в днешен Ливан, с чудовищния бик, изпратен срещу Урук от богинята Ищар, чиято любов Гилгамеш отказва да сподели. Бикът предизвиква множество разрушения в Урук, и става причина за смъртта на стотици граждани, преди Гилгамеш и Енкиду да се намесят и да убият чудовището. Боговете, които сега наистина били разгневени от дързостта на двамата герои, изпращат срещу тях болест, вследствие на която Енкиду умира. Царят, потресен от смъртта на приятеля си, първоначално избягва в пустинята, а по-късно се отправя на дълго пътешествие в търсене на тайната на живота. Тъгувайки по любимия си другар той за пръв път усетил, че е самотен и смъртен. Гилгамеш дълго се лута из широките степи, преминава по подземния път на Слънцето Шамаш, през обкръжаващите обитаемия свят планини, посещава вълшебната градина, в която растенията са от скъпоценни камъни, и след множество изпитания успява да преплува водите на смъртта до остров, на който живее Утнапищим – единственият човек, получил безсмъртие и от когото Гилгамеш се надявал да научи тайните на вечния живот. Утнапищим му разказва историята на всемирния потоп, очевидец на който сам е бил. Бог Енки, нарушавайки клетвата за тайна, дадена към останалите богове, се явява на стареца в сън, като го предупреждава за настъпването на потопа. Утнапищим се задължава да пази мълчание пред другите човеци, разрушава дома си и от материалите построява кораб/кивот, в който спасява себе си, жена си, рода си и животните в степите. След като спадат водите Утнапищим и неговата жена биват възнаградени от Енлил (главното божество) за спасението на живите същества с безсмъртие. Той казва на Гилгамеш, че боговете няма да се съберат втори път на съвет заради него. Утнапищим разкрива на Гилгамеш начин да придобие безсмъртие – трябва да не спи 7 нощи. Но той изпада в дълбок сън, който трае цели шест нощи. Съпругата на Утнапищим обаче съжалява Гилгамеш и убеждава мъжа си да му подари нещо на сбогуване, така той открива пред царя тайната на цветето на вечната младост. Гилгамеш с усилие намира цветето, но решава да изпробва действието му първо върху един от старците в своя град. Така той се отправя обратно към Урук. Из път посяда да си отдъхне край един кладенец и докато се къпе, една змия отмъква цветето и се подмладява. Отчаян Гилгамеш се върща в Урук, намирайки единствена утеха в гордостта от издигнатите от него градски стени. Лайтмотивът на поемата е недостижимостта на съдбата на боговете за човека и безполезността на човешките усилия в опитите да получат безсмъртие. Краят на епоса подчертава идеята, че единственото достъпно за човека безсмъртие е паметта за славните му дела. Вътрешното развитие на образите на Гилгамеш и Енкиду е подчинено на законите за развитие на епичните образи; те се издигат над другите смъртни не благодарение на вълшебни помощници като героите от митологичните сказания, а в резултат на високите си физически и морални качества. Акадският епос за Гилгамеш е творение на поет, който не просто е съединил помежду им разпръснатите шумерски сказания, но и щателно е обмислил и обработил известния му материал, като придава на произведението дълбок философски смисъл. Включването в епопеята на разказа за потопа (произведение от друг цикъл) още по-силно подчертава основната идея за произведението – недостижимостта на главната цел на странстванията на Гилгамеш – „вечния живот“. Първа плочка: възхвала на Гилгамеш и появата на Енкиду Прологът към епоса започва с поредица възхвали на главния му герой, Гилгамеш, „този, който видя дълбините“. Той е човек с несравнимо познание, разгадал големите мистерии на света, включително събитията преди Потопа, записал на камък разказа си. Цар на град Урук, той издигнал мощните му стени и голямото му светилище, Еана, посветено на богинята на града Ищар. Гилгамеш е представен като несравним по външен вид, красив и силен, способен на най-големи подвизи, „две трети бог, една трета човек“. Въпреки това по времето, когато започва историята, той е горделив цар, който тиранизира своя народ. Въпреки липсващи части от епоса, от останалите става ясно, че се разрушават семейните отношения, младите не могат да помагат на родителите си както трябва; някои изследователи тълкуват един пасаж като индикация, че той е упражнявал правото на първа нощ, но тук това не е ясно. Действията му будят мълчаливото недоволство на поданиците му, които се оплакват от него в молитвите си към боговете, а те отговарят на жалбите им като създават съперник на Гилгамеш – Енкиду. Енкиду е създаден от парче глина, в степта, сред дивия свят. Така той е герой с човешки черти, но не знае нищо за цивилизацията, живее сред животните и да се държи като тях. Енкиду е открит от ловец, чиито капани той разваля, спасявайки животните. Ловецът, обзет от голям страх поради силата и ръста на Енкиду, разказва на баща си за това същество, а той го насочва към Гилгамеш, единственият, обладаващ подобна сила. Гилгамеш решава да изпрати с ловеца куртизанката Шамхат, която да използва прелестите си, за да въведе Енкиду в цивилизацията. Тя се показва на дивака, съблича се и правят любов в продължение на шест дни и седем нощи. А когато след това животните вече започват да бягат от него, Шамхат разказва на Енкиду за Гилгамеш и силата му и той решава да я последва до Урук, за да демонстрира, че е по-силен от него. Куртизанката обаче го призовава вместо това да го счита за потенциален приятел и му разказва, че Гилгамеш е имал два последователни съня, разтълкувани от майка му Нинсун като знак за бъдещото им приятелство. Втора плочка: началото на приятелството И така Енкиду тръгва към Урук заедно с куртизанката. Пастирите от селото, през което минават, са удивени от вида му, сравняват го с Гилгамеш. Енкиду приема предлагания му хляб и питиета, които го опияняват, облича се с дрехи, а през нощта пази пастирите от вълци и лъвове – окончателна илюстрация на факта, че е напуснал животинския свят. Пристигайки в Урук, Енкиду веднага е забелязан от жителите и посрещнат с радост като появил се съперник на Гилгамеш. Той научава за злодеянията на Гилгамеш, очевидно правото на първа нощ (това е напълно ясно в старовавилонската версия), и решава да се бие с него. Препречва му пътя и се сблъскват в бой, според един непълен пасаж от стандартната версия. Сблъсъкът води до взаимно уважение между двамата юнаци и те стават приятели. В старовавилонската версия (плочките от Филаделфия и Йейл) битката е прекъсната по инициатива на Гилгамеш, Енкиду веднага признава стойността на своя противник; той го упреква за държането му, но това не пречи да се зароди тяхното приятелство. След това Гилгамеш представя новия си другар на майка си Нинсун и изглежда, че прави публично признание на грешките си. После предлага на Енкиду да отидат в далечната Кедрова гора, за да се борят с чудовището Хумбаба, нейния пазител, комуто бог Енлил е поверил човешките страхове. Енкиду го предупреждава за опасностите, но героят упорства, готов е и сам да се бие, само Енкиду да го придружава. Подготвя оръжия за битка и излага своите намерения пред народа и събралите се старейшини на Урук, които също напразно се опитват да го отклонят от опасното начинание. Гилгамеш моли бог Шамаш за подкрепа и е готов за похода. Трета плочка: приготовленията за Кедровата гора Примирени, старейшините дават съвети на Гилгамеш и го поверяват на Енкиду. След това Гилгамеш отива в двореца с Енкиду, за да се срещнат с майка му Нинсун и я информира за пътуването им и за предстоящия бой с Хумбаба. Нинсун, притеснена за съдбата на сина си, се оттегля в покоите си, облича церемониалните си дрехи и отива на покрива, за да се обърне с молба към бог Шамаш, покровител на Гилгамеш. Тя се жалва от буйния темперамент на сина си, който приписва на волята на Шамаш, и изказва страха си от опасностите, пред които ще се изправи. Моли бога да защитава сина ѝ. После възлага на Енкиду да пази сина ѝ, а той обещава. В непълен пасаж изглежда също така, че тя приема Енкиду за осиновен син. Останалата част от плочката е още по-непълна. Изглежда двамата приятели извършват ритуали, за бъде пътуването им при благоприятни обстоятелства, и след това се връщат в градското събрание, за да дадат инструкции за управлението в отсъствието на царя и получават нови съвети за предпазливост. Четвърта плочка: пътуването към Кедровата гора Двамата герои вървят пеша към Кедровата гора с гигантски крачки, на шест етапа, спирайки на всеки три дни. На всеки етап те извършват ритуал, за да извикат предчувствен сън в Гилгамеш. Посред нощ, след като е сънувал, Гилгамеш се събужда внезапно и разказва съня си на Енкиду. Последният го тълкува и намира в него доказателството за бъдещия им успех, по-специално за подкрепата на бог Шамаш, като по този начин всеки път вдъхва увереност на приятеля си. Те пристигат в района на Хумбаба. Гилгамеш призовава на помощ Шамаш, който реагира благосклонно и му дава съвети за предстоящия двубой. Когато прозвуча ужасяващият рев на Хумбаба, Енкиду е завладян от страх, но Гилгамеш го кара да си възвърне куража. Така стигат до гората и спират. Пета плочка: борбата срещу Хумбаба Двамата герои се дивят на гората: величествени кедри, кипариси, песни на птици, викове на маймуни се съчетават в полифония. Гилгамеш се разтреперва от този спектакъл, но Енкиду го окуражава. Срещата с Хумбаба не е запазена в цялостен пасаж, но изглежда този герой и Енкиду вече са се срещали в миналото, когато вторият все още е бил дивак. Хумбаба се опитва да разубеди двамата приятели да се бият с него, но битката започва; по време на нея бог Шамаш идва на помощ на Гилгамеш, като праща върху Хумбаба „тринадесетте вятъра“, които се нахвърлят върху него и той не може нито да напредва, нито да отстъпи. Хумбаба моли за пощада, но Енкиду казва на приятеля си да го убие преди да се намесят боговете, на които чудовището служи, най-вече бог Енлил. Отново нападат Хумбаба и го убиват. След това изсичат много кедри и Енкиду предлага на Гилгамеш да използва едно особено масивно дърво, за да направи гигантска врата, която да занесе като дар в Нипур, града на бога Енлил, без съмнение за да умилостиви бога след убийството на неговото протеже и унищожаването на гората. Пренасят дървото със сал по Ефрат, връщат се в Урук, Гилгамеш носи със себе си главата на Хумбаба. Шеста плочка: Ищар и борбата с Небесния бик Красотата на Гилгамеш, завърнал се в Урук, кара богиня Ищар да се влюби в него. Тя го изкушава с богатство и почести, но Гилгамеш ѝ отказва, като се подиграва с нея, напомняйки ѝ за нещастната съдба на всичките ѝ любовници, и я обвинява за нейните преструвки и изневери. Дългата му реч провокира яростта на Ищар, която моли баща си Ану да отмъсти за грубия отказ. Богът я обвинява, че е провокирала Гилгамеш, но отстъпва пред заплахата ѝ да пусне мъртвите от подземния свят и създава Бика, който тя иска. Предупреждава я за ужасните последици, които ще предизвика, но тя го успокоява. Пуснат в Урук, Небесният бик предизвиква опустошения: на няколко глътки изпива реката, изпръхтявайки, разтърсва три пъти града и причинява цепнатини, поглъщащи стотици хора. Енкиду пропада до кръста, но изскача, хваща рогата на Бика и заедно с Гилгамеш, без божествена помощ, успяват да го убият, а сърцето му предоставят на Шамаш. Енкиду, чувайки как унизената Ищар проклина Гилгамеш, хвърля в лицето ѝ парче от бика, описвайки какво би направил с нея, ако я хване. А Гилгамеш кара майсторите на Урук да украсят рогата на бика със злато и лазулит, дар за Лугалбанда. След като измиват ръцете си в Ефрат, двамата герои минават триумфално по улиците на града; денят завършва с празник в двореца, който бележи върха на славата на двамата герои. Но през нощта Енкиду сънува лош сън.. Седма плочка: смъртта на Енкиду Енкиду споделя съня си с Гилгамеш: присъствал е на съвещание на боговете и затова, че е участвал в убийството на Хумбаба и Небесния бик, изглежда е обречен на смърт. Изпада в дълбоко отчаяние, после в делириум, в който проклина кедровата вратата, която е предложил на Енлил в Нипур, и упреква Шамаш, че не го е защитил. Гилгамеш, развълнуван до сълзи, се стреми да го утеши, обещава да умолява боговете от името на Енкиду. Но той е фаталист, знаейки, че Енлил никога не отменя своите решения и че съдбата, която той определя, е необратима. Енкиду проклина и онези, които са го извели от първичното му съществуване и са го въвели в цивилизацията: ловецът и особено куртизанката Шамхат. Но когато бог Шамаш го упреква за неблагодарността му, защото тя го е облякла, напоила и нахранила и му е дала приятел като Гилгамеш, Енкиду се отказва от проклятието си и отправя благословия към нея. Нов злокобен сън, който подробно описва на Гилгамеш, описва състоянието на мъртвите в Ада, където го водят и където е изправен пред незавидната съдба на починалия. Болестта му се влошава, умира в липсващ пасаж в края на плочката. Осма плочка: погребението на Енкиду Текстът на осмата плочка е много зле запазен. Гилгамеш оплаква останките на своя приятел, спомня си приключенията им, призовава планини, гори, полета, реки, диви животни и цял Урук да скърбят за него. Поръчва да направят статуя на Енкиду от злато и скъпоценни камъни, избира от съкровищницата си погребални дарове. Малко се знае за хода на погребението поради многото липсващи части, но има голям погребален банкет, хората от Урук участват в оплакванията, правят се приношения на божествата от Ада, за да намери Енкиду добър прием в отвъдното. Девета плочка: отчаянието и лутането на Гилгамеш Гилгамеш скита през пустошта, от която е произлязъл Енкиду, плаче за него и за своята собствена участ на смъртен човек. Решава да намери оцелелия от Потопа Утнапиштим, станал безсмъртен, за да научи от него тайната на вечния живот. По време на пътуването той се справя с лъвове; достига до планината Мишу, висока до небосвода, с недра, опиращи в ада. Хора-скорпиони охраняват там преминаването на Слънцето при изгрев и залез, но разпознавайки в Гилгамеш божествена плът, го оставят да мине. Предупреждават го, че никой не е преминал този път, по който само Шамаш пътува всеки ден, за да дойде да просветли Земята, дълъг път в пълен мрак. Гилгамеш обаче успява; накрая стига до градина, в която дърветата са с гроздове от скъпоценни камъни. Краят на плочката е твърде фрагментарен, за да бъде разбран. Десета плочка: Гилгамеш на края на света Пресичайки градината, Гилгамеш стига до морската бездна, до Шидури, пивоварката на боговете. Виждайки подозрителния пътник, облечен в животинска кожа, изпит от ветровете, студа и слънцето, с издълбани от умора бузи и с лице, съсипано от мъка, тя залоства вратата. Гилгамеш заплашва да я разбие, но после се представя кой е и ѝ доверява своята цел, отчаянието си и страха си да умре като всеки смъртен. Тя се опитва да му обясни, че боговете така са създали хората и трябва да се наслаждава на човешкия живот, на жена и деца, но Гилгамеш държи на своята цел. Той я пита за пътя, който води към Утнапищим, и тя го насочва към кормчията Ур-Шанаби, който има амулети („Онези от камък“). Гилгамеш се втурва да го намери; убива дракон и в буйството си разбива амулетите. Разказвайки на Ур-Шанаби за своето отчаяние и стремежа си, той получава помощта му; поради погрома трябва да направи 120 пръта, 30-метрови, с остриета. Плавайки, за три дни те взимат разстояние като за месец и половина и достигат до Водите на смъртта. Тогава по съвет на Ур-Шанаби за всяко загребване Гилгамеш използва отделен прът, за да не ги докоснат смъртоносните води. Но прътите свършват; тогава той прави от дрехите платно и лодката се придвижва напред. И така стигат до удивения Утнапищим, но, изслушал разказа на Гилгамеш, той му обяснява, че трябва да приеме участта си. Единадесета плочка: историята за Всемирния потоп По молба на Гилгамеш Утнапищим му разкрива тайната как е получил от боговете безсмъртие. Започва разказ в разказа – историята за Потопа. В древни времена великите богове решават да причинят този катаклизъм (по необяснена тук причина). Бог Еа обаче разкрива това чрез сън на Утнапищим и му казва какво да прави: да разруши жилището си и да построи голям кораб (дава и указания какъв да бъде), да презре богатството, но да натовари всичко живо; научава го и как да обясни приготовленията си. Утнапищим описва построения кораб, на който качва семейството и рода си, богатството си, всякакви майстори, както и животни от всякакъв вид, а накрая засмолява вратите. Следва описание на страшната стихия – дори боговете са изплашени и, ужасени от мащабите на катастрофата, съжаляват за стореното. След седем дни стихиите се укротяват и корабът засяда на връх Нисир, превърнал се в остров. След още седем дни Утнапищим пуска последователно гълъб и лястовица, но те не намират суша и се завръщат; накрая водите поспадат и третата птица, гарван, не се връща. Утнапищим извършва приношения на боговете, които пристигат и се радват, че има оцелели – само Енлил е бесен и иска и тяхната смърт, но Еа успява да го убеди, че грешно е наказал всички хора с потопа, вместо само виновните. Енлил решава да даде на Утнапащим и съпругата му вечен живот, но да живеят на края на света. Гилгамеш не може да постигне безсмъртие по този начин. Той не издържа и изпитанието на Утнапищим – да не спи шест дни и седем нощи: едва сяда и заспива, събужда се чак на седмия ден; жената на Утнапищим всеки ден пече по един хляб и го слага до героя, за да се убеди той по състоянието на хлебовете колко дълго е спал. Гилгамеш отново потъва в отчаяние от неизбежната смърт. Това, което могат да направят за него, е да го приведат в някогашния му блестящ вид и Ур-Шанаби да го придружи до Урук. По молба на жената си Утнапищим му разкрива, като награда за усилията му, за цветето на вечната младост. За да го намери, Гилгамеш се спуска до дъното на океана с тежки камъни на краката и, взел растението, се освобождава от тях и изплува. Решава да го занесе в Урук, за да провери въздействието му върху възрастен човек, преди да го използва сам. На връщане обаче, докато се къпе, една змия отмъква цветето и веднага сменя кожата си. При този нов неуспех той рухва в сълзи, но когато стигат до Урук с гордост показва мощните му стени, съградени от него, и разказът се връща към своя пролог: изреченията от началото на първата плочка се повтарят в края на единадесетата, придавайки кръгова форма и завършеност на творбата. Дванадесета плочка: Гилгамеш и Подземния свят Текстът изглежда като допълнение към Епоса – представлява несвързан с основния сюжет разказ, преведен от шумерския текст Гилгамеш, Енкиду и Подземния свят. Гилгамеш е загубил два предмета с неясен характер (които са му били дадени от богиня Ищар според пролога на шумерската версия, невключен тук), които са попаднали в Подземния свят. Енкиду решава да отиде да ги вземе. Въпреки предупрежденията на Гилгамеш какво не трябва да прави там, ако иска да се върне, той прави всички нередни неща и Подземният свят го задържа. Гилгамеш призовава на помощ великите богове: Енлил и Син не се отзовават на молбите му, но Еа урежда духът на Енкиду да излезе за малко и той разказва на Гилгамеш за видяното там. Бележки Цитирани източници https://chitanka.info/text/27693-prikazki-i-legendi-ot-dreven-shumer/2 Епоси Месопотамия Библейски артефакти


text: Свети Валентин се отбелязва на 14 февруари в някои страни като Ден на любовта. На тази дата двойките изразяват любовта си един към друг, като си изпращат поздравителни картички и подаръци с формата на сърце. Традиционно се празнува в англоговорящите страни (Valentine's Day) и някои страни от Южна Америка (като „Празник на любовта и приятелството“). След 90-те години на 20 век добива известност и на други места (предимно в Третия свят), основно от рекламни кампании на производители на цветя и сладкарски продукти. Името на празника идва от християнски мъченик, наречен Валентин, живял през 3 век. Първоначално стар римокатолически празник, той започва да се свързва с романтичната любов през Средновековието. На този ден още през 14 век в Англия започва да става традиция да се разменят любовни послания под формата на т.нар. валентинки. Съвременните символи на любовта сега са сърцето и образът на крилатия Купидон. През 19 век ръчно написаните послания биват заменени от масово произвежданите готови картички. АПК (Асоциацията за поздравителни картички) е изчислила, че всяка година се изпращат 1 милиард поздравителни картички, като така изостават по масовост само от коледните картички. Асоциацията също е изчислила, че жените купуват около 85% от всички валентинки. През втората половина на 20 век в САЩ и други места по света установената практика на размяна на картички се разширява и се въвежда раздаването на подаръци обикновено от мъжа на жената. Най-популярните подаръци са рози и шоколади в червена лъскава опаковка с форма на сърце. През 80-те години диамантената индустрия започва да рекламира и подаряването на бижута по случай Свети Валентин. С разпространението на интернет в началото на 21 век, милиони хора започват да изпращат електронни картички с поздравления чрез електронна поща. Църковният празник Св. Валентин не фигурира в официалния календар на Католическата църква. Православната Църква го чества на 6 юли. Според Католическата енциклопедия (1908 г.), има поне трима светци, наречени Валентин. Всички те са били мъченици и са записани под датата 14 февруари: римски свещеник – понесъл мъченичество през втората половина на 3 век и погребан на пътя Виа Фламиния; епископът на Интермамна (днешен Терни) – също понесъл мъченичество през втората половина на 3 век и погребан на пътя Виа Фламиния, но не на същото място като свещеника; мъченик в Африка, за когото не се знае почти нищо друго. Връзката между Свети Валентин и романтичната любов не е спомената в нито един ранен исторически документ и се счита чисто и просто за легенда. Най-напред празникът Свети Валентин е обявен за честване на 14 февруари от папа Геласий I около 494 г. През 19 век мощите на свети Валентин са били дарени от папа Григорий XVI на дъблинската църква Whitefriar Street Carmelite в Ирландия, която после станала често посещавана на 14 февруари. През 1969 г., като част от по-голям опит да намали броя на празниците с чисто легендарен произход, църквата премахнала празника на Свети Валентин от официалния си календар. Средновековие Макар празникът на свети Валентин да е свързван с древноримския празник на любовта луперкалии, за това няма никакви реални доказателства. Луперкалиите се празнуват на 15 февруари. Предишният ден се посвещава на римската богиня на брака, майчинството и жените, Юнона (през този ден девойките пишели любовни писма, слагали ги в голяма урна, а след това мъжете изваждали писмата като всеки мъж трябвало да ухажва девойката, чието писмо е изтеглил, според волята на боговете). Първата регистрирана асоциация на Свети Валентин с романтичната любов датира едва от 14 век в Англия и Франция, където тогава хората вярвали, че на 14 февруари птиците се ухажвали. Това може да се прочете и в литературните произведения на Джефри Чосър от 14 век и по-точно в Parliament of Foules: Това се праща на Свети Валентин, когато всяка птица идва и избира своя другар По време на Средновековието влюбените си разменяли послания на 14 февруари, наричайки ги валентинки. Вероятно много от легендите за Свети Валентин са били измислени в този период. Някои от най-известните легенди твърдят, че: Вечерта преди мъчението на свети Валентин заради това, че е християнин, той пратил любовно послание до дъщерята на тъмничаря си, в което пишело „От твоя Валентин“. По време на забрана за женитба на римски войници, наложена от император Клавдий II, свети Валентин тайно помогнал за уреждането на женитбите. В повечето от тези легенди 14 февруари е датата, която се свързва с мъченичеството на Свети Валентин. Съвременният празник През 1797 г. едно британско издателство публикува „Помощник на младия мъж за писане на валентинки“, който съдържал любовни стихове за млади влюбени, които не можели да съчинят свои собствени. Развитието на печатарските услуги и намаляването на пощенските разходи през следващото столетие довежда до използването на не толкова личното, но по-практично изпращане на картички за Свети Валентин по пощата. В САЩ първите масово произведени валентинки са фабрикувани и продадени през 40-те години на 19 век от Естер Хауланд. Варианти Бразилия В Бразилия на 12 юни се празнува т.нар. Ден на влюбените (), като по същество той е идентичен на празника на Св. Валентин: има размяна на подаръци (шоколад, картички) и се купува букет цветя за жената. Празникът се провежда един ден преди деня на Свети Антоний от Падуа (в португалоезичните страни познат още като Свети Антоний Лисабонски), смятан за покровител на брака. Бележки Валентин Любов


text: Найден Станев Вълчев е български писател, преводач и текстописец. Биография Роден е на 30 август 1927 г. в с. Малка Брестница, Тетевенска околия на някогашната Плевенска област. След основно образование в родното си село завършва гимназия в Плевен и Юридическия факултет в Софийския държавен университет (1951). През 1954 – 1955 г. е редактор в сп. „Български воин“ и в. „Народна армия“, през 1956 – 1983 г. – в сп. „Септември“, през 1983 – 1988 г. – в сп. „Съвременник“; главен редактор (1988 – 1989) на сп. „Дарители“. Дипломат (1996 – 1997). Председател на Съюза на преводачите в България (1989 – 1991). Председател на журито на Националната литературна награда за поезия „Усин Керим“ за 2010 г. Творчество Първото публикувано произведение на Найден Вълчев се появява, когато е в последния клас на Плевенската мъжка гимназия. Първата му стихосбирка „На южната граница“ (1953) е само с войнишки стихотворения от тригодишната реднишка служба в далечен малък гарнизон. През следващите десетилетия стихосбирките стават двадесетина: „Малка повест“ (1954), „Пъстра палитра“ (1960), „Северна светлина“ (1965), „Лунапарк“ (1970), „Синьо цвете, влак, жена“ (1975), „Златен август“ (1977), „Написано на кленов лист“ (1984), „Гигантски слалом“ (1986), „Младата луна и старата луна“ (2001), „Рай за грешни“ (2003) и др. Пише и за деца под псевдоним Чик Чирик: „Българска земя“ (1963), „Звъни, звънче“ (1968), „Фото Есперанто“ (1983), „Жълъдче с шапка“ (2004). В пет книги „Попътни срещи“, издадени между 2007 и 2016, Найден Вълчев разказва в есеистично биографични четива за Елисавета Багряна, Никола Фурнаджиев, Панчо Владигеров, Ангел Каралийчев, Христо Радевски, Димитър Димов, Димитър Талев, Димчо Дебелянов, Николай Лилиев, Георги Райчев, Елиас Канети, Григорий Цамблак, Орлин Василев, Ламар, Александър Пушкин, Адам Мицкевич, Михаил Юриевич Лермонтов, Константин Симонов, Александър Твардовски, Марк Шагал, Низами, Васил Биков, Сергей Есенин, Михаил Светлов, за батковците Валери Петров, Леда Милева, Веселин Ханчев, за връстниците Иван Радоев, Станка Пенчева, Ивайло Петров, Вили Цанков, Лиана Даскалова, Андрей Германов, Първан Стефанов, Димитър Вълчев, Петър Караангов. Превел е много стихове на славянски поети – Пушкин, Мицкевич, Лермонтов, Есенин, Александър Твардовски („Василий Тьоркин“), Константин Симонов, Сергей Орлов, Владимир Соколов, Евгений Евтушенко, Йосиф Бродски, Юлия Друнина, Роберт Рождественски, Борис Слуцки, Бела Ахмадулина, поети на Прибалтика, поети на Прикавказието, както и няколко от повестите на Васил Биков. По негови строфи звучат популярни песни като „Борба за мир“, „Голяма песен“, „Младежки марш“, „Тиха вечер“, „Тиха вечер“, „Аз те чаках“, „Ние сме на всеки километър“, „Кажи коя е тъмната жена“, „Синя вечер“, „Някога, но не сега“, създадени от композиторите Светослав Обретенов, Любомир Пипков, Филип Кутев, Константин Илиев, Тодор Попов, Йосиф Цанков, Петър Ступел, Атанас Бояджиев, Емил Георгиев, Тончо Русев, Митко Щерев. Автор е на текста на „Една българска роза“ в изпълнение на Паша Христова, по музика на Димитър Вълчев. В „Литературна анкета“ на Панко Анчев, излязла през 2007 година, разказва всичко за себе си. Награди Носител е на орден „Св. св. Кирил и Методий“ – първа степен, на наградата „Димчо Дебелянов“, на наградата на Съюза на българските писатели, на Съюза на преводачите в България, на Златния Орфей, на високи руски и беларуски отличия. Библиография Поезия „На южната граница“ (1953) „Малка повест“ (1956) „Пъстра палитра“ (1960) „Химни и повести“ (1964) „Северна светлина“ (1965) „Луна-парк“ (1970) „Синьо цвете, влак, жена“ (1975) „Зърна за посев“ (1976) „Златен август“ (1977) „Две снежинки“ (1980) „Написано на кленов лист“ (1984) „Гигантски слалом“ (1986) Избрани произведения в 2 тома (1987) „Младата луна и старата луна“ (2001) „Рай за грешни“ (2003) „През три води преплавено“ (2004) Пътеписи „Беларуска бреза“ (1978) За деца „Българска земя“ (1963) „Люлякова вечер“ (1968) „Звъни звънче“ (1968) „Фото „Есперанто“ (1983) „Жълъдче с шапка“ (2004) Източници Външни препратки От и за Найден Вълчев в НАБИС – Националния каталог на академичните библиотеки в България Найдзен Вылчаў. Пераклады з беларускай Найден Вълчев в Словото Найден Вълчев в Литературен свят Интервюта „Найден Вълчев: Аман от политически сили!“ , интервю на Бойко Панов, в-к „Сега“, 12 октомври 2001 За него Христо Христов, „Цензори спрели три пъти „Една българска роза“, Monitor.bg, 23 май 2017 Български писатели Български поети Български пътеписци Български детски писатели Български преводачи Преводачи от руски език Възпитаници на Софийския университет Носители на орден „Св. св. Кирил и Методий“ Хора от област Ловеч Носители на награда „Димчо Дебелянов“


text: Дора Петрова Габе (с рождено име: Изидора Пейсах) е българска поетеса, писателка и преводачка от еврейски произход. Биография Дъщеря е на Петър Габе, преселник от Русия, публицист и общественик. Завършва гимназия във Варна, записва естествени науки в Софийския университет (1904) и следва френска филология в Женева и Гренобъл (1905 – 1906). Учителка по френски език в Добрич (1907). От 1911 до 1932 г. пребивава многократно (със съпруга си проф. Боян Пенев и самостоятелно, във връзка с преводаческата си дейност) в чужбина: Полша, Германия, Швейцария, Австрия, Чехия, Франция, Великобритания. През 20-те и 30-те години на XX век изнася в България и зад граница сказки по проблеми на българската литература и за съдбата на Добруджа. През 1925 г. Министерството на народната просвета ѝ възлага да редактира (съвместно със Симеон Андреев) библиот. поредица „Библиотека за най-малките“. По-късно е редактор (1939 – 1941) на детското списание „Прозорче“. Дора Габе е сред учредителите на Българо-полския комитет (1922), на Българския ПЕН клуб (1927) и негова дългогодишна председателка. Съветничка по културните въпроси в Българското посолство във Варшава (1947 – 1950), представителка на България в международните конгреси на ПЕН клубовете, в международното сътрудничество. През 1968 г. е удостоена със званието „Почетен гражданин на град Толбухин“. Творчество За пръв път в Шумен публикува стихотворението „Пролет“ в сп. „Младина“ (1900). Истинският ѝ творчески дебют са стихотворните цикли, поместени в списанията „Мисъл“, „Демократически преглед“ и „Ново общество“ през 1905 – 1906 г. Първата лирична стихосбирка на Дора Габе „Теменуги“ е в духа на модния в началото на века сецесионен сантиментализъм и отчасти – на налагащата се поетична конвенция на символизма. Създадена е с редакторската намеса на Пейо Яворов (стигаща до съавторство) и при съставителството на проф. Боян Пенев, чиито образи поетесата съхранява трайно в емоционалната си памет, вплита имплицитно и чрез посвещения в късното си творчество. Дора Габе разгръща дарованието си и в областта на детската литература. Дебютира в „Златна книга на нашите деца“ на Александър Божинов през 1921 г. Книгите ѝ за деца от 20-те до 60-те години са настолно четиво на няколко поколения български деца, принадлежат към класиката на детското литературно наследство. Особено място в творчеството на Дора Габе за деца (осъществено и в прозаични жанрови форми) заемат мемоарните импресии, събрани в книжката „Някога“. От началото на второто десетилетие до края на 30-те години обнародва поезия за възрастни и деца, пътеписи, разкази, есеистична проза, импресии, отзиви за театрални статии по въпроси на чуждестранната и българската литература, спомени за поети и писатели в списанията „Съвременна мисъл“, „Златорог, „Полско-български преглед“, „Демократически преглед“, „Листопад“, „Добруджански преглед“, „Изкуство и критика“ и др., във вестниците „Слово“, „Епоха“, „Вестник на жената“, „Свободна реч“, „Зора“, „Женски глас“, „Мисъл“, „Съвременник“, „Вестник на вестниците“, „Дневник“, „Заря“ и др., в детските периодични издания „Светулка“, „Детска радост“, „Детски свят“, „Другарче“, „Детски живот“, „Росица“, „Славейче“, „Весела дружина“, „Прозорче“ и др. След 1944 г. публикува в литературния и периодичния печат, в детските списания „Славейче“, „Дружинка“, „Деца, изкуство, книги“ и др. Произведения Романи Мълчаливи герои (1931) Майка Парашкева (1971) Повести Малкият добруджанец (1927) Ние малките (1946) Преводи От 1917 до края на живота си Дора Габе развива активна преводаческа дейност. Превежда от полски, чешки, руски, френски, гръцки творби на Адам Мицкевич, Мария Конопницка, Станислав Виспянски, Кажимеж Тетмайер, Юлиуш Словацки, Владислав Реймонт, Ян Каспрович, Хенрик Сенкевич, В. Лидер, А. Дигасински, Леополд Стаф, Антони Слонимски, Юлиан Тувим, К. Алберти, Иржи Волкер, Е. Флеч, Витезслав Незвал, Карел Чапек, Ж. Жиано, Ярослав Сайферт, Арнолд Слуцки, Владислав Броневски, В. Имбер, Самуил Маршак, Е. Камберос, Р. Буми-Папа, Менелаос Лудемис, Янис Рицос и много други. Най-крупното ѝ преводаческо дело са антологиите „Полски поети“ (1921), на която Дора Габе е преводачка, съставителка и авторка на характеристиките, „Химни“ на Ян Каспрович (1924) и „Анхели“ на Ю. Словацки (1925). Отделни книги („Някога“ – преводачи Витезслав Незвал и Янис Рицос; „Почакай, слънце“) и творби на Дора Габе са преведени в Австрия, Аржентина, Великобритания, Виетнам, Германия, Гърция, Канада, Куба, Ливан, Перу, Полша, Румъния, Русия, Словакия, Украйна, Франция, Чехия. Отличия и награди 27 август 1927 г. – Златен кръст за заслуги (Полша) 20 април 1929 г. – почетна грамота от Всемирния съвет на мира 30 декември 1946 г. – орден „9 септември 1944“, III степен 1 октомври 1963 г. – награда на Съюза на българските писатели за стихотворението ѝ „Родина“ 21 май 1966 г. – удостоена е със званието „Заслужил деятел на културата“, в областта на поезията 28 август 1968 г. – удостоена е с орден „Георги Димитров“ по случай 80-годишнината от рождението ѝ 23 май 1969 г. – удостоена е със званието „Народен деятел на културата“ 16 юни 1972 г. – почетна грамота от централния съюз на професионалните съюзи за повестта „Майка Парашкева“ 9 юли 1975 г. – удостоена е с литературната награда „Иван Вазов“ от Общинския народен съвет в Пловдив за стихосбирката „Сгъстена тишина“ 16 юни 1978 г. – удостоена е със званието „Лауреат на Димитровска награда“ за стихосбирките „Почакай слънце“, „Глъбини“ и „Сгъстена тишина“ 25 август 1978 г. – удостоена със званието „Герой на социалистическия труд“ по случай 90-годишнината от рождението ѝ 25 декември 1978 г. – удостоена е с почетния знак на София, I степен юни 1979 г. – специална награда от Съюза на българските композитори за стихотворението-песен „Вироглавка“ април 1979 г. – отличена е с награда „Петко Рачов Славейков“ за литературното ѝ творчество свързано с децата и българското училище Източници и бележки Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение. Външни препратки От и за Дора Габе в Своден каталог НАБИС Текстове на Дора Габе във виртуална библиотека „Словото“ Дора Габе в Литературен свят Кремена Митева, „Критическата рецепция на „Теменуги“ от Дора Габе“, сайт на Регионален исторически музей в Добрич Български поетеси класици Български детски писателки Български учителки Български преводачи Български преводачи на полскоезична литература Преводачи от чешки език Български преводачи на френскоезична литература Български преводачи на рускоезична литература Български есеисти Добруджански българи Български евреи Герои на социалистическия труд на България Носители на Димитровска награда Заслужили деятели на културата Народни деятели на културата Носители на орден „Георги Димитров“ Носители на Ордена на усмивката Почетни граждани на Добрич Родени в област Добрич Починали в София Хора с архиви в Централния държавен архив


text: Стефан Албертов Гечев е български поет, драматург, белетрист и преводач на поезия. Житейски път Стефан Гечев е роден в семейството на литературния критик и историк Алберт Гечев (1881 – 1915) и гимназиалната учителка по френски Рада Гечева. Учи в Русе (1917 – 1922) и продължава образованието си в Пловдив (1922 – 1925). Две години учи в Париж в лицея „Луи льо Гран“. Завършва гимназия в София и славянска филология в Софийския университет през 1934 г. От 1935 изучава гръцки и слуша лекции по византийска литература при проф. Вейс в университета в Атина, където води курс по български и старобългарски език за гръцките студенти (1936). В периода 1936 – 1942 работи в българската легация в Атина като писар по чужди езици, а по-късно като драгоман-преводач. Заедно с Клеон Пераскос превежда стихове на Елисавета Багряна и Атанас Далчев на гръцки език, публикувани в сп. „Неа естия“. Успява да спаси живота на няколко души, сред тях е и поетът Костас Варналис, за чието освобождаване от нацистки арест той прибягва до помощта на българския посланик. От 1942 г. работи като аташе по печата в Братислава. След 9 септември 1944 до май 1945 г. по настояване на словашките власти е принуден да напусне Братислава и се изселва в Пищяни, защото се обявява за правителството в София. След края на войната се завръща в Братислава и е назначен за представител на Министерството на външните работи на България. През 1947 – 1949 г. работи като Втори секретар в Българската легация във Варшава. В България Гечев започва работа в Министерството на външните работи, но в края на 1949 г. е уволнен, защото не е член на БКП. Става редактор във в. „Стършел“ (до 1956). Заедно със Стефан Сърчаджиев и Веселин Ханчев основава Сатиричния театър в София (1957), където е драматург (до 1958). Завежда отдел „Публицистика“ в сп. „Пламък“ (до 1966). Заместник главен редактор е на сп. „Контакти“ (1966 – 1967). Творческа дейност Стефан Гечев е автор на стихове, разкази, фейлетони, драми, критика, криминални и приключенски романи, публицистика, преводи. За пръв път пише стихове на 15-годишна възраст. Поезията му е философски осмислена, изискано лаконична в посоката на модерните търсения от средата на XX век. Официалната марксистка критика я отхвърля като отглас от съмнителни образци (първата стихосбирка „Бележник“, 1967, е обвинена в сюрреализъм и дадаизъм). За цели десетилетия Гечев е изолиран от литературния живот, като са анулирани всичките му договори за книги с български издателства. През това време създава оригинални творби, които излизат от печат едва след 1989 г. (стихосбирката му „Поезия“ от 1990 включва стихове и поеми в проза, писани през 1966 – 1986 г.) Някои произведенията от този период са публикувани под прикриващия псевдоним Венцеслав Диаватов (В. Диаватов). Творби на Стефан Гечев са преведени на английски, френски, немски, полски, руски и други езици. Съчинения „Есен. Пак разпери се“. Стихотворения 1926 – 1927 „Месианизмът в българската литература“. Изследване 1935 „Към въпроса за славянския физиолог“. Изследване 1938 „Хаджи дякон Иларион. (Към историята на българската граматична наука)“. Изследване 1938 „Ние и другите“. Хумористични разкази и фейлетони (подп. В. Диаватов) 1956 „Цветовете на грижата“. Разкази 1961 „Момичето и предателят“. Повест 1964 (в съавт. с К. Кюлюмов) „Денят на екзекуцията“. Пиеса в шест картини 1964 (подп. В. Диаватов) „Човекът с табакерите“. Роман 1966 (подп. В. Диаватов) „Бележник“. Лирика 1967 „Крадци на богородици“. Роман 1969 (подп. В. Диаватов) (в съавт. с М. Миланов) „Към въпроса за авторството на Храбровата апология“. Изследване 1975 „Мостът“. Роман 1983 „Поезия“. Лирика, поеми 1990 „Моят Николай Райнов“. Спомени 1990 „Жестока благодетелка“. Необикновени разкази 1993 „Осъденият на Сеньора“. Разкази 1994 „Въпроси“. Стихотворения в проза 1994 „Виктория и нейните синове. Т. 1 – 2“ 1995 „Бележник 2“ 1997 „Човешкото приключение или мисли по повод сентенцията „Познай себе си“. Лъжефилософски роман" 1997 „Бунтовникът от 4018 година“ 1998 „Убийството на улица „Бивша Преспа“" 1998 „Самобичуване“. Стихотворения 1999 „Голготата на Варава“. Пиеси 1999: „Юлиян Отстъпник“ „Голготата на Варава“ „Процес за изчезване тялото на Исус Назарянина, наречен Христос“ „Убийци“ „Годеникът“ „Моите гръцки приятели“. Спомени 1936 – 1942. Кн. 3 1999 „Познай себе си. Лъжефилософски и лъжебиографичен роман“ 2000 „Шегите на случая“. Новела 2002 „Ненужните скептици“. Есета, интервюта, спомени, дневници 2003 „Сенките на времето“. Избрани стихотворения и поеми 2004 „От киевско стъкло“. Цикъл непубликувани стихотворения. Нова среща между изкуството и науката. Непубликувани мисли 2007 Преводи и публицистика Стефан Гечев е автор и на обстойни статии и есета, поместени като предговори към антологии и книги на чужди автори, издадени в България. Съставител е на „Антология на новата гръцка поезия“. Т. 1 – 2 (1960), „Съвременна кипърска поезия“ (1965), „Млада гръцка поезия“ (1976), „Гръцка поезия XX век“ (1978), „Френски поети-сюрреалисти“ (1992, 1993, 1997), като участва и в превода на стихотворенията. През 1994 г. съставя, превежда и публикува „Антология Палатина. 17 века гръцка поезия“ – второ издание през 1996 година. През 1997 – 1998 представя „Съвременна гръцка поезия“ в два тома. Превежда от гръцки език стихове на Константинос Кавафис (1963, 1984, 1995), Арис Диктеос (1967), Георгиос Сеферис (1975); от английски език – „Алиса в огледалния свят“ на Луис Карол (1965). Редактира „Антична поезия“ (1970). Помага на Диктеос за издаването на „Антология на българската поезия“ на гръцки език. През 1984 подготвя превод на „Песните на Малдорор“ от граф дьо Лотреамон, който завършва окончателно през 1986, но е издаден едва през 1993 година. Признание През 1996 г. Стефан Гечев получава гръцкия орден „Златен кръст на Почетния легион“. Получава почетна грамота за принос в развитието и популяризирането на българската култура от Министерството на културата на Република България. Награден е от френския министър на културата и информацията с високото отличие „Кавалер на ордена за изкуство и култура“. Получава от Съюза на преводачите, съвместно с Посолството на Република Гърция, грамота за цялостна преводаческа дейност и за приноса му за популяризиране на гръцката литература в България (1997). Удостоен е със златен медал от Гръцкия съюз на преводачите, връчен от кмета на Атина за цялостното му преводаческо дело, което представлява принос към новогръцката литература и култура (1998). Памет На 28 май 2001 г. в Народната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“ се провежда научна конференция, организирана от Института за литература при БАН и НБКМ на тема „Творчеството на Стефан Гечев – ново измерение в българската литература“. През 2006 г. в Русе се провежда Национална научна конференция „Стефан Гечев – отвъд традицията“. Публикуван е сборник с доклади и литературно-критически материали. През май 2011 г. в Русенския университет се провежда кръглата маса на тема „Силата на духа: Стефан Гечев и Алберт Гечев в българското литературно и културно пространство“ във връзка със 100 години от рождението на Стефан Гечев. През 2013 г. е отпечатан сборникът „Властта на духа: Алберт Гечев и Стефан Гечев“, съст. В. Донева, М. Душкова, Р. Русев. Сборникът включва 11 доклада, а в приложението са публикувани непубликувани текстове от Стефан Гечев. На 22 февруари 2011 г. в Камерната зала на Народния театър „Иван Вазов“ се провежда тържествена вечер, посветена на стогодишнината от рождението на Стефан Гечев под мотото „Свободният човек“. Източници Тази статия се основава на материал от Словото, използван с разрешение. Бележки Външни препратки От и за Стефан Гечев в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Стефан Гечев 1911 – 2000, личен сайт. Стефан Гечев, Съчинения в пет тома , Издателство „Захарий Стоянов“ Стефан Гечев в Литернет Стефан Гечев в Словото За него Георги Василев, „Образът на Христос“, в-к „Литературен вестник“, год. 11, бр. 25, 27 юни 2001 г. Лора Трубецкой, „Стефан Гечев, европеецът“, в-к „Литературен форум“, бр. 30 (471), 25 септември 2001 г. Иван Гранитски, „Духовните послания на Стефан Гечев“, в-к „Дума“, бр. 156, 7 юли 2012 г. Румен Шивачев, „Лирическите пулсации на Стефан Гечев“, Портал за култура, изкуство и общество, 19 юни 2018 г. Български поети Български писатели Български автори на криминални романи Български драматурзи Български преводачи Български публицисти Български журналисти Български дипломати Сътрудници на Държавна сигурност Родени в Русе Починали в София


text: Георги Господинов Георгиев, известен като Георги Господинов, е български писател. Причисляван е към постмодернизма. Той е най-превежданият и най-награждаваният извън България български писател. Господинов е първият българин, носител на литературната награда „Букър“ за своя роман „Времеубежище“, преведен на английски от Анджела Родел. Носител е и на други престижни литературни награди. Биография Георги Господинов е роден в Ямбол на 7 януари 1968 г. Завършва българска филология в Софийския университет, става доктор по нова българска литература в Института за литература при Българската академия на науките с дисертация на тема „Поезия и медия: кино, радио и реклама у Вапцаров и поетите на 40-те години на ХХ век“ (издадена от „Просвета“, 2005). Работи като литературовед в Института по литература при БАН от 1995 г. От 1998 до 2000 г. е хоноруван преподавател в НБУ по писане на есе (1998), а по-късно по съвременна българска литература (1999 – 2000). Редактор е в „Литературен вестник“, седмичен колумнист е на вестник „Дневник“ и редактор за България на излизалото в Оксфорд литературно списание „Orient Express“. Със съпругата си литературоведката Биляна Курташева има дъщеря. Творчество Поезия Още за първата си стихосбирка, „Лапидариум“ (1992), Георги Господинов е отличен с Националната награда за дебют „Южна пролет“ (1993). Стихосбирката е преведена 2009 на чешки . Следват „Черешата на един народ“ (Награда за книга на годината на Сдружение на български писатели, 1996), претърпяла три издания (1996, 1998, 2003) и, през 2003 година, „Писма до Гаустин“. В „Балади и разпади“ (2007) са включени предишните три стихосбирки плюс нови стихотворения в цикъла „Неделите на света“. Том с избрана поезия от Георги Господинов излиза на немски под заглавие „Kleines morgendliches Verbrechen“ (Droschl, 2010) в превод на Александер Зицман, Валерия Йегер и Уве Колбе. Книгата получава възторжени рецензии в най-големите немски вестници NZZ, FAZ, Die Welt, SZ и др. Негови стихотворения са включени в редица международни антологии, сред които е „New European Poets“ (Graywolf Press, USA, 2008). Преводи на негови стихове на различни езици, включително на арабски, могат да се прочетат в немския сайт за поезия lyrikline.org Проза Естествен роман „Естествен роман“, първият роман на Георги Господинов, получава Специалната награда на конкурса „Развитие“ (за ръкопис на роман), и е издаден в десет издания на български – 1999, 2000, 2002, 2004, 2006, 2007, 2009, 2011, 2013, 2014. Критиката го определя като „първия по рождение и по слава роман на поколението на 90-те“ (сп. „Егоист“). „Естествен роман“ е най-превежданата българска книга след 1989 г. Публикуван е на 21 езика, сред които английски, немски, френски, испански, италиански и др. Излиза в Сърбия („Геопоетика“, 2001), Франция („Фебюс“, 2002), Северна Македония („Темплум“, 2003), САЩ („Dalkey Archive Press“, 2005), Чехия („Lidove Noviny“, 2005), Хърватия („Profil“, 2005), в Словения („Beletrina“, 2005), Дания („Husets Forlag“, 2006), Италия („Voland“, 2007), Австрия („Droschl“, 2007), Латвия (Jāņa Rozes apgāds, 2008), Полша (Fundacja Pogranicze, 2009), Испания („Saymon“, 2009), Литва (Baltos lankos, 2010), Турция (Apollon, 2010), Норвегия (Bokvennen Forlag AS 2011), Русия (Иностранная литература, 2011), Албания, Румъния, Украйна, Исландия... Le Nouvel Observateur определя романа като „оригинален и забавен“ . Le Courrier (Женева) го нарича „машина за истории“, а според Livres Hebdo книгата е „едновременно смешна и ерудирана, пошла и изискана, но блестяща във всяко отношение и новаторска по форма“. Ню Йоркър (в кратка рецензия) пише за романа: това е „анархичен, експериментален дебют“, добавяйки, че роман, който предприема рискове като тези в „Естествен роман“, понякога „пада по лице“, но според Ню Йоркър попаденията в книгата превишават пропуските, и в крайна сметка тя успява да бъде очарователна. Вестник Таймс определя романа като „размишления върху пушенето, дефекацията и ботаниката“, добавяйки, че това е „хумористична, меланхолна и изключително идиосинкразна творба“. Според вестник Гардиан романът е „едновременно земен и интелектуален“ („both earthy and intellectual“). В голяма рецензия за немското издание на романа вестник Нойе цюрхер цайтунг (NZZ) определя Георги Господинов като „хуморист на отчаянието“ (Humorist der Verzweiflung), а вестник Франкфуртер алгемайне цайтунг (FAZ) определя романа като „малък изискан шедьовър“). Всички немски отзиви – в сайта на изд. „Droschl“ . Изключително рядко български роман бива рецензиран във водещи световни медии. Голяма част от чуждестранните отзиви могат да се намерят в американското онлайн издание Complete Review. И други истории Сборникът с разкази „И други истории“ на Господинов излиза през 2000 г. Публикуван е на английски, френски, немски, италиански, чешки, полски, македонски. Англоезичното издание „And Other Stories“ е номинирано за дългия списък на една от най-престижните международни награди в жанра – „Франк О'Конър“. През 2003 г. „И други истории“ излиза на френски в парижкото издателство „Arlea“ под заглавие „L’Alphabet des Femmes“. През 2004 се появява в Чехия („Gaustin neboli Člověk s mnoha jmény“, „Lidove Noviny“) и Австрия („Gaustín oder Der Mensch mit den vielen Namen“, „Wieser Verlag“). През 2007 г. сборникът е издаден на английски в САЩ от издателство Northwestern University Press. По повод излизането на книгата на френски Le Nouvel Observateur пише за Господинов: „Остро перо и деликатно излъчване, това са триумфите на 35-годишния български автор“. Разказ на Георги Господинов е включен в американската антология „Best European Fiction 2010“ (Dalkey Archive Press, ed. Alexander Hemon). Физика на тъгата Вторият роман на Георги Господинов „Физика на тъгата“ (Жанет-45, 2011) с излизането си оглавява класациите за най-продавани книги в България. „Георги Господинов пише световен роман, който е и български“, пише литературният критик Митко Новков. „Той е всеки и във всеки от своите „герои“, гледайки в упор века и историята през техните очи...“ (Георги Каприев, в. „Култура“) През 2013 г. романът печели наградата „Български роман на годината“ на Националния дарителски фонд „13 века България“, а през 2014 г. е номиниран за четири международни награди – „Грегор фон Рецори“, връчвана от общината на Флоренция, „Стрега Еуропео“, наградата на Haus der Kulturen der Welt (Берлин) и наградата Bruecke Berlin (LCB). През 2016 г. Анджела Родел, направила английския превод на романа, попада в краткия списък с номинирани за PEN Translation Prize, макар в крайна сметка наградата да печели Катрина Додсън, преводачка на „Събрани разкази“ на бразилската писателка Кларис Лиспектор. Преводът на Анджела Родел е избран също и в краткия списък от номинирани за 2016 Best Translated Book Award, макар в крайна сметка наградата да печели романът „Signs Preceding the End of the World“ на мексиканския писател Юри Херера. През септември 2016 г. преводът на Анджела Родел е избран и в краткия списък с номинирани за National Translation Awards (NTA) на Асоциацията на американските преводачи на художествена литература (The American Literary Translators Association, ALTA), но в крайна сметка наградата отива при Елизабет Харис, превела на английски романа на италианския писател Антонио Табуки „Тристано умира“. Поредното признание идва от Американската асоциация на преподавателите по славянски и източноевропейски езици (The American Association of Teachers of Slavic and East European Languages, AATSEEL), която номинира английския превод на „Физика на тъгата“ за най-добър превод, публикуван през 2014 и 2015 г., но присъжда наградата в крайна сметка на Катя Страуманис за превода ѝ на романа на латвийската писателка Инга Абеле „Висок прилив“. В края на ноември 2016 г. Георги Господинов е обявен за носител на наградата „Ян Михалски“ (Jan Michalski Prize for Literature), присъждана от швейцарската фондация „Ян Михалски“ и изразяваща се в сума от 50 хиляди швейцарски франка (около 46 566 евро) и творба на бернския художник Маркус Рец Господинов е посочен от международно жури, включващо писатели като Роберт Менасе, Сеес Нотебоом и Илма Ракуса. Времеубежище „Времеубежище“ е роман на Георги Господинов, издаден от издателска къща „Жанет 45“ през 2020 г. Романът „Времеубежище“ печели наградата „Букър“ през 2023 г. Драма Господинов е автор на пиесата „D.J.“ (съкращение от Дон Жуан), която печели годишната награда „Икар“ за най-добър български драматургичен текст за 2004 година. Поставена е на сцената на Сатиричния театър, София, от Десислава Шпатова. Публикувана е на руски в сборник със съвременна българска драматургия. Втората му пиеса „Апокалипсисът идва в 6 вечерта“ (с „Аскеер“ за драматургия, 2010) се играе в МГТ „Зад Канала“, реж. Маргарита Младенова. В края на март 2011 г. пиесата е избрана сред 300 пиеси от цял свят и представена в Манхатън, Ню Йорк, на фестивала hotINK at the LARK. Други Заедно с Бойко Пенчев, Пламен Дойнов и Йордан Ефтимов Господинов е съавтор на две литературни мистификации, които излизат като отделни книги: „Българска христоматия“ (1995) и „Българска антология“ (1998). Заедно с Яна Генова е съставител на сборника „Аз живях социализма. 171 лични истории“ (2006) и автор на „Инвентарна книга на социализма“ (2006). Автор е на изследването „Поезия и медия. Кино, радио и реклама у Вапцаров и поетите на 40-те години на ХХ век“ (2005). Автор е на графичния роман или арт комикс „Вечната муха“ (2010, съвместно с Никола Тороманов). Пише сценарии за късометражни филми, последният от които „Омлет“ (реж. Н. Косева) е отличен на най-престижния кинофестивал за независимо кино Sundance 2009, основан от Робърт Редфорд. През 2008/2009 е гост-писател на Берлин със стипендия на DAAD, Berliner Künstlerprogramm. Участвал е в литературни четения в Париж, Лондон, Коимбра, Виена, Прага, Истанбул, Берлин и другаде. На откриването на Празниците на изкуствата „Аполония 2005“ в Созопол Фондация „Аполония“ присъжда на Георги Господинов ежегодната награда „Аполон Токсофорос“ за изключителен принос в развитието на българската култура и представянето ѝ зад граница. През 2012 г. Общинският съвет на Ямбол го удостоява със званието Почетен гражданин на Ямбол заради „значителния му принос в културния и духовен живот на общината, както и развитието на съвременната българска литература“. През май 2016 г. е удостоен с орден „Св. св. Кирил и Методий“ – първа степен. Господинов е първият българин, носител на литературната награда „Букър“ за своя роман „Времеубежище“, преведен на английски от Анджела Родел. Столичният общински съвет го удостоява със званието „Почетен гражданин на София" през юни 2023 г. Критически прием Върху творчеството на Георги Господинов излизат 3 литературоведски книги: „Георги Господинов: Разроявания“ от Албена Хранова (2004), и две книги от Мариана Тодорова – „Георги Господинов – от Гаустин до градинаря“ (2009) и „Физика на тъгата“ като послание“ (2012). Публикувани са и множество статии на български и чужди езици, писани са дисертации и магистърски тези в България и в чужбина. На литературна дискусия „Преходна ли е литературата на прехода?“ на 2 юни 2007 г. в НДК Владимир Трендафилов чете текст , после публикуван в Литературен клуб със спорни твърдения, сред които и това, че Георги Господинов използва своето място в Национален фонд „Култура“, „Отворено общество“ и др. за „системното му самопревеждане и саморазпространение по света“, като в опит за ирония предлага откриване на държавна длъжност („таксидиот“), на която да се назначи Господинов, „с едничката служебна обязаност да разпространява Георги Господинов“. На тези теории Господинов отговаря с текст във в. „Култура“: „...от 2002 до 2007 година, когато излизат преводите на книгите ми, не съм „участвал“ нито в Национален фонд „Култура“, нито в „Отворено общество“...“; „...нямам нищо против Министерството на културата да помага в субсидирането на преводи, щом насреща има добро чуждо издателство, готово да инвестира в съответна публикация. Това е хубаво и нормално. Така се случи, че в случая с 16-те чужди издания на „Естествен роман“ и „И други истории“, само с едно изключение, минах без тази помощ...“ На отговора Трендафилов също изпраща отговор и уточнява, че всъщност никъде не е казал буквално, че Министерството на културата спонсорира Господинов, нито че Господинов е член на споменатите организации – имал предвид, че Господинов има политически връзки и че СДС е изградил литературната му кариера. Награди „Южна пролет“ (1993) „Иван Николов“ (1997, 2004) „Рашко Сугарев“ (1998) „Развитие“ (1998) „Икар“ (2004) „Аполон Токсофорс“ (2005) „Аскеер“ (2010) „Дъбът на Пенчо“ (2010) „Христо Г. Данов“ (2012) „Български роман на годината“ (2013) „Вазова награда“ (2014) „Стоян Михайловски“ (2015) „Ян Михалски“ (2016) Световната награда „Букър“ (2023) „Христо Г. Данов“ (2023) Библиография Поезия 1992 – „Лапидариум“ – стихосбирка, изд. Модус Стоянов 1995 – „Българска христоматия“ 1996 – „Черешата на един народ“, изд. Жанет 45, ISBN 978-954-8642-58-3 1998 – „Българска антология: Нашата поезия от Герова насам“, изд. Свободно поетическо общество 2003 – „Писма до Гаустин“ – стихосбирка, изд. Жанет 45, ISBN 978-954-491-139-3 2007 – „Балади и разпади“ – стихосбирка, изд. Жанет 45 2016 – „Там, където не сме“ – стихосбирка, изд. Жанет 45 Белетристика 1999 – „Естествен роман“ – роман, (I изд. – Корпорация Развитие – КДА, С. 1999, ISBN 954-9612-09-0, II изд. – Жанет 45, 1999, ISBN 978-954-491-378-6) 2001 – „И други истории“ – разкази, изд. Жанет 45, ISBN 978-954-491-068-6 2007 – „О, Хенри: 3 коледни истории с илюстрации“ – разкази, изд. Жанет 45 2010 – „Вечната муха“ – графичен роман, изд. Жанет 45 2011 – „Физика на тъгата“ – роман, изд. Жанет 45 2012 – „Невидимите кризи“ – есета, изд. Жанет 45 2013 – „И всичко стана луна“ – разкази, изд. Жанет 45 2018 – „Всичките наши тела“ – свръхкратки истории, етюди, импресии и фрагменти, изд. Жанет 45 2020 – „Времеубежище“ – роман, изд. Жанет 45 Драматургия 2004 – „D.J.“ – пиеса Научни изследвания 2005 – „Поезия и медия. Кино, радио и реклама у Вапцаров и поетите на 40-те години на ХХ век“ – докторска дисертация, изд. Просвета, София, 2005 2006 – „Аз живях социализма“ – сборник със спомени (съставител), изд. Жанет 45 За него 2006 – Албена Хранова, „Георги Господинов: разроявания“, изд. Жанет 45, 40 с. 2008 – Aglika Stefanova. "D.J. – Re-writing the Myth of Don Juan in Contemporary Bulgarian Drama and Theatre". - In: Interlitteraria. XIII/2008, Tartu Ülikooli Kirjastus, pp.188-196. https://www.ceeol.com/search/article-detail?id=266360 2009 – Мариана Тодорова, „Георги Господинов – от Гаустин до Градинаря“, изд. Карина М, 136 с. 2012 – Мариана Тодорова, „Физика на тъгата“ като послание“, изд. Карина М, 222 с. Филмография 8’19” (2018), 6 новели Външни препратки Книги на Георги Господинов в Goodreads От и за Георги Господинов в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Господинов в сайта на Института за литература Господинов в сайта на издателите си, Жанет-45, Пловдив Публикации на Георги Господинов в „Литературен клуб“ Публикации на Георги Господинов в „Словото“ Георги Господинов в LiterNet Някои произведения на сайта Public Republic Публикации на Георги Господинов във в. „Дневник“ Сайт на проекта „Аз живях социализма“ Поезия на Георги Господинов на различни езици на сайта lyrikline.org Георги Господинов в Teo's World of Happiness За него Димитър Камбуров, „Тъгите ни в неволи: Физика на тъгата от Георги Господинов“, в. „Култура“, бр. 45 (2837), 25 декември 2015 Марин Бодаков, „Физика на възрастта: Георги Господинов на 50“, в-к „Култура“, бр. 1 (2925), 12 януари 2018 Източници Български писатели постмодернисти Български поети постмодернисти Български автори на разкази Български сценаристи Български драматурзи Български колумнисти Български романисти Български есеисти Български филолози Български литературни историци Учени от БАН Възпитаници на Софийския университет Носители на орден „Св. св. Кирил и Методий“ Носители на награда „Букър“ Носители на Аскеер Носители на Икар Почетни граждани на София Почетни граждани на Ямбол Родени в Ямбол


text: Георги Андонов Гроздев е български писател, журналист и издател. Биография Роден е на 29 януари 1957 г. в село Мъглен, Бургаско. Потомък е на бежанци от село Ковчаз, Лозенградско. Завършва журналистика в Софийския държавен университет (1982). Работил е във в. „Поглед“ (1983 – 1989). Води бунтарската рубрика „Неканени мисли“, в която участват знакови лица на българската култура – Генчо Стоев, Станислав Стратиев, Георги Мишев, Стефан Продев, Стефан Цанев, Георги Марковски и др. През 1991 г. основава издателство „Балкани“ и в. „Балкани“ (1991 – 1993). През 2002 г. заедно с Женя Гроздева и Васил Гроздев основава тримесечното списание „Литературни Балкани“, на което е собственик, управител и главен редактор до 2011 г. Дебютира с разказа „Конфликт“, май 1975 г. в. „Сливенско дело“. Публикувал е сборниците с разкази и новели „Кръгът на неродените“ (1993), „Бесни корени“ (1998), „Пасбища за богати“ (1999), „Божии трохи“ (избрани разкази, съставител Генчо Стоев, 2002), „Снощи минах“ (балкански разкази, предговор Вера Мутафчиева, 2000). Автор на трилогията „Плячка“ – романа „Плячка“ (2004, 2005, 2011; прев. на сръбски, английски, македонски, гръцки, хърватски, френски, арменски, немски, румънски и др.), романа „Непотребния“ (2009, 2011; прев. на немски) и романа „Ентропия“ (2014). Автор на документалните книги „Мигове с Васко“ (2009; посветена на сина му Васил Гроздев). На „Изчезващ вид. Срещи с майстори“ (2011, 2013), портрети на българските класици Генчо Стоев, Йордан Радичков, Ивайло Петров, Вера Мутафчиева, Георги Мишев. На сборника „Жълт кълвач. Още срещи с майстори“ (2011) портрети на Юлия Огнянова, Исак Паси, Стоян Цанев, Христо Бойчев, Иван Теофилов, Георги Чапкънов. Автор на „Книга за Ивайло Петров“ (2015), посветена на романа „Хайка за вълци“ и значението му за съвременната българска литература. На сборника с есета и размисли за българите от края на века – „Ние сме императорите!“ (1995), „Откриването на Балканите“ (2006, превод на английски). Литературни профили на известните балкански и европейски автори – Ана Бландиана, Исмаил Кадаре, Драгослав Михайлович, Бесник Мустафай и др., „Българската реклама“ (1995; в съавторство), „Книга с автограф“ (1999; превод. на английски) и „Не излъгахме!“ (2004, превод на английски). Интервюта с най-известните писатели на полуострова, предговор на проф. Светлозар Игов. С Решение No 2 – 1135 от 28 ноември 2017 г. Комисията по досиетата установява и обявява, че от 2 април 1984 г. Гроздев е сътрудничил на Разузнавателното управление на ГЩ на БНА. В качеството му на секретен сътрудник, псевдонимът му е бил „Гълъбов“. Не е известно кога е бил свален от действащ оперативен отчет на РУ-ГЩ. В есеистичната му книга „Камбаната на Косово“, 2017, има есе „Българската земя“, посветено на деградацията на българската държавност днес. Носител на национална награда за къс разказ на името на Елин Пелин (2002). Член на българския ПЕН център. Източници Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение. За него Балкански пътища и бродове на Георги Гроздев. Съст. Мария Младенова. С., Балкани, 2011 Летопис Балкани, Съст. Кръстина Гечева, С., Балкани, 2011 Бележки Външни препратки От и за Георги Гроздев в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Георги Гроздев: „Няма минало, от което да се крия“, в. „Литературен вестник“, бр.17 от 2018 г., стр 7, интервю Статии „Непотребния магьосник“, рец. за Светлана Стойчева „Боян Магесника – изследване на литературния мит“. Изд. „Изток-Запад“, С., 2017, Литературен вестник „Десет години откакто авторът на шедьовъра „Хайка за вълци“ премина в Отвъдното. Мълчанието на Ивайло Петров“ За него Светлана Стойчева, „Боян Магьосника – име на „непотребните“ във всички времена. (Фрагменти върху интерпретацията на Георги Гроздев) , Литературен вестник, 9 декември 2015, с.7 „Изчезват ли майсторите? Разговор за две документални книги на Георги Гроздев“. Обсъждане с участието на Пламен Дойнов, Яница Радева, Атанас Свиленов, Георги Мишев, Иван Теофилов, Деян Енев, Светлана Стойчева, електронно списание LiterNet, 30.11.2012, No 11 (156) Анджело Миткиевич, „Животът като плячка“, електронно списание LiterNet, 02.12.2011, No 12 (145) Сергей Герджиков, „Какво е да си непотребен? По повод романите „Плячка“ и „Непотребния“ и книгата с интерпретации за тях „Балканските пътища и бродове на Георги Гроздев“ Български писатели Български журналисти Възпитаници на Софийския университет Сътрудници на Разузнавателното управление на Генералния щаб на БНА Родени в област Бургас


text: Кърсти Луиз Али () е американска актриса. Биография Родена е на 12 януари 1951 г., през 1982 г. Али участва в „Стар Трек: Гневът на Хана“ и така попада в полезрението на критиците. От 1995 г. има звезда на Холивудската алея на славата. Избрана филмография Източници Външни препратки Американски актриси Носители на Златен глобус Носители на награда Еми Американски сциентолози Родени в Уичита