text: Силѝстра е пристанищен град на река Дунав в Североизточна България. Той е административен и стопански център на едноименните община Силистра и област Силистра. Според последното преброяване през 2021-2022 година, Силистра е 25-ти по големина с население между 30 и 40 хил. жители. Според данни на ГРАО към 15 юни 2023 г., в града живеят 33 817 души по настоящ адрес и 40 716 души по постоянен адрес. Силистра е град с богата история, като забележителности тук се открояват късноантична римска гробница и турската крепост Меджиди Табия. География Местоположение Градът е разположен в Североизточна България, т.е. в Южна Добруджа. Намира се на 427 km от българската столица София, на 404 km от Пловдив, на 141 km от Варна, на 228 km от Бургас, на 124 km от Русе, на 116 km от Разград, на 112 km от Шумен, на 90 km от Добрич, на 15 km от Кълъраш, на 148 km от Кюстенджа и на 127 km от румънската столица Букурещ. През него минава Паневропейски транспортен коридор 7. Административно деление Квартали на Силистра Бивши квартали Цар Фердинанд (Карол II) – сега част от Център, до 1968 г. е село Юрий Гагарин – сега част от ж.к. Изток Никола Вапцаров – сега част от кв. Кючук Мустафа Димитър Дончев – сега част от кв. 31-ви полк Климат Климатът на община Силистра се характеризира с умереноконтинентален характер и попада в крайдунавската климатична подобласт. Характерно за този район е горещото лято, ранното настъпване на пролетта и силното застудяване през зимата. Абсолютната минимална температура достига -32 °C, а максималната до 40,4 °C (през 1927 година). Средногодишната температура на въздуха е 11,6 °C. Устойчивото задържане на температурата на въздуха над 10 °C започва през първата десетдневка на април и продължава до края на октомври – около 200 дни. Валежите в района са неравномерно разпределени и недостатъчни, като най-големи количества падат през пролетните и ранните летни месеци, а най-малко – през зимата. Средногодишното количество е 547 mm/m2, което е под средното за страната. Снежната покривка се задържа 50 – 60 дни с дебелина 16 – 30 cm. Преобладаващите ветрове имат югозападна посока. Дните с мъгли са средно 26 в годината. Води Част от селищата на община Силистра са разположени по поречието на река Дунав. Анализът на водите на реката показва, че са годни за къпане, спорт и туризъм и се числят към ІІІ категория. Водоснабдяването на населението от общината се изпълнява от фирма „Водоснабдяване и канализация“ ООД, като водоизточниците са помпажни води от кладенци тип „Раней“. Флора и фауна На 16 km западно от Силистра и на 2 km южно от Дунав се намира биосферен резерват Сребърна. История Древност и Античност Счита се, че градът е основан от траките. След това Римската империя превзема града и основава античния Дуросторум през 106 г., когато по нареждане на император Траян на територията на днешния град е настанена една от елитните римски военни единици – ХІ Клавдиев легион. Това е началото на една забележителна и славна история. През 169 година императорът философ Марк Аврелий обявява Дуросторум за самоуправляващ се римски град – муниципиум. Между ІІ и VІ век Дуросторум е главен фортпост на империята срещу варварите. Тук е роден „спасителят на Рим“, наричан още „последният римлянин“ Флавий Аеций. Тук през 303 – 307 година постигат мъченическа смърт 12 светци, превърнали се във фундамент на християнството в българските земи. През 1987 година в центъра на античния град е разкрита църква, която веднага след това е почти изцяло унищожена, без да бъде изследвана. Представлява трикорабна сграда, строена в края на IV век. Предполага се, че в нея първоначално се съхраняват мощите на местния мъченик Дазий Доростолски. През VI в. император Юстиниан I обновява стените на града и той продължава да бъде един от големите градове – крепости в Източната Римска империя – Византия. През VII век, при император Ираклий и император Фока градът допълнително е укрепен. Дуросторум преживява славянските нашествия, макар че част от населението емигрира на юг от Стара планина, друга част от населението на града обаче оцелява и след втората половина на VII в. е включен в пределите на Българската държава, създадена от Аспарух. Местното население на Дуросторум, състоящо се от романизирани траки, с елинизирано название Доростолон, се смесва с прабългарите и славяните, като градът започва да се нарича със славянизирания вариант на старото име – Дръстър. В следващите години и векове Доростол/Дръстър не един път е превземан от Византия и възвръщан на България отново. Българско средновековие През епохата на Първото българско царство при хан Омуртаг в Дръстър е изграден Дунавският дворец на българските ханове, в който през 896 – 897 година се установява самият цар Симеон Велики. През 870 г. епископ Николай издига в града катедрална базилика, построена на лобното място на Емилиян Доростолски. През 927 година градът става резиденция на първия български патриарх Дамян и остава такава до 971 г. В края на Х век Източните Балкани са опустошени от войните между България, Византия и Киевска Рус, като Доростол е завладян, разрушен и повторно съграден от Йоан Цимисхий. Названието му е променено на Теодорополис в чест на Теодор Стратилат и между ХІ и ХІІ век градът е административен център на Византийското Подунавие. Пръв стратег на района с център Дръстър е Леон Саракинопул. През 1032 или 1036 печенегите опустошават и разрушават Дръстър и селищата в района на днешните Цар Асен, Скала и Одърци. Проучванията показват, че до края на ХI в. присъствието на византийски гарнизон, администрация и майстори занаятчии не е променило съществено етническата картина, а още по-малко културното равнище на това смесено население. През Второто българско царство градът си връща старото име и е митрополитска резиденция и столица на Теодор Светослав и Иванко Тертер. Под османска власт След турското завоюване (1388 г.) градът е силно укрепен и се превръща в столица на Силистренски вилает. Вилает Силистра включвал североизточната част на днешна България, както и територии от други 4 съвременни държави: Северна Добруджа от Румъния, а също региони от Украйна и Молдова – Буджак (Южна Бесарабия до Бендери) и Едисан (Южно Приднестровие от Одеса до Балта), или почти целия владян от османците черноморски бряг между Истанбул и Кримското ханство, включително всички брегови градове между Варна и Очаков. Център на управлението била Силистра – най-важната османска крепост на Дунав и процъфтяващ град под османско управление. Българските градове Силистра, Русчук (Русе), Шумен и Варна образували силен крепостен четириъгълник. През Руско-турската война от 1828 – 1829 година градът е превзет от Русия и остава под нейна окупация до 1833 година. Руснаците започват строежа на църква, която остава недовършена, както и на нови укрепления, които разрушават при оттеглянето си. Според свидетелства на посетили града през 1858 година американски мисионери, той има 20 хиляди жители и е ограден с висока 4,5 до 6 m и оборудвана с артилерия крепостна стена и ров. През 1877 г. той е обсаден от руснаците и отстъпен на България. След Освобождението и под румънска власт След края на Руско-турската война населението на Силистренски окръг запазва смесения си характер, като се наблюдава изселническа вълна на местни турци през периода 1889 – 1891 г. След неуспешната за България Междусъюзническа война Силистра е отстъпена на Румъния съгласно Букурещкия договор през 1913 г. Според запазените писмени свидетелства, под името окръг Дуростор, областта представлява един от най-занемарените в Кралство Румъния райони, а населението живее в постоянен страх. Регистрирани са многобройни нападения, опити за самоуправство и побои от страна на румънски колонисти над жители на окръга. През 1924 г. в Силистра са арестувани няколко български гимназисти по обвинение за разпространяване на комунистическа литература, в което е намерен мотив за затварянвто на българската гимназия в града. Втора световна война и комунизъм През 1940 г. Силистра е върната отново на България. През 1944 – 1945 г. водената срещу нацистка Германия Отечествена война на България в боевете срещу хитлеристите при Драва, Мур и в Австрия се сражава в състава на Първа българска армия героичния Тридесет и първи пехотен силистренски полк съвместно с Трети украински фронт на Съветската армия, на който български армейски полк гарнизон е Силистра. През социализма Силистра израства като развит индустриално-селскостопански град, както повечето в Добруджа. Силистра днес Хронология 105 – 106 г. – В тракийското селище Дуросторум е настанен XI Клавдиев легион със задача да охранява голяма част от Дунавската равнина и границата на Римската империя 106 – 169 г. – Дуросторум е укрепен военен лагер на около който възниква цивилно селище (канабе) 169 – 176 г. При император Марк Аврелий укрепеният с крепост лагер и прилежащото му селище прераства в град. На гражданите му са дадени граждански права. II в. – Възниква гр. Тутракан с римското име Трансмариска. 238 г. – Дуросторум е нападнат от племето 'карпи'. Жителите му са ограбени, а част от тях са отведени в робство. 294 г. – На път за Сирмиум (на изток) император Диоклециан посещава Дуросторум. 303 г. – На път за Никомедия (връщайки се от изтока към Рим) император Диоклециан наново се отбива в Дуросторум. 302 – 304 г. – Крепостта на Дуросторум е възстановена и допълнена с нови елементи. 304 г. – Император Диоклециан отново идва в Дуросторум. Оттук командва възстановителните работи по римските крепостни укрепления в басейна на Долен Дунав. 366 – 369 г. – Във връзка с т.нар. Първа Готска война император Валент пребивава в Дуросторум. 376 г. – Голяма група готи със съгласието на император Валент преминават река Дунав при Дуросторум на път към Тракия, където имат намерение да се заселят. 388 г. – Дуросторум става седалище на епископия 396 г. – В Дуросторум се ражда един от големите римски пълководци Аеций IV–VI в. – Тутракан е селище от градски тип. 527 – 565 г. – По време на управлението на император Юстиниан I е възстановена крепостната стена на Доростол. 586 г. – Аварите превземат Доростол. Градът не е разрушен и продължава да бъде важен военен център на маневрите на византийската войска в района на Долен Дунав. 593 г. – Византийския стратег Проскос приема Доростол за резиденция на своите войски в действията срещу славяните края на VI в. – Властта на Византия над областта на Долни Дунав се превръща във фикция. Много знатни жители на Доростол се преселват в областта Анкона (Южна Италия). края на VII в.– Доростол (след това Дръстър) е вече владение на Първата Българска държава. 895 г. – В силната българска крепост Дръстър, цар Симеон I намира убежище от пълчищата на маджарите. 927 г. – Митрополитът на гр. Дръстър е провъзгласен за пръв патриарх на България. 969 г. – Дръстър е превзет от войските на киевския княз Светослав I. 972 г. – Княз Светослав е обсаден в Дръстър от войските на византийския император Йоан Цимисхий. 976 – 1000 г. – Доростол е владение и често е седалище на Цар Самуил. 1001 г. – Градът отново е завзет от византийците. XI в. – Във времето на византийското владичество Дръстър е административен и военен център на византийската област Подунавие, простираща се от морето до река Тимок. Тук е и седалището на областния управител. 80-те г. на XI в. – Дръстър е център на размирици и брожения на печенези, узи и други племена. 1088 г. – Градът е превзет от войските на византийския император Алексий Комнин. Византийската власт е възстановена в края на 90-те г. на XI век. 1153 г. – В географските съчинения на арабския пътешественик Идриси, Дръстър е описан като 'град, чиито улици са широки, пазарите богати и многолюдни, а хората заможни и живеещи в изобилие'. 1186 г. – Дръстър заедно с цяла Североизточна България, преминава във владение на Втората българска държава. 1278 г. – В крепостта Пристрия (Дръстър) е обсаден почти за година от войските на византийския пълководец Михаил Глава българският цар Ивайло. 1388 г. – Крепостта Таракан (Тутракан) пада под османска власт. Цар Шишман е принуден да предаде на турците града и крепостта Дръстър, което общо надминавало всички негови градове и крепости, както по големина, така и по великолепието на постройките, богатството на жителите и по своята силна крепост. 1391 – 1393 г. – Дръстър отново е владение на Цар Иван Шишман. XV–XVII в. – Силистра е административен и търговски център на едноименен санджак простиращ се до Айтос и Търново – трети по големина в българските земи 1418 – 1420 г. – Въстание на шейх Бедреддин Симави. Обхваща Добруджа и Силистра. 1636 г. – През Силистра минава полският дворянин Освиенцим в свитата на кралския пратеник Георги Красинки, която пътува за Цариград. Оставя богато описание на града. 1652 г. – Силистра е посетена от турския пътешественик Евлия Челеби, който описва града. 1678 г. – Умира големият дубровнишки дипломат Николо Бона, затворен в силистренската крепост след неуспешни преговори с турците. края на XVII в. – В Силистра се ражда Партений Павлович. 1773 г. – Силистренската крепост е обградена от руски войски под командването на фелдмаршал Пьотър Румянцев. 1773 г. – Руският пълководец Александър Суворов на два пъти превзема Тутракан началото на XIX в. – В Силистра се ражда кап. Никола Филиповски, ръководител на въстание в 1855 г. 1809 г. – Силистренската крепост е обсадена от руски войски под командването на княз Багратион. 1810 г. – Силистра е превзета от руските войски. 1811 г. – В Силистра отново влизат руски войски – на ген. М. И. Кутузов. В боевете участват и много български доброволци. 1829 г. – След 44-дневна обсада силистренската крепост е превзета от войските на ген. Дибич-Забалкански. До 1836 г. Силистра остава руско владение. Комендант и кмет на града е капитан Георги Мамарчев. 1830 г. – В Силистра престоява три месеца украинският учен Юрий Венелин. Извън стените на крепостта се създава български квартал 'Волна', населен с бежанци от селата и завърнали се от Влашко и Бесарабия българи. 1834 г. – В Силистра се ражда Гено А. Чолаков, съратник на В. Левски, водач на национално-революционните борби на българите в Силистренския край. 1836 г. – Руските войски напускат Силистра. Скоро след това е възстановена властта на турците. 1837 г. – Силистра е посетена от турския султан Махмуд II. В свитата на султана пътува немският офицер Ф. Мелтке, оставил сведения за града. 1848 г. – Българите от квартал 'Волна' откриват свое българско училище. 1839 – 1853 г. – Изградена е последната турска крепост на Силистра и укрепителен пояс от фортове и редути, от които днес е запазена крепостта 'Меджиди табия'. 1853 г. – Турците изгарят българския квартал 'Волна'. 1854 г. – По време на Кримската война руски войски под командването на фелдмаршал Паскевич обсаждат силистренската крепост. В обсадата участва и великият руски писател Лев Толстой. 1854 г. – при Тутракан се водят руско-турски сражения и градът е превзет от руските войски 1858 г. – В Силистра се отделя от гръцкото училище и обособява като самостоятелно българско училище. средата на XIX в. – Тутракан е вече град. 1862 г. – Построена е българската църква „Св. св. Петър и Павел“. Поставя се началото на организираната борба на българите против гръцкия владика Дионисий. В Тутракан се открива българско светско училище. 1864 – 1866 г. – В града учителства учителят-реформатор и революционер Тодор Пеев. 1867 г. – Край Тутракан минава четата на Панайот Хитов със знаменосец В. Левски. 1870 г. – Основано е девическото училище в Силистра от учителката революционер Евлампия Векилова, съратничка на В. Левски. В Силистра учителства големият възрожденски обществен деец и просветител Сава Доброплодни, който основава първото читалище и театрално дружество в града. Съратник на В. Левски. 1871 г. – Българите в Силистра се готвят за въстание. Филип Тотю става военен ръководител на въстанието. 1872 г. – Силистра е посетена от големия унгарски пътешественик Феликс Каниц. 1873 г. – В Тутракан е основано читалище 'Възраждане' 1876 г. – Четата на войводата Таньо Стоянов минава Дунава. 1878 г. – Турските войски организирано напускат Силистренската крепост. 1885 г. – Основано е дружество на Червения кръст. 1886 г. – В града се основава сценично дружество „Деятел“ със задача да съдейства за развитието на сценичното изкуство в България. 1887 г. – Бунт на капитан Кръстев в Силистра против Стамболово-Радославовския режим. 1893 г. – Работници-шивачи при фабриканта З. Якобсон и Сие, банкер и търговец, обявяват стачка, която завършва успешно. 1894 г. – Основано работническо дружество от Васил Нейчев, Донко Анчев и Александър Митанов. 1896 г. – Роден Дочо Михайлов. 1897 г. – Стачка на 40 души от различни занаятчийски работилници. 1902 г. – Основано е Общо работническо дружество. 1903 г. – Организиран сарашко-табашки синдикат с 33 члена 1910 г. – Година на стачки – на кожарските работници, на металоработниците и на печатарите. 1911 г. – Стачка на обущарските работници. 1902 – 1912 г. – Откриват се: котларска фабика, мелница в Силистра, мелница на Харалампи Джамджиев в Кулфарата. 1912 г. – Започва Балканската война. Масова мобилизация. 1913 г. – Начало на Междусъюзническата война. Първа национална катастрофа за България при Фердинанд I. Румъния се намесва във войната и окупира Южна Добруджа. Съгласно Букурещкия договор Цяла Южна Добруджа до (в т.ч.) Тутракан минават под румънско владичество. Започва масова емиграция. Силистренската гимназия се премества в Свищов, а от есента на 1916 г. в Ловеч. 1914 г. – Румънският парламент гласува закон с който се отнема земята и собствеността от онези, които нямат пълни документи за собственост и по една-трета от тези които имат всички документи. Започва Първата световна война. 1916 г. – Масово и принудително разселване на жители от селата в района и прогресивни фамилии от града във вътрешността на Румъния. Начало на войната между България и Румъния. След голямо военно сражение край Тутракан градът минава в български ръце. 1917 г. – Образуват се повсеместно комитети 'Народно движение за присъединяване на цяла Добруджа към България'. По характер националистическо. Първи събор на движението в Бабадаг. Протест на жените против войната. Гимназията се завръща от Ловеч в Силистра. 1918 г. – Подписан е Букурещкият мир според който Южна Добруджа се дава на България в Северна се установява кондоминиум на съюзниците (съвместно управление). Окупация на Южна Добруджа от войските на Антантата (Съглашението) съгласно Ньойския 'мирен' договор. 1918 – 1919 г. – Връщане на румънската администрация, полиция и войска. 1919 г. – В Южна Добруджа върлува бандитизъм. 1920 г. – Парламентарни избори в Румъния. Коста Стоев е избран за депутат. Васил Патронов изгражда Българско културно общество. 1922 г. – Изграждат се работнически синдикати с общ синдикален съвет. 1926 – 1932 г. – Прилагането на закона „За организиране на нова Добруджа“ – отнемане на земята на собствениците и колонизация на района с румънци и куцовласи. Жесток терор. 1924 г. – Румънската власт поставя синдикатите вън от закона. 1932 г. – Ученическа стачка в Българската гимназия в Силистра. 1935 г. – Стачка на работниците от оризищата край Дунава начело с Тодор Бонев. 1937 г. – Създаден е Синдикат на зидарите. 1939 г. – Стачка на строителните работници от строежа на казармите. 1940 г. – Подписана е Крайовската спогодба. Южна Добруджа окончателно се връща в България. Българските войски навлизат в Силистра и Тутракан. Население Численост на населението Численост на населението според преброяванията през годините: Долната таблица показва изменението на населението на града в периода от 1887 година до 2009 година. Религия и етнически състав По-голямата част от населението на гр. Силистра се състои от православни християни. В Силистра също така се изповядва ислямската религия в двете ѝ течения – сунитското и шиитското. Сунитите от гр. Силистра са били собственици на 17 джамии в миналото. Към 2014 г. са останали две – Куршумлу джамия и Новата джамия. Политика Кмет През периода от 1995 г. до 1996 г. кмет на града е д-р Петър Илиев. През периода от януари 1997 г. до 1999 г. кмет на града е д-р Георги Панов. Кмет на град Силистра за периода от 1999 г. до 10 ноември 2011 г. е инж. Иво Андонов. Кмет на град Силистра към май 2016 г. е повторно избраният д-р Юлиян Найденов. Чуждестранни представителства Градът е седалище на консулства от следните държави: Румъния, почетно консулство Побратимени градове Икономика и инфрастуктура Характеристика В град Силистра в днешно време няма много големи заводи. Градът е бил силно индустриализиран, но след 2000 г. много от големите предприятия са разпродадени или затворени. Световната икономическа криза през 2009 г. също оказва влияние върху икономиката и най-вече на големите предприятия в града – съкратени са много работници. През 2011 г. е затворен най-големият месопреработвателен комбинат в областта „Меком“ АД поради огромни дългове към банките. Работещите предприятия през 2011 г. са: „Актуал“ – производство на колбаси „Оливия“ – месокомбинат „Мебели Димов“ – производство на мебели „Силома“ – производство на металорежещи машини „Хром“ – бойлери, неръждаеми предмети „ЗММ Стомана“ – металообработване „Първи май“ – растениевъдство „Брамак“ – производство на бетонови керемиди и капаци и внос на материали за покривни системи. „Соларпро“ – производство на соларни панели „Лесилмаш – 98“ – фазери „Фазерлес“ – производство на фазери „Каумет“ – производство на каучукови изделия „Тукай“ – производство на водопроводни връзки и т.н. „Пролайн“ – производство на ПВЦ профили за прозорци и врати „ТПК Добруджанка“ – шивашко предприятие „Дунав“ – производство на маркови костюми „Оргтехника“ АД – дълги години е единствен в България и един от малкото в Източна Европа производители на електронни калкулатори и средства за копиране и размножаване. Днес „Оргтехника“ АД е един от водещите производители на електронно – изчислителна и регистрираща техника и фискални устройства – касови и таксиметрови апарати, фискални и линейни принтери, механични конструкции, пластмасови детайли и др. „Еликом“ – най-големият български производител на пълна гама електронни везни. Фирмата произвежда везни с капацитет от 3 kg до 80 тона, етикетни принтери, касови апарати, фискални принтери и таксиметрови апарати. „Каладан-Аракис“ – производство на пресни плодове, както и на сушени плодове и зеленчуци във фабриката си в с. Паисиево. В основата на местната икономика са земеделието, машиностроенето, текстилът, обзавеждането, хранителни продукти и тухларството. През 2009 г. в Силистра е открит първия мол наречен S&S Mall впоследствие преименуван на „Central Park Shopping Center“. В този мол има магазини на: „Triumph“, „Tendenz“, „dm-drogerie markt“. В Силистра има и няколко големи хипермаркета на веригите: Kaufland, „Лидл“, Технополис, TeMAX, JYSK. Първият търговски център тип мол в Силистра S&S Mall отваря врати на 20 май 2009 г. Той се намира в центъра на Силистра непосредствено до Дунавския парк. Понастоящем се казва „Central Park Shopping Center“. В града има открит и ритейл парк с големи търговски площи. Намира се в развиваща се търговска зона, в непосредствена близост до хипермаркети на LIDL и Технополис. Машиностроене и електротехника И днес в Силистра са развити отраслите машиностроене и електротехника, но далеч от някогашния си капацитет. Така в областния център работи познатото от миналото предприятие за касови апарати и електронни везни „Оргтехника“. Във фирмата сега са заети 200 души, докато в миналото тя е осигурявала хляб на около 3200. Промишлената визитка на Силистра се допълва от машиностроителните предприятия „Силома“ (която произвежда лентоотрезни машини), ЗММ „Стомана“ (за производство на дървообработващи машини), „ТРАНСКОМ-1“ ООД (производство на метални конструкции; възли, агрегати и резервни части за селскостопански машини). Освен тях сред водещите фирми както в община Силистра, така и на областно равнище се класира „Фазерлес“ – предприятие за производство на дървесно-влакнести плочи както за мебелната промишленост, така и за опаковки. Фирмата е и един от големите работодатели в областта със своите 389 работници. „Хром“ АД е единственият производител в България на умивалници и съдове от неръждаема стомана. Хранителна и текстилна промишленост Други развити отрасли са хранително-вкусовата и текстилната промишленост, Едно от предприятията е „Сушилнята за плодове и зеленчуци“ на „Каладан-Аракис“ в с. Паисиево, общ. Дулово, в която се преработват плодове и зеленчуци от цяла Североизточна България. Със силни позиции в хранително-вкусовата промишленост на региона е и мелницата „Първи май“, както и „Зърнени храни“ АД. По данни на областния управител двете фирми кредитират земеделието на региона с много повече средства от тези, отпуснати от Държавен фонд „Земеделие“. Друг представител на текстилния бранш в общината е „Дунав“ АД, която произвежда дамски костюми главно за Германия, Ирландия и Холандия. Както и на други места в страната, така и тук шивашките предприятия съществуват преди всичко чрез поръчки на ишлеме. Такъв е примерът с „Латин клуб“ ООД – създадена с гръцки капитали, която произвежда основно за Гърция и Италия. С износ за Германия и Италия се издържа и ТПК за инвалиди „Добруджанка“. Популярното в миналото предприятие „Камъшит“ в областния център днес е разделено на три – „Камъшит 98“ произвежда кожена галантерия, „Камъшит керамика“ – керамични изделия, а „Камъшит ракита“ – популярните плетени мебели от ракита. Транспорт Автобусен транспорт Градски линии и връзки със селата: No1 – ж.к. Триъгълниците, ж.к. Изток, Център, Автогара No2 – кв. Татарица, Айдемир, Деленки, Меком, Албена, Стара автогара, Янко Тодоров, ДАП, Римска гробница No2А – кв. Татарица, Айдемир, Деленки, Меком, Албена, Стара автогара, Капитан Кръстев, ДАП, Римска гробница No5 – Римска гробница, ДАП, Янко Тодоров, Стара автогара, Албена, Кауфланд, Учителски институт, Актуал, Волга, ТКЗС, Калипетрово Център, Железарска, ЖП гара Калипетрово No5А – пл. Съединение, Стара автогара, Албена, Кауфланд, Учителски институт, Актуал, Волга, ТКЗС, Калипетрово Център No6 – Център, Албена, Стара автогара, Янко Тодоров, ДАП, ж.к. Изток, ж.к. Триъгълниците, Римска гробница, Оргтехника, Гробищен парк No20 – Римска гробница, ДAП, Янко Тодоров, Стара автогара, Албена, с. Професор Иширково No22 – Римска гробница, ж.к. Триъгълниците, ж.к. Изток, ДАП, Янко Тодоров, Стара автогара, Албена, Деленки, Айдемир, с. Сребърна, с. Ветрен No23 – Автогара, Стара автогара, Янко Тодоров, ДАП, Хмелницки, Чевермето, с. Срацимир, с. Българка No25 – Римска гробница, ДАП, Янко Тодоров, Стара автогара, Албена, Кауфланд, с. Бабук, с. Ценович, с. Казимир No33 – Автогара, Албена, Стара автогара, Янко Тодоров, ДАП, ж.к. Триъгълниците, с. Богорово, с. Главан, с. Поп Кралево Междуградски линии: От Автогара Силистра има ежедневни автобусни връзки със столицата София и градовете в източната част на страната, а също и до Турция. Железопътен транспорт Железопътната линия до Силистра е открита на 2 септември 1974 г., когато е завършен последният участък от линията Алфатар-Силистра (част от Самуил-Силистра). По същото време е открита и силистренската жп гара. Линията Самуил-Силистра е с обща дължина 112,9 km (неелектрифицирана) и се експлоатира от руски дизелови локомотиви серия 07 и немски дизелови мотриси „Сименс Дезиро“. По линията са разположени 19 гари и спирки: Силистра – Калипертово – Бръчма – Алфатар – Климатично училище – Межден – Дулово – Черник – Руйно – Безименна – Тодорово – Китанчево – Исперих – Голям Поровец – Бърдоква – Богданци – Голяма вода – Хърсово – Самуил. Градът е свързан с Русе и столицата посредством директен нощен влак. Речен транспорт Фериботен терминал Силистра - осигурява връзката на България и Румъния, в района между Силистра и Кълъраш, за превоз на тежкотоварните камиони през река Дунав. Пристанище „Силистра“ – от 28 ноември 2009 г. между Силистра и Кълъраш започва да работи водно такси, като публично-частно партньорство между общините в двата града и местния бизнес. Моторната лодка превозва до 7 пътници за 20 мин. и се движи по график или по поръчка. Еднопосочният билет е 5 евро, този тип връзка с Кълъраш не функционира. В момента в напреднал етап на строителство са два електрически катамарана, които ще осъществяват превоза на туристи междуу двата града. Предстои и обновяване на пътническото пристанище и откриване на нова речна гара. Пристанище „Поларис-8“ – за обработка на генерални и насипни товари, собственост на едноименното търговско дружество с предмет на дейност добив, преработка и реализация на инертни материали и корабен транспорт по река Дунав до пристанища в България, Румъния, Украйна и Сърбия. Пристанище „Силистра - Лесил“ – товарно пристанище в град Силистра за обработка на генерални и насипни товари, швартоване, снабдяване на корабите с вода и електрическа енергия, приемане, събиране и временно съхранение на отпадъци. Има връзка с републиканската железопътна мрежа. Пристанище „Ийст Пойнт - Силистра“ – за обслужване на пътници, обработка на поща, снабдяване на корабите с вода и електрическа енергия. Пристанище „АДМ Силистра“ – най-голямото зърнено товарно речно пристанище в Силистра и България, за товаро-разтоварване и съхранение на товари, с капацитет 20 000 тона. Пристанище „Порт Марлин“ – новоизграждащо се мултифункционално пристанище, между „Силистра - Лесил“ и „АДМ Силистра“, за обработка и съхранение на широк спектър от товари за транспортиране по Дунав. Порт Марлин ще се превърне в най-голямото пристанище в град Силистра и от българската страна на Дунав, с капацитет на товаро-разтоварване 7000 тона на ден и съхранине на 200 000 тона товари. Въздушен транспорт Летище Силистра се намира в землището на Полковник Ламбриново спада към т.нар. малки летища на България. Предназначено е за вътрешни и международни полети за превоз на пътници и товари, както и за полети на селскостопанската авиация. Има и военна част, предназначена за съхраняване на бойни самолети. Намира се на около 13 км югозападно от Силистра. Пистата е дълга 2,5 km. Собствеността на летището е държавна. Със заповед РД 08.1181 от 6 декември 1999 г. на министъра на транспорта летище Силистра се закрива. Възможност за възстановяване на летището по предназначение е предоставянето му за ползване в съответствие със Закона за концесиите. През 2021 г. е представен проект за изграждане на фотоволтаичен парк на част от землището на летището. През 2023 г. той е закупен от друга фирма и подобрен, като се предвижда да се използва цялата територия на летищния комплекс, за изграждането на най-голямата фотоволтаична централа (ФЕЦ) в България. Хелипорт на хотел „Дръстър“ Летище „Ребус“ Образование Висши училища Русенски университет „Ангел Кънчев“ – Филиал Силистра Гимназии Езикова гимназия „Пейо Яворов“ Природоматематическа гимназия „Св. Климент Охридски“ Професионална земеделска гимназия „Добруджа“ Професионална гимназия по лека промишленост „Пенчо Славейков“ Професионална гимназия по механотехника „Владимир Комаров“ Професионална гимназия по стопанско управление, администрация и услуги „Атанас Буров“ Професионална гимназия по производствени технологии „Евлогий Георгиев“ Професионална гимназия по строителство „Пеньо Пенев“ Основни и средни училища 1 ОУ „Отец Паисий“ ОУ „Иван Вазов“ ОУ „Св. св. Кирил и Методий“ ОУ „Христо Ботев“ – Айдемир ОУ „Св. св. Кирил и Методий“ – Калипетрово СУ „Никола Йонков Вапцаров“ СУ „Юрий Гагарин“ Общинско спортно училище (ОСУ) „Дръстър“ Градско помощно училище „Софроний Врачански“ Медии Регионални медии „Дръстър Медиа Груп“ „Портал Силистра“ „Паралел 44“ „Кворум Силистра“ Регионални вестници „Силистра ПРЕС“ „Силистренски бряг“ „СЕДМИЦАТА“ Регионални радиостанции Радио „Менес“ – от 4 януари 1993 г. до април 2013 г. Радио „Мелодия“ Радио „Веселина“ Радио „Фокус“ Радио „Дарик“ Радио „Energy“ Радион „Kiss FM“ Радио „Хоризонт“ БНР През годините без разрешително в Силистра са предавали и други радиостанции – най-дълго от които „ДАГА“ 98.9 MHz, HitMix 103.6 MHz и Fantastic 102.4 MHz. В определени периоди на тяхното съществуване те са имали по-голяма популярност сред населението от „Менес“ и „Мелодия“, поради факта, че са пускали по-добре подбрана музика и са предавали с по-добро качество на звука. Неколкократно КРС е правило опити за спирането им. Култура Театър и кино Драматично-куклен театър „Сава Доброплодни“ Кино „Latona Cinema 3D“ открито през зимата на 2014 радва своите гости и зрители с най-новите филми, премиери и предпремиери Кино „Москва“ – използва се за отделни концертни събития, театрални постановки и други подобни мероприятия Библиотека Регионална библиотека „Партений Павлович“ – Силистра Регионална библиотека „Партений Павлович“ – Филиал Музеи и галерии Регионален исторически музей Силистра. Намира се в централната част на града, като разполага с небогата, но добре подредена изложба на древни антични експонати от региона. В рамките на 30 – 40 минути може да се потопите в историята на региона, да се запознаете с културата на римските, славянските и българските обитатели на Силистра. Музеят е сред 100-те национални туристически обекта. Художествена галерия. Помещава се в една от най-красивите сгради в Силистра – бившето Педагогическо училище, строено в началото на 20 век. Галерията има интересна експозиция от най-вече местни художници. Крепост Меджиди табия. До 1989 година в крепостта е съществувала музейна експозиция към Регионалния исторически музей. След дълги години на разруха крепостта е дадена за стопанисване на ЕТ „Валентин Петков“, който с лични средства възстановява музейната част на крепостта и разполага в нея неговата лична сбирка от снимки, карти, униформи, хладни и огнестрелни оръжия. В сбирката има материали от 7 поредни войни в рамките на почти цял век – от Кримската война (1850-те години) до Втората световна война (1940-те години). Природонаучен музей Сребърна при биосферен резерват „Сребърна“. Притежава експозиция от препарирани обитатели на резервата. От музея могат да се наблюдават птиците в резервата. Поставена е видеокамера в сърцето на блатото, където гнездят пеликаните и чрез видеовръзка картината и звуците се предават на екран в музея. Около резервата е направена екопътека, като на известно разстояние по нея са построени беседки за отмора и наблюдателни площадки, откъдето могат да се наблюдават птиците. Сребърна е сред Националното природно и културно наследство на ЮНЕСКО и Стоте национални туристически обекта на Българския туристически съюз, има печат. Работното време на музея е от 8:00 до 18:00 ч. от 1 април до 30 септември без почивен ден. Безплатен ден за посещения е четвъртък. Работното време от 1 октомври до 30 март е от 8:00 до 16:00 ч. Телефон: 086 77 24 69. Етнографски музей Силистра. Открит е 1967 г. и е част от структурата на Регионален исторически музей Силистра. Разположен е в двуетажна сграда, строена в средата на 19 век. Експозицията е разположена на площ от 300 кв.м., представяща бита, поминъка, материалната и духовна култура на населението от Силистренски регион от средата на XIX век до 40-те години на XX век. Други културни домове Народно читалище „Доростол“ – Създадено на 1 септември 1870 година от видния просветен деец Сава Доброплодни. През 1894 година е основан смесен хор „Седянка“, чиито първи диригент е чешкият музикален педагог Карел Махан. На 22 юни 1908 година е създадено музикалното дружество „Седянка“, а две години по-късно е и първото издание Събора на хоровете от крайдунавските градове. През 1948 година се изнася първия оперетен спектакъл, под диригентството на Пенчо Пеев, а в 1959 година е положено началото на музикалното обучение в гр. Силистра – създава се Детската музикална школа при Читалище „Доростол“. През 1960 година НЧ „Доростол“ е обявено за образцово читалище и получава висока държавна награда – Св. св. Кирил и Методий (орден) – I степен. Пет години по-късно е основан детският хор „Дунавски славеи“ с диригент Стоян Чешмеджиев, който за кратък период от време става един от водещите състави на Читалището. През 1966 година е създаден Ансамбъл за народни песни и танци „Силистра“, чиито първи ръководители са Станю Бенев и Стоил Енчев, а за да има приемственост малко по-късно е основан и Детски танцов ансамбъл „Добруджанче“. Регионална библиотека „Партений Павлович“. Създадена е през 1959 г. с библиотечен фонд от 26 095 библиотечни единици, които днес вече са 298 347. На 26 май 1981 г. – в чест на 1300-годишнината на основаването на българската държава, на библиотеката тържествено е дадено името на първия възрожденски светски писател, родом от Силистра, Партений Павлович. На 31 май 1984 г. по случай 25-ата ѝ годишнина библиотеката е наградена със Св. св. Кирил и Методий (орден) – I степен. Редовни събития Денят на Силистра се отбелязва от 1992 г. на църковния празник Кръстовден (14 септември). В седмицата на празника се провежда и фестивала на града. На 1 юни в Дунавския парк се провежда детски празник „В света на приключението“. Спорт Всяка година на празника на града на Кръстовден (14 септември) смели доброволци се заемат със задачата да преплуват Дунава – от силистренския до румънския бряг на реката. На 3 – 4 май се организира ветроходна регата в памет на капитан Коста Павлов, в която вземат участие смелчаци, които се борят с 2 природни стихии – вятър и вода. На 29 юни се организира Гребна регата. Футболният клуб на Силистра е „Доростол (Силистра)“. Баскетболният клуб на Силистра е „Доростол (Силистра)“, чийто отбор за момичета до 12 г. става републикански шампион през 2008 г. Волейболният клуб „Доростол 2014“ през 2016 се класират за НВЛ – Висша лига по волейбол. В Силистра функционират следните спортни клубове: СК по лека атлетика „Доросторум“ СК по баскетбол „Доростол“ СК по плуване „Спирала“ СК по спортна стрелба „Снайпер 92“ СК по стрелба с лък „Динамикс“ ССКЕ „Багаин“ СК по борба „Добруджански юнак 96“ СК по лека атлетика „Олимп-97“ Карате клуб „Шото-Витяз“ Карате клуб „Славия-Истър“ СК по шахмат „Силистра“ СК по джудо „Доростол“ Карате клуб „Киокушин“ СНЦ „Дунавски клуб“ ПФК „Доростол 2003“ ФК Силистра 2009 ВК „Елит“ СК по американски футбол „Силистра Стелиънс“ Ученическа спортна школа ВК „Доростол 2014“ Клуб по приложно колоездене и пътна безопасност към Младежки дом гр. Силистра Забележителности Силистра е един от най-старите български градове, с много богата и древна история. Създаден е преди около 2400 години като римската крепост Дуросторум. В областта има много римски останки. Тук се намира една от най-ценните в Европа късноантична гробница с древни стенописи от 4 век. Днес следите от древното минало са експонирани в самия център на града в архитектурно–археологическия резерват „Дуросторум – Дръстър – Силистра“ с разкритата „Патриаршеска базилика“ на патриарх Дамян – първият български патриарх. Базиликата е първата патриаршеска църква в българската държава и втора по големина в страната. На един от най-красивите хълмове край Силистра е издигната „Меджиди Табия“ – добре запазена турска отбранителна крепост, датираща от 1847 г. Уникалното при нея са подземните тунели, които стигат от хълма до ключови места в другия край на града. В околностите на Силистра (с. Сребърна) се намира резерватът Сребърна – сред най-ценните резервати в страната, където могат да се видят колонии от пеликани, които летуват там всяка година, както и голяма колекция от препарирани животни. Могат да се слушат и уникални звуци от фауната на местността по време на обиколка из сградата на резервата. Архитектурни Природни В Силистра се намират следните забележителности от Стоте национални туристически обекта на Българския туристически съюз: Регионален исторически музей, Силистра, 09:00 – 12:00 часа и 12:30 – 17:30 часа, почивен ден неделя и понеделник, има печат на БТС; Крепост „Меджиди табия“ без почивен ден; лятно време – 8:30 – 20:00 зимно време – 8:30 – 17:00, 086/820269. Паметници Известни личности Родени в Силистра Флавий Аеций (396 – 454), военачалник, три пъти консул на Западната Римска империя, победил Атила в битката при Каталунските полета; Димитра Киевска (1810 – 1878), украинска светица Димитър Бучков (р. 1931), инженер Стоян Кирилов Мутафов (1931 – 2013) архитект Христо Иванов Димитров (1963 – 2001), политик, Народен представител в XXXVIII НС проф. д-р Георги Едрев, лекар УНГ и университетски преподавател проф. д-р Евелин Обретенов, гръден хирург и университетски преподавател Йълдъз Ибрахимова (р. 1952), певица Денислав Калчев (р. 1973), плувец Веселин Суров, световен шампион по водно спасяване, треньор на Националния отбор по плуване Павел Метеоров (1900 – 1977), скулптор Хетко Николов (1941 – 1988), композитор на поп музика Веселин Методиев (р. 1957), политик Кръстьо Кръстев (1900 – 1969), български физик Капитан дядо Никола (? – 1856), революционер Георги Овчаров (1889 – 1953), архитект Орфи (1943 – 1999), илюзионист Партений Павлович (1695 – 1760), книжовник Венцислав Спасов (р. 1963), футболист Филиз Хюсменова (р. 1966), политик Аврам Шарон (р. 1943), израелски дипломат Петя Илиева (р. 1974), балерина Първан Боянов (1880 – ?), бивш кмет на Варна Монислава Недева (р. 1992), певица и актриса Ели Раданова, певица Йордан Марков (р. 1993), поп певец Иван Стоянов, български революционер от ВМОРО, четник на Тане Николов Починали в Силистра Георги Овчаров (1889 – 1953), архитект Елиезер Папо (? – 1829), равин Други Христина Христова (Тита) – певица Луи Айер (1865 – 1916), педагог, преподава в града през 1903 – 1909 г. Стефан Аврамов (1862 – 1906), педагог, директор на Педагогическото училище (1898 – 1905) Цанко Церковски (1869 – 1926), писател, завършва Педагогическото училище през 1891 г. Иван Дочев (1906 – 2005), кмет (1941 – 1943) Дядо Симо, войвода на ВМОК, живял в града Любопитно Силистра (и предишните ѝ имена) може да се свърже също и с: връх Силистра в Антарктида квартал Дристор в гр. Букурещ – (от Дръстър) име на планета от книгата на Джанет Морис High Couch of Silistra „Корабите на Дуросторум“ – книга на Кенет Бълмър Източници Вижте също ФК Доростол (Силистра) Външни препратки Община Силистра Новини от Силистра Радио и телевизия в Силистра Дръстърската патриаршия и патриарх Дамян, проф. Георги Атанасов www.eyrie.org


source: wikipedia

text: Ту̀тракан е град в област Силистра, Североизточна България. Той е административен и стопански център на община Тутракан. Разположен е по брега на река Дунав. Населението на града към края на 2009 година е 9476 жители, което го прави второто по големина населено място в областта. По данни на ГРАО към 15 юни 2023 г. в града живеят 8913 души по настоящ адрес и 9974 души по постоянен адрес. География Градът се намира на 61 km източно от областния град Русе, на 60 km западно от областния център Силистра, на 72 km северно от областния град Разград и на 371 km от столицата София. Пристанището му улеснява комуникациите и определя значимото място, което е заемал и заема Тутракан в своето историческо развитие. Градът се намира на 26°36' източна дължина и 44°03' северна ширина. Надморската височина е 13 m от речния бряг, а платото (равната част на града), разположено на 500 m от реката, достига 126 m. Тутракан е център на община с 15 населени места, 440 кв. км. площ и население 7258 души. Население Долната таблица показва изменението на населението на града в периода след Втората световна война (1946 – 2021): История През римската епоха в града квартирува част от 11-и Клавдиев легион. Информация за това се черпи от каменен надпис, датиращ от 18 октомври 294 г. Името Трансмариска означава „Селище зад блатата“, визирайки срещуположната равна като тепсия низина около днешния румънски град Олтеница. При император Валент (366) е построен салов мост на река Дунав при войната му с готите. Градът е част от старобългарските крепости от времето на Първото българско царство, а името му отразява титла. „Тмутаракан“ е таркан-военноначалник на гранично подразделение. Средновековни арабски географи отбелязват града с имената Рекран, Закатра, Тракан, Тарака. Други го споменават като Туквант, Торкан, Дуракам, Дирака, Диркана, Таткракам. През XV – XVI век в града е имало много водни (на река Дунав) и вятърни (по хълмовете на брега) мелници, които са просъществували до по-късно, а последната водна мелница (шифмюле) е доживяла до 1942 г. В историята на Тутракан са записани имената на двама видни руски пълководци. На 10 май 1773 г. ген. Александър Суворов превзема града. След оттеглянето на руските войски турците разширяват и укрепват крепостта, но това не попречва на ген. Михаил Кутузов да го завладее на 11 октомври 1810 г. Превземането на ТутраканНа 21 май 1773 г., след като успешно отразява турската атака, Суворов решава без съгласуване с висшестоящите да превземе укрепения тутракански гарнизон. Турските войски са изненадани и затова Тутракан е превзет със значително по-малки от турските сили и с минимални загуби. Победата има важно тактическо значение, защото така са прекъснати турските съобщения между Силистра и Русчук. Трофеите от първата победа на Суворов над турците са 10 знамена, 50 лодки и други съдове, включително и пълни с товари. 6 леки турски оръдия са пренесени на лодките; 8 тежки топа – изхвърлени в Дунав. Руснаците загубват 60 души убити, а 150 са ранени. Вместо обикновен рапорт, Суворов изпраща до Румянцев следните стихове: „Слава Богу! Слава вамъ! Туртукай взятъ и я тамъ.“ („Слава на Бога и слава Вам! Тутракан е превзет и аз съм там.“) Началникът изпраща оригиналния му рапорт на императрицата „като безпримерен лаконизъм на безпримерния Суворов“. Същевременно го предава на военен съд за самоволните му действия. „Военната колегия изготви доклад, в който нейният секретар не беше пропуснал нито един закон, за да докара моята гибел“ – казва по-късно Суворов. Военната колегия го осъжда на смърт, но Екатерина II не утвърждава присъдата, резолирайки: „Победителите не ги съдят!“. Командването обаче не се възползва от победата на Суворов и турските войски отново завземат Тутракан, след което се опитват да го укрепят. Едва на 28 юни, този път със заповед от командването, Суворов за втори път атакува и превзема крепостта въпреки 4-кратното превъзходство в сили на турските войски. За победата е награден с орден „Свети Георги“ II степен. През XIX век Тутракан е беден рибарски, занаятчийски и лозарски град, в чиито лодкостроителници обаче се правят много лодки, гемии и водни мелници. През 1862 г. е изградена голяма църква и светско училище, а през 1873 г. е основано читалище „Възраждане“. През 1867 г. четата на Панайот Хитов със знаменосец Васил Левски прехвърля Дунава край Тутракан от Румъния към поробена България. А през 1876 г. преминава четата на Таньо войвода. В началото на XX век, а и по-късно, Тутракан е най-големият дунавски риболовен център в страната. От 1913 г. е в пределите на Румъния под името Туртукай. През Първата световна война там се състои прочутата Тутраканска битка. Градът запада и населението му намалява. През 1940 г., по Крайовската спогодба, Южна Добруджа (вкл. и Тутракан) е върната на България. Религии Следните религии са застъпени в Тутракан: източноправославно християнство – над 60 % от населението ислям – в града има турска махала, има и цигани мюсюлмани алиани – в самия град няма такива (те са главно в с. Преславци на около 15 km южно), но има алианско теке адвентисти от седмия ден – около 100 души протестанти Обществени институции Защитена местност „Калимок-Бръшлен“ Исторически музей НЧ „Никола Вапцаров – 1873“ Обреден дом СУ „Христо Ботев“ СУ „Йордан Йовков“ Забележителности Поради живописното си разположение по хълмовете край Дунав Тутракан е известен като „Дунавското Търново“. Медии Радио „Фокус“ Местен вестник „Тутракански глас“ Местен вестник „Напредък“ Музеи Исторически музей – адрес: пл. „Суворов“ 1, тел. 0866/61235, 61345 Етнографски музей „Дунавски риболов и лодкостроене“ – част е от Стоте национални туристически обекта на БТС, работно време 8 – 12; 13 -17 ч., адрес: ул. Трансмариска 5, тел. 0866/60352, почивни дни – събота и неделя, има печат на БТС. Военно гробище (Тутракан) – част е от Стоте национални туристически обекта на БТС, работно време няма, има печат. Архитектурен комплекс „Рибарска махала“ – адрес: ул. „Рибарска“ 29, Посетителски център Природни забележителности Защитена местност „Калимок – Бръшлен“ – разположена западно от Тутракан на площ от 60 000 дка. Орнитологично важно място с международно значение BG30. Защитена местност „Пожаревски острови“ – разположена източно от Тутракан. Обхваща о-в Малък Пожарево и източната част на о-в Голям Пожарево. Смесена чаплово-корморанова колония. Орнитологично важно място с международно значение BG31. Защитена местност „Сая кулак“ – разположена източно от Тутракан в землището на с. Дунавец. Историческо място. Там са слезли четите на Панайот Хитов със знаменосец Васил Левски и на Таньо войвода. Всяка година от там тръгва младежки поход „По стъпките на Таньо войвода“. ОВМ „Стената“ – разположено югозападно от Тутракан. Льосова стена, дълга около 100 метра. Най-голямата колония в България на пчелояди. Орнитологично важно място с международно значение BG32. „Блатен кипарис“ – разположен на остров Радецки западно от града. Единственото находище на блатен кипарис в страната. Редовни събития Национален празник на България – 3 март Гергьовден и Ден на храбростта и Българската армия – 6 май По пътя на четата на Таньо Стоянов – 30 май – 2 юни Джулай морнинг – 1 юли Фестивал на кайсията – юли Огненият Дунав – края на месец юли Речни ноти – края на месец август Всяка година в първата неделя на месец септември на Мемориал „Военно гробище – 1916 г.“ се провеждат възпоменателни тържества, панихида, с които почитаме паметта на воините, загинали в епична битка за Тутракан на 5 и 6 септември 1916 г. Ден на Тутракан – 21 септември Никулден – 6 декември Личности Родени в Тутракан Ангел Чешмеджиев Андрей Чернев (1886 – 1944) български общественик Димитър Грънчаров (1897 – 1997) български инженер и хидроинженер Добри Немиров (Добри Зарафов) Никола Мавродинов, български книгоиздател от края на XIX – началото на XX век Никола Мавродинов (2 ноември 1904 – 28 февруари 1958), български учен Петър Мавродинов (18 септември 1873 – 1948), български учител, книгоиздател и общественик Тита (Христина Миленова Пенчева) (р. 1999), певица, актриса и фотомодел Почетни граждани на Тутракан Павел Державин Пантелей Киселов Мария Киселова Владимир Козлов Алексей Маресиев Александър Яковлев Литература „Старият Тутракан“ (история на Тутраканската градска община), Петър Бойчев, 1999 г. „Тутракан“ – Борис Илиев „Тутракан“, „Добруджа в живота и творчеството на Добри Немиров“ – Рачо Змеев „Тутраканската епопея“ – Петър Бойчев „Просветното дело в Тутраканско“ – Енчо Йорданов Тутракан – разкази и етническа памет. Съст. Николай Ненов. С., 2002. „Тутракан в историческото развитие на Добруджа“ – сб. „60 години Крайовски договор“ – сб. „Участието на тутраканци във войните“ „Вечният Тутракан“ – Румяна Капинчева „Тутракан. Езиково-археологически обзор“. Тодор Балкански. Велико Търново, „Фабер“, 2011. „Из миналото на Тутракан – събития и личности“ Енчо Йорданов, 2019 Външни препратки Сайт на Община Тутракан Средновековната крепост Тутракан Интернет страница на музеите в Тутракан Интернет страница на Мюсюлманско настоятелство гр. Тутракан СОУ „Йордан Йовков“ Радио и телевизия в Тутракан Туристическа информация Тутракан Бележки


text: Антоново е град, разположен в област Търговище, Северна България. Административен център на община Антоново. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г. в града живеят 1457 души по настоящ адрес и 1742 души по постоянен адрес. География Градът е разположен около първокласния път, свързващ Варна и София, по който отстои на 50 km западно от Търговище и 49 km източно от Велико Търново. История Преди Освобождението на България от османско владичество днешният град Антоново е бил село с име Яйла кьой. На 12 март 1883 година е включено в състава на Дуванларската (Ястребинската) община, Кесаревска околия, Търновски окръг. На 14 август 1934 година е преименувано на Поляне, а от 8 декември 1949 година е Антоново на името на комунистическия деец Антон Кръстев, загинал в сражение в района на 1 януари 1944 година. През 1964 година село Антоново е обявено за селище от градски тип, а на 17 септември 1974 година – за град. Население Численост на населението според преброяванията през годините: Етническият състав включва 670 българи, 220 турци и 546 цигани. Култура Православен храм „Света Троица“ Народно читалище „Христо Ботев“ Образование СУ „Св. св. Кирил и Методий“ – Личности Виолета Димитрова (р. 1949), български лекар Иван Груев (р. 1928), български инженер и политик от БКП Янаки Манасиев (1932 – 1978), български художник Редовни събития 17 януари – празник на град Антоново (Антоновден) Традиционен пролетен панаир (50 дни след Великден) Побратимени градове Беймелек, Турция от 26 май 2006 г. Рокафиорита, Италия от 19 март 2010 г. Източници Външни препратки Официален сайт на община Антоново


text: Омуртаг може да се отнася за: Кана сюбиги Омуртаг, владетел на България; Омуртаг, български град в Област Търговище; Омуртаг, община в Област Търговище.


text: Омурта̀г е град в област Търговище, Североизточна България. Той е административен и стопански център на едноименната община Омуртаг. Населението на града към края на 2009 година е 8725 жители, което го прави третото по големина населено място в областта. По данни на ГРАО към 15 септември 2023 г. в града живеят 9038 души по настоящ адрес и 10 662 души по постоянен адрес. География Градът е разположен на 525 метра надморска височина, в областта Сланник (Тозлу̀к), източната част на Предбалкана. Намира се на 24 километра югозападно от Търговище, на 77 километра източно от Велико Търново и на 141 километра южно от град Русе. Омуртаг е кръстовище на важните шосейни транспортни коридори: запад-изток (София-Варна) и север-юг (Русе-Котленски проход-Ямбол и Сливен). История Първите известни обитатели на района са от новокаменната епоха. С развитието на цивилизацията по българските земи околностите на Омуртаг продължават да привличат заселници. Благоприятните природни условия обуславят наличието на човешки заселници още от 6 век пр.н.е.. Областта е включена в голямата укрепителна система, създадена от византийския император Юстиниан. През средните векове Омуртагският край се оформя като важен възел. Той е близо да старите български столици Плиска и Преслав, до ниските проходи на Стара планина – Котленски и Върбишки. Първите писмени свидетелства за днешния град Омуртаг са от 17 век. В турските данъчни регистри той е посочен като център на кааза с името Осман пазар. В икономически план селището става средище на занаятчийското производство и търговията. От стария град са запазени източноправославният църковен храм „Свети великомъченик Димитър“ (от 1860, изгорена през Руско-турската война), Мензилишката чешма (от 1779) и 6 възрожденски къщи в национален стил. Най-забележима е къщата на баба Иванка Хаджийката (построена през 1876 година от уста Генчо Кънев), в която по време на Освободителната война е укрила 200 жени и деца. През 1853 година Никола Икономов – Жеравненеца съобщава за Осман пазар, където вероятно получава от местни жители финансова помощ за издаване на своята книга „Земледелие“ По време на Руско-турската война Осман пазар е завзет от руската 11-а пехотна дивизия, начело с генерал Казимир Ернрот, на 27 януари (15 януари стар стил) 1878 година, като преди това е разграбен и опожарен от отстъпващите османски части. След Освобождението Осман пазар преживява значителни демографски промени. Турското население се изселва и на негово място идват българи от Трънско и Кюстендилско. Непосредствено след войната районът на Осман пазар е най-активната област на мюсюлмански бунтове, като на 27 юни 1879 година градът е нападнат от турски въоръжени групи, които са отблъснати от военния гарнизон. Градът продължава да бъде средище на икономически и културен живот в областта, център на окръжие, а по-късно – и на околия. През 1934 година градът получава сегашното си име в чест на българския хан Омуртаг. Население Численост на населението според преброяванията през годините: Етнически състав Преброяване на населението през 2011 г. Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.: Икономика В града функционират 7 фирми от текстилната промишленост (ЕТ „Елица 49“, „Елиза мод“ ООД, „Трико“ АД, ЕТ „Петра“, „Сателит 3“ ООД, ЕТ „ЕИ СИ“ и ТПК „Йова“); 6 фирми са в сферата на производство на храни и напитки (Мандра „СИ-ВИ-ЕС“, ЕТ „Стезис“, ЕТ „Маратон-62“, „Биомак“ ООД, ЕТ „Хатче Местанова“ и „Кента“ АД); 3 фирми за производство на чехли и джапанки („Бумеранг слипер“ ООД, „Интер БГ“ и ЕТ „Еспа 2005“) и др. Държавно горско стопанство „Омуртаг“ Основното предприятие за добив и продажба на дървесина е ДГС „Омуртаг“. Предприятието стопанисва държавните горски територии на територията на общината и организира търгове за продажба на дървесина. Култура и просвета Градът разполага с Исторически музей. Открит е на 26 януари 1973 година като музейна сбирка, през 1994 година е преобразуван в исторически музей. Разполага с 384 броя музейни предмети. Неговите фондове и експозиции са разположени в три сгради, обединени в архитектурен комплекс. Сред експонатите особено място заема полетният скафандър на втория български космонавт, омуртаченинът Александър Александров. В града функционират 2 средни училища: Гимназия „Симеон Велчев“ и Професионална гимназия по транспорт и лека промишленост. Едно училище в основен етап на обучение – основно училище „Акад. Даки Йорданов“ и 2 начални училища – „Христо Смирненски“ и „Васил Левски“. Народно читалище „Отец Паисий“ Народно читалище „Отец Паисий“ в Осман пазар е основано през 1870-та година от учителя Петър Янакиев, който е родом от село Беброво,Еленския балкан. Спорт Футболният отбор на града е „Левски“ (Омуртаг), местният стадион „Омуртаг“ е с капацитет до 6000 зрители. Отборът се състезава в областната футболна група. Волейболен клуб „Омуртаг“ е лицензиран от БФВ от 1999 г., участва в държавните първенства при момичета и момчета. Възпитаниците на клуба достигат до финали при различните възрастови групи. Клубът е редовен участник в Държавните игри на спортистите от малките селища, през 2001 г. град Омуртаг беше домакин на Държавните игри, многократно отборите момичета и момчета на клуба са ставали и национални първенци в игрите. Рожба на клуба е и Виктор Йосифов – национален състезател, блокировач No1 на Европейското първенство през 2009 г. и настоящ капитан на националния отбор. Редовни събития 7 юни – официален празник на град Омуртаг; датата, на която полита в Космоса вторият български космонавт – ген. Александър Александров. Личности Димитър Абаджиев – от 1997 г. до 2009 г. Народен представител в Народното Събрание, впоследствие дипломат, заемал функциите на генерален консул на Република България в Шанхай, Китай и извънреден посланик на Република България в Любляна, Словения, и Риад, Саудитска Арабия. Александър Александров – вторият български космонавт Исмет Мехмедов Адемов (Исмет Север) – журналист, строител (ранен с огнестрелно оръжие в студентските общежития в гр. София на 25.12.1974 г.) Димитър Петков – учител, математик, създал няколко поколения ученици, в които въплъти своя дух на любов и обич към красотата, хармонията и природата М. Сюлюманов Юсеинов – редник от Българската армия, убит на 1 септември 1917 година край село Беранци, днес Северна Македония. Захари Панайотов Железов – Батинката – роден през 1894 г. Народен поет и писател сатирик. Участник в Първата световна война, раняван, завършва войната в чин поручик, като комендант на Струга (Македония). После учител. Любимец на града. Починал през 1947 година Станко Атанасов Станков – р. 1954 г. – първият роден в Омуртаг командир на българска подводна лодка. По-късно командир на дивизиона подводни лодки във ВМС и началник на Висшето военноморско училище „Никола Йонков Вапцаров“ във Варна (2002 – 2007 г.), военно звание „капитан първи ранг“. Автор на книгата „Слушай в отсеците – разкази на един подводничар“. Понастоящем председател на Съюза на подводничарите в Р. България и Българската военноморска конфедерация. Виктор Йосифов – български волейболист, роден на 16.10.1985 г. Играе на поста център. Висок е 204 cm и тежи 98 kg. Ражда се в Омуртаг, където завършва средното си образование. Практикува волейбол на училищно равнище. Завършва Шуменския университет със специалност физкултура. Носител на бронзов медал от Европейското първенство по волейбол в Турция – 2009 г. Калинка Тончева – виден краевед, културолог и музеен работник, автор на поредица книги за Омуртаг, озаглавени „Старата чешма разказва“. Починала през 2011 година. Ева Георгиева (родена като Йовка Петрова Стоянова) – ръководител на „Tрио Българка“. Родена е в град Омуртаг през 1925 г., завършва Софийското средно музикално училище в класа на проф. Георги Златев-Черкин. Цветана Дякович я насочва към народното пеене и тогава започва работа с различни оркестри в Радио София. Акад. Даки Йорданов – роден през 1893 г. в гр. Омуртаг. За него казват, че е „живата ботаника на България“. Академик Даки Йорданов умира на 05.04.1978 г., но и до днес остава неговият завет: „Основното е да обикнеш избраното от теб и да го следваш неотклонно, да гориш с него, дори ако трябва да изгориш, но да живееш със съзнанието, че трябва да бъдеш полезен.“ Петър Бакърджиев – роден в гр. Омуртаг, спортен журналист в bTV. Мелис Йонузова – европейска шампионка по бокс за жени до 22-годишна възраст. Проф. Слави Димитров – зам. декан на стопански факултет при ВТУ „Св. св. Кирил и Методий“, Велико Търново. Ивайло Йовчев-пресаташе на ПФК ЛЕВСКИ София. Д-р Николай Хрисимов – преподавател по Средновековна българска история при ВТУ „Св.Св. Кирил и Методий“ – гр. Велико Търново Бележки Цитирани източници Външни препратки Официален сайт на община Омуртаг Официален сайт на Районен съд Омуртаг


text: Опака̀ е град в Североизточна България. Той се намира в област Търговище и е в близост до град Попово. Градът е административен център на община Опака. По данни на ГРАО към 15 юни 2023 г. в града живеят 2471 души по настоящ адрес и 2718 души по постоянен адрес. География Намира се на 15 км северно от град Попово, 48 км северозападно от областния център град Търговище и на около 63 км южно от град Русе, разположен е на 180 – 200 м надморска височина в североизточната част на страната и заема крайната северозападна част на Търговищка област, по пътя Попово – Русе. На юг и изток граничи с община Попово, на север – с община Цар Калоян от Разградска област и на запад – с общините Две могили и Бяла от Русенска област. Градът е разположен в източната част на Дунавската хълмиста равнина, в дол и върху двата му съседни хълма – Болец и Ак тепе. През средата му тече река Ряката, приток на река Черни Лом. Релефът по течението на реката е равнинен, а в останалата част е силно нагънат и прорязан от множество долове. В околността на Опака има няколко плата и множество карстови пещери. Землището на града граничи с тези на селата Крепча, Люблен, Садина, Гагово, Паламарца и Голямо градище. Асфалтирани шосета го свързват със съседните селища, без село Садина и село Паламарца, до които има черни пътища. Територията на Общината е 156 кв. км и съгласно последното административно деление в състава ѝ влизат 6 населени места: град Опака и селата Крепча, Голямо градище, Горско Абланово, Гърчиново и Люблен, в които живеят общо 8589 души. Около половината от населението живее в Опака, който е административен център на Общината. Природни ресурси Релефът на общината е хълмист (планински), само по поречието на р. Черни Лом е равнинен. Надморската височина варира от 180 до 200 м. Релефът оказва влияние за развитието и разпространението на растителния и животински свят. Покриването на по-изявените във височинно отношение релефни форми с горска растителност и раздвижеността на терена придава своеобразен характер на ландшафта на североизточната и югозападната част на общината. Климатичните условия са характерни за умерено-континенталния климат със средна годишна температура +10,7 °C. През зимните месеци духат силни студени североизточни ветрове. Лятото е горещо и сухо. Геоложкият строеж и полезните изкопаеми са тясно свързани с литоложките особености на тази част от страната. Преобладават нерудните изкопаеми – глина, варовици, мелгели и пясъчници. На територията на общината преобладават излужени черноземи, сиво-кафяви горски и алувиално-ливадни почви. Съдържанието на хумус в тях е 2,5%. Водните ресурси са задоволителни за територията на община Опака. Речната мрежа се състои от река Черни Лом и нейните притоци. Водоснабдяването на населението е предимно от местни водоизточници. История Изключително съсредоточване на исторически паметници на културата, които са дали мощен тласък на развитието на иманярството още от времето след Освобождението. Чешките археолози братя Карел и Херман Шкорпил са проявили интерес преди Плиска, да правят разкопки в Опака, но са били изключително недружелюбно посрещнати от местното население и са се отказали. Има римска вила рустика, чиито мозаечни подове са продадени на аукциони в Германия. Прабългарски средновековни погребения на висши сановници, укрепена гранична крепост – почти унищожена от иманяри, скален манастир от времето на Първата българска държава. Навсякъде по аукционите в Западна Европа на антики се предлагат антични предмети, открити в района на град Опака. Опака е селище на територията на България от 1878 г. С държавен указ на 7 септември 1984 г. получава статут на град. Опака до Освобождението на България Според предание селището първоначално е било заселено в местността Топлица – открита и ветровита, поради което жителите му го изместили в дола. По този начин населението избягвало и близкия път, минаващ по долината на река Черни Лом, по който се движели и разбойнически банди. Новото място било сенчесто, поради което му било дадено името Опакус, което означавало „сянка“. Друго предание сочи за първото място, на което било основано селището местността Пладнището. Жителите на това село били сполетени от чумна епидемия и се принудили да го напуснат. Районът на град Опака е бил обитаван от дълбока древност и има запазени и до днес следи от поселения и от Първото и Второто българско царство. За пръв път името на селището се среща в османо-турски данъчен регистър от 1479 г. като село Опак. През този период селото, в което са записани 8 домакинства, е част от тимар (поземлено владение) на Караджа, бевап при крепостта Търново и принадлежи към Герилец (нахията Крапец или дн. Крепча), като отглас от българската средновековна поселищна и административна система. Районът на днешния град Опака през 15 век, а и по-късно след намаляването значението на крепостта Червен, принадлежи към каза Херазград (дн. Разград) и е част от Русчушки (Русенски) вилает, а по късно към вилает Провадия. В турски данъчни регистри от 1524 и 1541 г. селото е записано като Опака, името което градът носи и до днес. Населението му е християнско, но много малко като брой жители, което обаче още от началото на 17 век започва да нараства. През 1622 г. там има 54 християнски къщи, около 1632 г. – 65, през 1635 г. – 68, около 1640 г. – 69. Следващата поредна година, за която има запазени писмени данни е 1648 г. Оттогава се наблюдава рязко намаляване на християнските къщи в Опака (вече са само 26), поради започналото планомерно помохамеданчване на българското население в района от османската власт. Преди Освобождението в село Опака е имало около 100 турски и 200 български къщи. През 1877 г. село Опъкъ е имало 182 къщи с 1032 жители. През 1898 г. българските къщи са 189, а турските 194. Населението е било местно, по етнически състав капанци. По време на самата война от 1877 г. североизточно от селото са се водили ограничени сражения. Българското население на селището бяга от войната към градовете Горна Оряховица и Бяла, като много бегълци се удавят в река Янтра, а турското бяга към градовете Разград и Шумен. Църковният храм на селото Св. великомъченик Георги бил построен през 1859 г. Към него отворило врати и килийно училище. Пръв свещеник в селото бил Никола Рачев от село Ковачевец. По време на войната църквата била ограбена и силно пострадала и е подновена като действащ църковен храм през 1904 г. На 26 декември 2007 г. храмът отново пострада от пожар – изгоря дървеният под и чудотворната икона. През 1908 г. голяма част от турскоезичното население се изселва в Турция, но съотношението между двата етноса, които населяват Опака се запазва. Опака след Освобождението до днес От 7 септември 1984 г. Опака е със статут на град. Население Населението на града към края на 2017 г. е около 2500 души, 14% е под 14 години, 67,2% – между 15 – 64 години, а 18,8% – над 65 години. Инфраструктура Водоснабдителни и канализационни мрежи: Водното богатство в землището е голямо. През него минават много подземни реки. Общината е богата и на чешми, които могат да се използват за питейни нужди. Качеството на питейните води се изследва, както от „Водоснабдяване-Дунав“ ЕООД – Разград, така и от ХЕИ – Търговище. Ползваните водоизточници са в добро техническо и експлоатационно състояние. Има водоизточници, които не са в експлоатация, но се ползват като резервни. Транспортни мрежи: Основните разстояния между гр. Опака и съседните административни центрове и градове са както следва: Опака – Русе – 65 км; Опака – Търговище – 55 км; Опака – Цар Калоян – 30 км; Опака – Попово – 20 км; Опака – Две могили – 42 км; Опака – Бяла – 60 км. Връзките между отделните селища се осъществяват чрез автомобилен транспорт. Транспортното обслужване на населението се осъществява от автобуси на транспортни фирми – „МЕТЕОР“ АД /гр. Попово/ и регионалната организация на Съюза на частните превозвачи. Енергийни мрежи и системи: Електроснабдяването на Общината се осъществява по електропроводи с мощност както следва: 20 kW – 50 km дължина. Има изградени 1 бр. подстанция с мощност 100 MW и 18 бр. трафопостове. Комуникационни мрежи: В община Опака комуникационните връзки се осъществяват чрез изградени 6 броя автоматични централи, които обслужват 3200 телефонни абонати. В основата телефонната мрежа е подземна и защитена. Разгърнати са: 1 радиостудио, 5 местни радиовъзли, 4 телевизионни ретранслатора. Икономика От гледна точка на икономическото значение на природните ресурси и тяхното ефективно оползотворяване, най-голямото богатство за Общината са плодородните почви. Обработваемата земя, която съставлява 47% от общата територия на землището, се използва пълноценно и е запазена екологично чиста. Поради географското положение и вида на района, преобладават нивите, горите и полезащитните пояси. Това предполага приоритетно развитие на земеделието и някои видове трайни насаждения. Условията са подходящи за отглеждане на трайни насаждения, а в животновъдството – за овцевъдство и говедовъдство от месодайни и млекодайни породи като животновъдството, което е основен по значение отрасъл за района. Тенденциите за развитие на растениевъдството в общината са положителни. Традициите, плодородната и екологично чиста земя, обезпечеността с техника и свободната работна ръка и възможности за реализация предимно в земеделието, са основните ресурси на Общината. Съществуват условия за възстановяване на масивите от трайни насаждения и зеленчукопроизводството, пряко свързани с реализацията на продукцията и търсенето на нови пазари. Наука и образование Дейностите по образование в община Опака се реализират от 6 целодневни детски градини в 6-те селища на общината, 5 основни училища и 1 СОУ в гр. Опака. Детските градини по населени места са: ЦДГ гр. Опака; ЦДГ „Калинка“ с. Горско Абланово; ЦДГ „Щастливо детство“ с. Гърчиново; ЦДГ „1-ви юни“ с. Голямо градище; ЦДГ с. Крепча; ЦДГ с. Люблен. Училищата по населени места са: Основно училище „Св. св. Кирил и Методий“ с. Гърчиново; Основно училище „Васил Левски“ с. Крепча; Основно училище „Христо Смирненски“ с. Горско Абланово; Основно училище „Васил Левски“ с. Люблен; Основно училище „Алеко Константинов“ с. Голямо градище; Средно общообразователно училище „Васил Левски“ гр. Опака. Здравеопазване Приоритетните направления за подобряване на здравния статус на населението са насочени към подобряване качеството на профилактичната дейност и на диспансерното наблюдение; повишаване квалификацията на медицинските специалисти и осигуряване на квалифицирани кадри; оптимално обхващане на населението с лекарска помощ и оказване на 24-часово медицинско обслужване; повишаване на здравната култура на населението чрез здравни образователни кампании и персонални консултации. Медицинското осигуряване се осъществява от две групови медицински практики „Здраве ЕК“ и „Медика-2000“, които имат присъствие във всяко едно населено място в общината. Религии Християнска – източноправославна; Мюсюлманска; Уникален пример за етническа толерантност между християни и мюсюлмани. Населена с капанци-християни и български турци – мюсюлмани. Обществени институции Общински съвет (главните действащи политически сили в него са: ДПС, Коалиция „Заедно за бъдещето на Община Опака“ и Коалиция „Напредък“; Кметство; Народно читалище „Пробуда“; Поща; СОУ „Васил Левски“; Целодневна детска градина; Църковно настоятелство; Джамийско настоятелство; Културни и природни забележителности Общината има изградени читалища, които са център на културната дейност. Към някои от тях са изградени самодейни състави. Изграденият музей в с. Горско Абланово също допринася за културния живот на населеното място. Състои се от три експозиции, отразяващи миналото на селото, боевете при с. Горно Абланово и Кацелово през Освободителната руско-турска война 1877 – 1878 г. и бита и културата на населението от края на XIX и началото на XX век. Разпределение на читалищата по населени места са: НЧ „ПРОБУДА“ гр. Опака; НЧ „ИЗГРЕВ“ с. Крепча; НЧ „ПРОСВЕТА“ с. Люблен; НЧ „ХР. БОТЕВ“ с. Горско Абланово; НЧ „ХР. БОТЕВ“ с. Голямо градище; НЧ „ОТЕЦ ПАИСИЙ“ с. Гърчиново. Паметници на културата на територията на община Опака са: Стена с имената на загиналите във войните от гр. Опака, находяща се в центъра на града. Паметни плочи и барелефи на загиналите в Руско-турската освободителна война руски войници, находящи се в Парка на българо-руската дружба в с. Г. Абланово. Скален манастир, находящ се югозападно от с. Крепча. Антично селище, находящо се на един километър североизточно от с. Г. Абланово на площ от 100 дка. Късноантична крепост, находяща се на 2,5 км южно от с. Г. Абланово върху платото „Сърта“. Антично селище, находящо се в новата част на с. Крепча. Антично село, находящо се на 4 км северноизточно от с. Крепча; Късноантична крепост, находяща се на 5 км югозападно от с. Крепча на десния бряг на р. „Калакоч дере“; Късноантична крепост, находяща се на 6 км югозападно от с. Крепча на левия бряг на р. „Калакоч дере“; Средновековно селище, находящо се на 2,5 км югозападно от с. Крепча; Средновековен некропол, находящ се на 2,5 км югозападно от с. Крепча; Антично селище и некропол, находящи се в северната част на гр. Опака; Античен некропол, находящ се на 4 км североизточно от гр. Опака в посока на с. Крепча. Традиции Важно място в културния живот на община Опака заемат традициите, които са заложени в характера на местното население. Основните традиции са: „Бабинден“ – медицинският персонал на Общината обикаля града и селата, за да събира средства за поликлиниката; „Трифон Зарезан“ – на този ден мъжете зарязват лозите и се избира Цар на лозята, характерни са също и конните надбягвания на този ден; „Лазарка“ – момиченца, облечени в народни носии обикалят по домовете, като пеят характерни песни за лазаруването и събират яйца в кошниците си; „Великден“; „Гергьовден“ – задължително се коли агне за здраве, на вратите се окачват клончета от глог и на люлка се люлее за здраве; „Пеперуда“ – този обичай е характерен при наличие на суша; „Коледа“ – коледарите обикалят домовете със сурвакници в ръка и изпълняват песни, характерни за българския фолклор. Формирана е група от момчета, т.нар. „котки“, които известяват за идването на коледарите. Фолклор Певческа група, която е съставена от жени, продължава да радва публиката със своите неповторими изпълнения. Редовни събития Събор на града – всяка година на 24 май. Празник на града – чества се на 5 септември. Свързан е с организиран панаир, концерти с участието на местни дейци на културата, както и на популярни изпълнители от българската сцена. Галерия Кухня При християните преимущество има балканджийска кухня с интересни вегетариански ястия. Едно от най-специфичните от тях е раки. Представлява изсушени едри червени пиперки, пълнени с булгур и задушено зеле. При мюсюлманите традиционните сладкиши и гювечи, изключително комбинирани с подправки. Добър пример за това са саралии – сиропирани тестени сладки от вида на баклавата. Литература Попов, А., Н. Кънев. Попово – градът и околията му. Историко-географски очерк. Попово, 1929. Димитрова-Тодорова, Лиляна. Местните имена в Поповско. С., 2006. Сборници „Попово в миналото“ (1 – 4); Бележки Външни препратки Сайт на община Опака