text: Фотография или светопис ( – светлина и – пиша, писец, четка, сиреч светопис – техника на рисуване със светлина) се нарича процесът на създаване на изображения на реални обекти с помощта на светлината върху фоточувствителни материали (филм) или електронно. За целта се използват фотоапарати. Фотографията е едновременно теория, техника и метод за съхраняването на видими образи и клон от графичните изкуства, използващ тези техники като средство. Продуктът на фотографията се нарича фотографска снимка или просто снимка. В по-общия смисъл на думата фотографията е изкуство за получаване на фотоснимки, където основният творчески процес се заключава в търсене и намиране на композиция, подходящо осветление и момент. Всичко това се определя от опита и уменията на фотографа, а също и от неговите предпочитания и вкус. Фотографията има многобройни приложения в изкуството, науката, бизнеса и развлеченията. История на фотографията Стенопеичен фотоапарат и камера обскура Възникването на фотографията през 19 век е резултат от няколко важни технически открития. Първото е оптическо. Дълго преди първите снимки да бъдат направени, китайският философ Мо Ди и гръцките математици Аристотел и Евклид описват стенопеичен фотоапарат в V – IV век пр.н.е. През 6 век, византийският математик Антимий от Трал използва тип камера обскура в експериментите си, Ибн ал-Хайтам (965 – 1040 г.) изучава камера обскура и стенопеичен фотоапарат и прави първото им описание и точен анализ, Албертус Магнус (1193 – 1280 г.) открива сребърния нитрат, и Жорж Фабрисиус (1516 – 71 г.) открива сребърния хлорид. Даниеле Барбаро описва диафрагмата през 1568 г., а Вилхелм Хомберг описва как светлината прави някои химични вещества да потъмнеят (фотохимичен ефект) през 1694 г. Много важно откритие за фотографията е камера обскура. По това време тя е в употреба от поне 400 години. Една рисунка на Леонардо да Винчи от 1519 година показва камера обскура; приблизително по същото време употребата ѝ като помощно средство при рисуване е насърчавана. Този ранен оптичен прибор не съхранява получения образ, а просто проектира това, което се намира пред малкия отвор в стената на затъмнена стая върху отсрещната стена и фактически цялата стая представлявала един огромен фотоапарат без обектив. Самата фраза „камера обскура“ означава буквално „затъмнена стая“. Тя е използвана и за наблюдение на слънчеви затъмнения. Второто важно откритие е химическо. То също има основи в дълбока древност. Стотици години преди изобретяването на фотографията, хората знаят, че някои цветове избеляват на слънцето, кожата на човека потъмнява на слънцето, а скъпоценните камъни искрят, но не успяват да направят съществена разлика между топлина, въздух и светлина. Йохан Хайнрих Шулц (1687 – 1744 г.), физик и професор в Галския университет, Германия, установява през 1724 година, че под влияние на светлината солите на желязото променят цвета си. През 1725 г. той се опитва да направи светещо вещество и случайно смесва тебешир с азотна киселина, която съдържа неголямо количество разтворено сребро. Шулц установява, че когато слънчевата светлина огрее бялата смес, тя става тъмна, докато ако сместа се защити от слънцето, цветът ѝ не се променя. След тези наблюдения той провежда няколко експеримента с букви и цифри, които изрязва от хартия, поставя върху бутилката с приготвения разтвор и след като го осветява, получава фотографски отпечатъци. Професор Шулц публикува данните през 1727 година, но не прави опити да направи изображенията постоянни. Този експеримент обаче предизвика серия от наблюдения, открития и изобретения в областта на химията, които след малко повече от век довеждат до изобретяването на фотографията. Първите снимки Смята се, че първата успешна фотографска снимка е направена през 1822 година, но не се е запазила. Първата, достигнала до нас е от 1826 година и е дело на френския изобретател Жозеф Нисефор Ниепс. За фотографска плака той използва полирана калаено-оловна плочка (пютър), покрита с нефтен дериват, наречен юдейска смола, който се втвърдява под въздействието на светлината. Ниепс поставя плаката в камера обскура и я експонира 8 часа със силна слънчева светлина. Този процес обаче се оказва задънена улица и Ниепс започнва да експериментира със сребърни съединения въз основа на откритието на Йохан Хайнрих Шулц, че сребърно-варовиковата смес потъмнява под влиянието на светлината. Въпреки известни първоначални резерви, на 4 януари 1829 година Нисефор Ниепс подписва договор за сътрудничество с художника Луи Дагер. Само 4 години по-късно, през 1833 г., Ниепс умира неочаквано от инсулт, но Дагер продължава опитите. Макар и без научно образование, Дагер прави две изключително важни открития. Той открива, че обработването на среброто с йодни пари преди експониране позволява формиране на латентен образ, който след това се проявява с живачни изпарения. По този начин става възможно намаляването на времето за експонация от 8 часа на около 30 минути. Дагер открива също, че така полученият образ може да бъде фиксиран чрез потапяне на плаката в солен разтвор. Резултатът, който получава е деликатно, сребристо, монохроматично (черно-бяло) и уникално (без възможност за размножаване или дублиране) изображение. През 1839 година Дагер официално обявява, че е изобретил фотографски процес, използващ посребрена медна плочка, наречен дагеротипия. Френското правителство купува патента и незабавно го прави публично достояние. Междувременно, Еркюл Флоранс, френско-бразилски изобретател и художник, вече е създал подобен процес през 1832 г. в Бразилия и го нарича фотография. Малко по-рано, от другата страна на Ламанша, английският изобретател Уилям Фокс Талбот вече е открил друг начин за фиксиране на образа, получен чрез сребърния процес, но го пази в тайна. След като научава за изобретението на Дагер, Талбот усъвършенства своята технология, така че да бъде достатъчно бърза и да може да се използва за фотографиране на хора, също като тази на Дагер. Към 1840 година той е готов с техниката, която сам нарича калотипия. Тя се състои в нанасяне на сребърен хлорид върху хартиен лист с цел получаване на негативен образ като междинен етап. За разлика от дагеротипа, който създава уникални, еднократни образи, калотипният негатив може да се използва за създаване на неограничен брой позитивни снимки. Фокс Талбот патентова своя процес, което до голяма степен ограничава неговото разпространение. Той прекарва остатъка от живота си в съдебни дела в защита на изобретението си, докато накрая напълно се отказва от фотографията. По-късно неговият процес е доусъвършенстван от Джон Хершел и днес е в основата на технологията, използвана в познатия на всички химически фотографски филм. Той пръв използва термините негатив и позитив. През март 1851 г. Фредерик Скот Арчър публикува своите открития в „The Chemist“ за процеса с мокра плака и колодий. Това става най-широко използваният процес между 1852 и края на 1860 г., когато е въведена суха плака. Разпространение В първите години дагеротипията се оказва по-популярна, тъй като удовлетворява внезапно възникналото търсене на портретни услуги сред новопоявилата се средна класа в резултат на индустриалната революция. Това търсене, което не може да бъде задоволено нито със средствата на живописта, нито като обем, нито като цена може би се оказва натиска, довел до развитието на фотографията. Много хора смятат, че дагеротипията е била най-популярният фотографски метод до края на 19 век. В действителност, този процес е в обща употреба само за около едно десетилетие. Дагеротипиите, макар и хубави, са крехки и трудни за копиране. Единична снимка, направена във фотографско студио, струва $1000 сегашни (2006 г.). Поради тези причини дагеротипията скоро е изместена от други процеси: Амбротипията, изобретена през 1854 г. от Арчър – позитив върху стъкло със зачернен гръб; Тинтипията (феротипия)– образ върху покрита с асфалт желязна плака; Белтъчен отпечатък (или хартия напоена със сол) – хартиена фотография, получена с помощта на големи стъклени негативи, най-употребявания процес при документирането на Американската гражданска война. Стремежът за усъвършенстване на фотографския процес в посока откриване на евтин начин за правене на голям брой фотографски копия връща изобретателите отново към процеса на Талбот. След серия подобрения през първите 20 години се ражда съвременния фотографски процес. Голям напредък в стъклените фотографски плаки и печат настъпва през 19 век. През 1884 г. Джордж Истман от Рочестър, Ню Йорк разработва технологията на филма която заменя фотографските плаки, което води до технология, използвана от филмовите камери и фотоапарати днес. Той изобретява сухия светочуствителен гел, който се нанася върху хартия или филм. Това нововъведение бързо измества другите процеси, тъй като фотографът вече не трябва да носи със себе си сандъци с фотографски плаки и токсични химикали. През юли 1888 г. първият фотоапарат марка Кодак, дело на Джордж Истман, излиза на пазара под мотото „Вие натискате бутона, ние вършим останалото“. Така вече всеки може да прави снимки. Фотографията навлиза широко на потребителския пазар през 1901 г. с представянето на фотоапарата Кодак Брауни. През 1908 г. Габриел Липман печели Нобелова награда за физика за своя метод за възпроизвеждане на цветове, който се основава на явлението интерференция, известен също като процес на Липман. Видове фотография и отделни стилове Черно-бяла фотография Фотографията първоначално е черно-бяла или още монохромна. Дори и след като цветният филм става лесно достъпен, черно-бялата фотография продължава да доминира в продължение на десетилетия, което се дължи на по-ниската ѝ цена и „класическия“ изглед. Важно е да се отбележи, че монохромните снимки не винаги са само черни и бели, но съдържат и други нюанси, в зависимост от процеса. Например процесът, използван за първи път преди повече от 150 години и основан на белтъчен отпечатък, произвежда кафяви тонове. Много фотографи продължават да произвеждат монохромни изображения. Някои пълноцветни цифрови изображения се обработват с помощта на различни техники за създаване на черно-бели изображения, а някои производители произвеждат цифрови фотоапарати, с които да се правят изключително монохромни снимки. Монохромните изображения не предават пряко и реалистично обекта, а са по-скоро абстракции на реалността, представляващи цветове в различни нюанси на сивото. Цветна фотография Цветната фотография е изследвана в средата на 19 век. Ранните експерименти в цвят изискват изключително дълго експониране (часове или дни за изображения от фотоапарат) и не могат да предотвратят избледняването на цветовете, когато са изложени на бяла светлина. Първата трайна цветна снимка е заснета през 1861 г. и използва принципа на трицветно разделяне, публикуван за първи път от физика Джеймс Кларк Максуел през 1855 г. Идеята на Максуел е да се вземат три отделни черно-бели фотографии и червени, зелени и сини филтри. Това осигурява на фотографа трите основни цветови канала, които се изискват, за да се пресъздаде цветно изображение. Прозрачни отпечатъци на изображенията може да се прожектират през подобни цветни филтри и насложат върху прожекционен екран. Цветен печат на хартия може да бъде произведен чрез наслагване на въглеродните отпечатъци на трите снимки, направени в техните допълнителни цветове. Руският фотограф Сергей Михайлович Прокудин-Горски използва широко тази техника за разделяне на цветовете със специална камера, която последователно излага филтрираните трицветни изображения върху различни части на продълговата плака. Понеже неговите експонирания не са били едновременни, снимките имат различни дефекти. Развитието на цветната фотография се задържа от ограничената чувствителност на ранните фотографски материали, които са най-чувствителни към синьото, само малко по-чувствителни към зеленото и почти нечувствителни към червеното. Откриването на сенсибилизатор за бои от Херман Фогел през 1873 г. прави възможна добавката на чувствителност към зелено, жълто и дори червено. Подобряване на чувствителността към цветовете и текущите подобрения в общата чувствителност на емулсиите постоянно намалява времето на експонирането. Първият комерсиален успех на цветния процес е въведен от братята Люмиер през 1907 година. Любителска фотография Любителската фотография не е стил във фотографията, а по-скоро дейност на фотографи, които не се занимават професионално с тази дейност. Създателите на такова фотоизкуство се наричат обикновено фотолюбители и това са хора, които притежават някаква фотографска техника и голямо желание да запечатват събития и картини от тяхното ежедневие. Създаването на цифровите фотоапарати и големите възможности на компютърната техника са стимул за развиване на този род фотография – експериментиране, създаване и съхранение на албуми с фотоснимки в много големи размери, които не са на хартиен носител, както и значителното поевтиняване на фото-любителската дейност. С тази нова технология отпада необходимостта от проекционни устройства за преглед на диапозитиви или албуми за подреждане и съхранение на фотографските снимки, изработени по традиционните методи с филмова лента. Професионална фотография Фотодокументалистика и репортажна фотография В класическата фотография това е основния дял, включващ всички похвати, които се използват в акцентните фотографски приложни области, свързани с конвенционално заснемане (т.е. в неекстремна, или специфична среда, каквато е подводната /аква/ или въздушната /аеро/ фотография) Фотодокументалната фотография включва както художествено заснети моменти от екстремни събития, така и детайлни и/или отчетливи моменти от статични или динамични обекти и лица. След появата на цифровата фотография, все повече за целта се използват кадри от видеорепортажи и видеохроники, които почти винаги са допълнително редактирани, с цел придаване на 'коректна визия', подходяща за публикуване. В класическата фотодокументалистика, цялата фотографска сцена е автентична и отряазява реалистично както отразяваното събитие, така и уменията на фотографа. Фотодокументалистика е синоним на 'документална фотография', но се използва по-често, за да не се бърка с един чисто приложен дял на научно-техническата фотография свързан с преснимане на документи, страници от книги, вестници, списания и др., с цел съставяне на архиви или подготвяне на фототипни набори за предпечат, който се наричан документна и предпечатна (на жаргон – печатарска) фотография. Репортажна фотография е похват на снимане, който е най-познат от фотодокументалистиката, но се използва и в други фотографски области, като модната фотография, обредна фотография (свързана със заснемане на обредни тържества – събори, годишни чествания, семейни събития и др.). Модна фотография Модната фотография може да бъде репортажна фотография или фотосесии. Репортажната фотография обикновено дава информация за модни ревюта и други събития, свързани с модата. За целта са необходими както необходимата техника и осветление, така и опитен професионален фотограф. Тези събития изискват висока организация и ангажираност и на тях обикновено присъстват много фотографи, представители на най-различни реномирани вестници и списания. Те имат специален пропуск, което им осигурява достъп до места, където обикновените зрители не се допускат. Портретна фотография Портретната фотография има за цел заснемането на портрет на даден човек или малка група от хора. Фотографският портрет се съсредоточава обикновено върху лицето и неговото изражение, отразяващо вътрешното настроение. Този тип фотография се извършва най-често в специални студия, но може да се проведе и навън. За целта е необходим професионален фотограф. {Br} Портретната фотография всъщност съществува откакто е изобретен фотоапаратът. Тя е много по-евтина и по-достъпна технология от портретната живопис. Популярността на дагеротипа в средата на 19 век до голяма степен се дължи на голямото търсене на евтини портрети. Художествена фотография Една фотографска снимка може да бъде истинско художествено произведение на изкуството ако могат да се предават настроения, чувства и да се подчертават характери или изобразят картини от природата със силен заряд, доставящи естетическа наслада на зрителя. Възприемането е много индивидуално, защото всеки има изградени критерии за художественост, определени от възпитанието, образованието и различни обществени и социални позиции. Въпреки това естетическите качества на един фотопродукт, неговото възпитаващо въздействие и познавателна стойност е огромно, а когато това е направено с вкус и със спазване на основните правила за композиция и пропорция, фотографията е изкуство с висока художествена стойност. Актова фотография Актовата фотография е стил в художествената фотография и е свързана с изобразяване на голото човешко тяло с добре изразени форми и пропорции, показващо красотата и съвършенството. Фотогеничността на заснемания обект е от изключително значение за една фототворба. Макар при актовите снимки основният обект да е човешкото тяло, от много важно значение за композицията е фона и обстановката, в която се създава художествената фотокартина. Актовите снимки изцяло са дело на фотограф-художника. Те специално се подготвят и режисират, както по отношение на поведението на фотомодела, така и като фон, осветление и последваща обработка на фотоматериалите. Спортна фотография Спортната фотография пресъздава интересни моменти от динамичния, вълнуващ и състезателен свят на спорта. Тя е една от формите на художествената фотография, като ползва принципите и художествените ѝ средства за постигане на висок художествен ефект. Спортната фотография има много общи допирни точки с репортажната фотография, но не винаги високите изисквания към изобразителните качества на тази фотография са необходими за една добра спортна снимка с висока художествена стойност. Сватбена фотография Сватбената фотография обхваща няколко етапа и има за цел да запечата всички събития около сватбата, както и да предаде емоционалната наситеност на сватбения ден. Събития, които влизат в сферата на сватбената фотография са годеж, подготовка на булката и/или младоженеца, граждански и/или църковни ритуали, сватбено празненство (в ресторант или на открито), сватбена фотосесия (която може да бъде в същия или друг предварително уговорен ден) в студио или сред природата и спонтанни уловени моменти. За целта е необходим професионален фотограф с опит в този вид фотография, за да пресъздаде успешно атмосферата и чувствата. Аерофотография Аерофотографията е фотографска дейност, при която се заснима земната повърхност от висока въздушна позиция. Извършва се със специално конструирана аерофотоапаратура и посредством летателни апарати – самолети, хеликоптери, аеростати, дирижабли, делтаплани, хвърчила или безпилотни летателни апарати. Като продукт се създават аерофотоснимки, предназначени за нуждите на военното разузнаване, топографията и картографията, археологията, средствата за рекламата, киното, климатологията и други. Продуктова фотография Или още известна като продуктова заснемане. Това е един от последните видове фотография. С налагането на онлайн търговията и желанието за по-доброто показване на всеки един продукт този нов тип фотография се налага с бурни темпове. Ползва се богат диапазон на апаратура според зависи какъв е продуктът, какъв е желаният ефект от заснемането и как най-добре ще се върже с визията на сайтът. Композиция В превод от латински композиция означава съчинение, съставяне, съединение, връзка, т.е. построяване на изображение, установяване на съотношението между отделните му части, които образуват в крайна сметка едно цяло – завършено и истинско по обща геометрия на кадъра, по линейно, светлинно и тонално построяване на фото-изображението. Понятието композиция се отнася за целия изобразителен строеж на снимката, като отчита смисловото натоварване, разположението на фигурите и предметите върху повърхността на картината, посоката на изобразеното движение в кадъра, ходът и ритъма на основните линии на рисунъка, разпределението на светлинните петна, перспективата на фото изображението. Композицията на кадъра зависи от: Избраната точка на фотографиране Разстоянието между обекта и фотоапарата Посоката на оптичната ос на обектива Смислов център Разглеждайки една снимка, ние забелязваме, че тя е съставена от много най-различни елементи – хора, предмети от заобикалящата ги среда, светли места, тъмни пространства, едни са на фокус, други са разфокусирани. Майсторството във фотографията е така да организираме пространството на кадъра, че успеем да влезем в диалог със зрителите и да им внушим своята идея. Уедряване. При този подход представяме изображението на сюжетно важния елемент в уедрен мащаб. В този случай се фотографира от близко разстояние, а рамката на кадъра очертава сравнително малко пространство Поставяне на главния обект в кадъра на преден план. Този похват се различава от казаното в предишната точка. Рамката на кадъра може да обхваща и широки пространства – снимката да бъде в общ план, а само главният обект да бъде близко до фотоапарата и да се изобразява в кадъра едро върху фона на широките простори на пейзажа, общият вид на интериора и т.н. Тонално различие между обекта и фона. Контрастът на тоновете подпомага изявяването на главния обект на изображението: светлият обект отчетливо се очертава върху тъмния фон, също както и тъмният обект върху светъл фон или жълтият обект на син фон и червеният обект на зелен фон. Светлинен акцент. При него най-високите яркости се образуват върху главния елемент на композицията. Може да се постигне в студио, като насочим най-силния светлинен сноп върху главния елемент или при естествени услови, като поставим важния елемент да се огрява от лъчите на слънцето на тъмен фон. Фокусиране върху главния обект и загуба на рязкост във фона и второстепенните по значение елементи на композицията. Създаване на контрастен тонален рисунък на главното и мека градация на второстепенните елементи на фона. Фотографски техники За постигане на изразност на фотографната снимка и да се предаде замисъла и внушението на автора, се използват различни фотографски техники при заснемането, копирането и лабораторната обработка на снимковия материал: Нисък ключ Висок ключ Соларизация Фотобарелеф Тониране на фотоснимки Контражур Боке Технически термини и оборудване Фотографски уреди Фотоапарат Цифров фотоапарат Фотографски филм Обектив – обективите могат условно да се разделят в три основни групи: широкоъгълни, нормални и дългофокусни Фотосветкавица Фотографски прожектори за осветление Диапроектор Светломер Статив Други технически термини Диафрагма Затвор Визьор Негатив Диапозитив Фотографски проявител Фиксаж Дълбочина на рязкост Относителна апертура Цветна температура Експонация Светлосила Светлочувствителност Фотографски процес Фотокопиране Относителна апертура Дълбочина на рязкост Фотографията в България Първата съхранена фотографска снимка на българи е от 1842 – 1843 година. На портрета са фотографирани във Виена възрожденецът Тодор Минков с майка си. Фотографията вероятно е направена от българина Анастас Йованович. Пионерите фотографи поставили началото и популяризирали фотографското изкуство в България са: Анастас Йованович (1817 – 1899) е роден във Враца. Останал сирак, заминава при вуйчо си в Белград, където работи в откритата сръбска държавна печатница. Изпратен е да учи в художествената гимназия във Виена. Изучава литография, гравиране върху мед и стомана, а от 1839 година е един от първите във Виена запознат с фотографията дагеротипия и талботипия. През 1854 г. създава първите стереоскопски снимки. Съхранени са около 800 негови снимки. Анастас Карастоянов (1822 – 1880). Фотограф и художник, зограф и гравьор. Син на първия български печатар Никола Карастоянов. Проявява се като добър график, отпечатва щампи, илюстратор и художествен оформител на книги. През 1863 г. усвоява фотографията и е един от най-известните възрожденски фотографи. Негово дело са запазените до днес образи на Васил Левски и Стефан Караджа. Тома Хитров (1840 – 1906) е роден в Ловеч. Участва в Белградската легия. Помощник войвода в четата на Филип Тотю. Опълченец и участник в боевете при Шипка, Шейново и Стара Загора. Дейността му на фотограф започва в Румъния. За поколенията чрез фотографиите му са съхранени образите на Христо Ботев, Захари Стоянов, Никола Славков, Панайот Хитов, Никола Странджата. Георги Данчов (1846 – 1908) е роден в Чирпан. Фотограф, художник, зограф, литограф. Член е на Чирпанския революционен комитет и близък съратник на Васил Левски. Заточен за революционна дейност в Диарбекир, избягва и участва с руските войски в освободителната Руско-турска война. Установява се в Пловдив и е активен участник в Съединението. Създава литографията „Свободна България“ както и литографските портрети на Левски и Ботев, останали и до днес като образец художествено майсторство. Георги Ст. Георгиев (1881 – 1956). Изтъкнат фотодеятел и теоретик на фотоизкуството. Летец-наблюдател и аерофотограф във войните от началото на ХХ век. Преподавател по аерофотография 1914 – 1917 г. Член на първото фотографско дружество в България (1897 г.) и основател на българския фотоклуб през 1920 г. Главен инструктор по художествена фотография към ДП „Българска фотография“, лектор по въпросите на това изкуство, преподавател в курсове по фотография, автор на трудове и публикации по фотоизкуство. Източници Библиография Кемилев, Асен, Изкуството да фотографираме. С., Наука и изкуство, 1962. Боев, Петър, Разговор за фотографията. С., Отечество, 1990. Ролан Барт. Camera Lucida. Записка за фотографията. С., Агата-А, 2001. Павел Милков. Към въпроса за композицията на фотоизображението. Благоевград, УИ „Неофит Рилски“, 2005. Петер Гаймер. Теории на фотографията. С., Изток-Запад, 2011. Джон Истърби. Как да подобрим фотографските си умения. С., Книгомания, 2012. Изобретения от 19-ти век Добри статии


source: wikipedia

text: Уошингтън Ървинг () е сред ранните американски писатели, наричан е Баща на американския разказ (1783 – 1859). Сред най-известните му произведения са „Легенда за Сънната долина“, в която героят се среща с мистериозен Конник без глава, и „Рип ван Уинкъл“, където героят заспива и се събужда след 20 години. Биография Уошингтън Ървинг е роден в Ню Йорк на 3 април 1783, в годината на подписване на мирния договор между току-що извоювалите независимостта си американски колонии и Великобритания. Той е 11-о дете в семейство на търговец и внучка на свещеник. Според легендите, първият американски президент Джордж Уошингтън, се среща с малкия Ървинг, кръстен на него, и го благославя. В края на живота си Ървинг написва биографичната книга „Животът на Джордж Уошингтън“ (1855–59). Като малък Ървинг с увлечение чете всякакви истории за пътешествия и приключения, измежду които „Робинзон Крузо“ и „Синбад мореплавателя“. Получава добро образование, завършва право, но практикува съвсем за кратко. Кариерата му на писател започва с публикации в списания и вестници. Твърдо решен да изкарва прехраната си с писане, Ървинг активно се включва в социалния живот и се радва на внимание като интелигентен и чаровен събеседник. Но успехите му в обществото и литературата са помрачени от лична трагедия. Годеницата му умира през 1809 г. едва седемнадесет-годишна. Ървинг цял живот тъжи за нея и остава неженен. През същата 1809 година се появява хумористичната „История на Ню Йорк“, в която се разказва за времето, когато градът още е бил холандско владение. „Историята“ е написана под псевдоним, Дитрих Никърбокър, уж американски учен от холандски произход. Името Никърбокър по-късно става название на първата школа американски писатели, начело с нюйоркчанина Уошингтън Ървинг, а историите, разказани в книжката се превръщат в нещо като местен фолклор. В крайна сметка „никърбокър“ става нарицателно за жител на Ню Йорк от холандски произход. През 1820 г. излиза „Бележки на Джефри Крейън“ – сборник с весели и поучителни истории, донесли такава популярност на Ървинг, че той започва да се издържа само с писане и фактически става първият професионален американски писател. Разказите на Ървинг всъщност не са оригинални. Те са взети от старогерманския фолклор, но писателят майсторски пренася действието на американска земя и добавя детайли, интересни за жителите от Новия свят. Написаното от него толкова се харесва, че Ървинг се принуждава да напише и продължение на „Бележките“. След смъртта на майка си, Ървинг заминава за Европа и остава там доста години (1815 – 1832). Живее в Дрезден, Лондон и Париж. Завързва романтично приятелство с Мери Шели, авторката на „Франкенщайн“. Накрая се установява в Испания, където работи като служител в Американското посолство в Мадрид (1826–29). По време на престоя си в Испания написва „Колумб“, „Завоюването на Гранада“ и др., като всичко написано е базирано на задълбочени исторически изследвания. Ървинг проявява голям интерес към историята на Испания между 8-и и 14 век. През 1832 г. излиза книгата му „Алхамбра“, която е увлекателна смес от исторически и легендарни събития в Испания под властта на маврите. По това време Ървинг вече е добил международна слава като писател. Той се завръща в родината, обикаля Щатите и пише пътеписи както за градовете на Източното крайбрежие, така и за най-отдалечените и диви по онова време места на Западната граница. Когато старият му приятел Чарлз Дикенс идва на посещение в Америка, двамата се срещат и Дикенс държи реч: „В този град има един джентълмен, който, при излизането на една от моите книги – добре си спомням, че това беше „Антикварен магазин“ – ми изпрати писмо до Англия – толкова великодушно, възторжено и мъжествено, че ако бях написал книгата в състояние на разочарование и обезсърченост, вместо обратното, пак щях да намеря при получаването на това писмо най-добра и щастлива утеха. Отговорих му и той ми отговори и по такъв начин ние си стиснахме ръцете чрез писма, сякаш нямаше цял океан помежду ни. Дойдох тук с нетърпение да го видя и ето, той е седнал тук!“ През 1842–45 Ървинг е посланик на Америка в Испания. Вече 62-годишен, все още в чужбина, той пише до свои приятели в родината: „Слухът ми жадува за дома; може би преживявам последните си години и ми се свиди всяка една, прекарана далеч от моя дом и моите близки...“ Ървинг прекарва последните си години в Америка. Сред късните му произведения са „Мохамед и неговите последователи“ (1850) – внимателно представяне на живота, вярата и характера на Мохамед, и „Животът на Джордж Уошингтън“. Умира на 28 ноември 1859 г. Вечерта преди да почине, като се оттегля за лягане, казва: „Ех, да вървя да си подреждам възглавниците за още една уморителна нощ. Няма ли да има край?“. Вероятно е имал сърдечна недостатъчност със задух и е спял на високо. През 1860–61 г. са публикувани събраните му произведения в 21 тома. Произведения Сборници The Sketch Book (1820) – издадена и като „Geoffrey Crayon“ Tales of a Traveller (1824) The Alhambra (1832) The Crayon Miscellany: A Tour On the Praries (1835) Astoria: Or Enterprise Beyond the Rocky Mountains (1836) Chronicles of Wolfert's Roost: And Other Papers (1855) Legend of Sleepy Hollow, and the Spectre Bridegroom (1875) Washington Irving: History, Tales, and Sketches (1962) Легенда за Сънната долина, The Legend of Sleepy Hollow: And Other Stories (1964) The Complete Tales of Washington Irving (1975) Разкази The Adventure of the Mason The Angler The Broken Heart The Chronicles of the Reign of William the Testy The Conquest By the Moon The Crole Village The Devil and Tom Walker The Field of Waterloo The Governor and the Notary The Grand Prairie-A Buffalo Hunt The Pride of the Village The Stout Gentleman: a Stage Coach Romance Traits of Indian Character The Voyage The Wife The Legend of Sleepy Hollow [short story] (1819) Rip Van Winkle (1820) The Spectre Bridegroom (1820) The Bold Dragoon (1824) The Adventure of the German Student (1825) Governor Manco and the Soldier (1832) The Legend of Don Munio Sancho De Hinojosa (1832) Legend of the Two Discreet Statues (1832) Guests from Gibbet Island (1855) Документалистика The Adventures of Captain Bonneville (1837) Life and Voyages of Christopher Columbus (1839) The Life of George Washington (1856) Bracebridge Hall (1865) – издадена и като „The Humorists“ Източници Биография и библиография във „Fantasticfiction“ Американски адвокати Американски дипломати Американски автори на разкази Американски драматурзи Американски пътеписци Американски сатирици Американски биографи Романтизъм Родени в Ню Йорк


text: Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия е държава в Западна Европа. То се дели на 4 историко-географски области: Англия, Уелс, Шотландия и Северна Ирландия и заема площ от 244 920 km2. Географско положение, граници, големина, брегова линия Страната е разположена на остров Великобритания, североизточната част на остров Ирландия и над 5 хил. малки острова (Оркнейски, Шетлъндски, Хебридски и др. Има сухоземна граница единствено с Ирландия с дължина 412 km. Морските граници на страната са 5640 km. Великобритания попада в приатлантическия сектор на умерения пояс на Европа. Огромно влияние на природата на страната оказва Атлантическия океан. Най-отдалечените пунктове отстоят от него на 40 – 60 km, а в южната част – на 100 – 120 km. Бреговата линия е силно разчленена. В Англия, Уелс и Северна Ирландия бреговете са от абразионен и абразионно-акумулативен тип, редуващи се на места с риасов и ватов тип. Някои от големите заливи представляват естуари на реки (Темза, Севърн). Най-големите заливи на запад са Фърт ъф Лорн, Фърт ъф Клайд, Солуей Фърт, Кардиган, Бристълски, на юг – Лайм, на изток – Уош, Фърт ъф Форт, Мори Фърт. На Хебридските, Оркнейските и Шетлъндските острови и в Шотландия голяма част от бреговете са от фиордов тип. Територията на Великобритания, заедно с Хебридските, Оркнейските, Шетлъндските и Нормандските острови се простира между 49°10′ и 60°52′ с.ш. и между 8°11′ з.д и 1°46′ и.д. Крайните точки на страната са следните: крайна северна точка – (), северния бряг на остров Аут Стайк от Шетлъндските острови. крайна южна точка – (), южния брят на остров Джърси от Нормандските острови. крайна западна точка – (), в Северна Ирландия, на границата с Ирландия. крайна източна точка – (), нос Нес, на брега на Северно море, при град Лоустофт. Релеф В Шотландия, Северна Ирландия, Уелс и Северна Англия преобладават средновисоките планини и възвишения със заравнена билна повърхност и дълбоко врязани речни долини. За формирането на релефа значителна роля са изиграли вертикалните тектонски движения, ерозията и плейстоценското заледяване. Най-силно разчленен релеф има Шотландия, където се извисяват Северошотландската планинска земя и Южношотландските възвишения разделени от Средношотландската низина. Над платообразната повърхност на Северошотландската планинска земя се издигат хребети с върхове от алпийски тип с височина до 1343 m – връх Бен Невис в Грампианските планини – най-високата точка на Великобритания. В района на разпространението на базалтите, както и в платото Антрим в Северна Ирландия са развити стълбчати форми на релефа („Мостът на гигантите“ и др.). Южношотландските възвишения (връх Мерик 842 m) представляват обширна платообразна повърхност. Сходен с Южна Шотландия е релефът на Северна Ирландия. На юг от Шотландия са разположени Пенинските планини (връх Кросфел 893 m), „гръбнакът“ на Северна Англия, а също куполообразните Къмбърландски планини (връх Скофел 978 m) с ледникови форми на релефа, наричани още „Английска Швейцария“. Територията на Уелс е заета от Камбрийските планини (връх Сноудън 1085 m) с отделно извисяващи се карови гребени. На полуостров Корнуол са разположени редица остатъчни възвишения с височина до 500 – 600 m, разделени от хълмисти низини. В Югоизточна Англия плоските низини, съставени от рохкави материали, се редуват с ниски куестови плата и ридове, изградени от варовици и креди (Котсуолд, Чилтърн Хилс, Норт Даунс, Саут Даунс), низините Мидлънд, Лондонски басейн, Фен и др. Интерес представлява и т.н. Езерна област (на английски: Лейк Дистрикт). На остров Стафъ, който е част от Хебридските острови, се намира известната Фингълова пещера (Фингъл). Геоложки строеж, полезни изкопаеми Британските острови почти цялостно са разположени в зоната на каледонската нагъвателна система. Само южно от линията Бристъл – Лондон са развити гънки от херцинската нагъвателна система. От началото на палеозоя територията на Великобритания е принадлежала към каледонската геосинклинала, разделена на редица дълбоки морски падини и гребеновидни възвишения. В падините са се натрупали наслаги с голяма мощност. В края на силурския период тези наслаги били смачкани и нагънати и от геосинклиналата са се издигнали планините на Шотландия и Уелс. В депресиите между хребетите протичало наслоение на континентални девонски, карбонски и пермски наслаги. След девонския период цялата територия на Великобритания (с изключение на Корнуол) се е превърнала в платформа. В Корнуол геосинклиналната подвижност на земната кора се е съхранила до карбонския период включително. През мезозоя се е оформил Лондонския басейн. През кайнозоя целия остров се е издигнал и са се образували множество разломи, особено в Шотландия, като с тях е свързан древния вулканизъм. Полезните изкопаеми на Великобритания са привързани към карбонската система – каменните въглища, като общите им запаси в шест големи и редица по-малки басейни се изчисляват на 170 млрд. т. Към юрската система са привързани находищата на желязна руда в областта Източен Мидлънд, като техните запаси възлизат на 2,9 млрд. т (при съдържание на желязо 25 – 30%). Към Корнуолския нагънат масив принадлежат находищата на оловно-цинкови и медни руди. Каолин има на полуостров Корнуол, каменна сол в графствата Честър и Даръм, калиеви соли в графство Йоркшир. След Втората световна война край бреговете на страната в Северно море са открити големи находища на природен газ (запаси над 1400 млрд. m3) и нефт (над 2,6 млрд. т.). Климат Климатът е влажен и мек, с малки температурни амплитуди. На тази географска ширина той би трябвало да е студен и суров, но морското обкръжение и особено благотворното влияние на топлото течение Гълфстрийм (Гълфщром) правят зимата мека, влажна, мъглива и почти безснежна. Водната маса на топлото течение се равнява на водната маса на 450 реки като Мисисипи. Снегът се задържа повече в Шотландия. През лятото, както и през преходните сезони, падат много дъждове, които са причината Обединеното кралство да е толкова влажна страна. Средната януарска температура е от 7°С на полуостров Корнуол до 3,5°С в Източна Англия. В страната се случват и студове до -18°С. В Лондон годишно има до 100 дни с температура под 0°С. Средната юлска температура варира от 16 – 17°С в Лондон до 11 – 13°С в Шотландия. Валежите са разпределени равномерно целогодишно, с незначителен максимум през есента и зимата, а на юг – през лятото и есента. Най-обилни са валежите в Шотландия, Северна Ирландия, планинските райони на Англия и Уелс – около 1000 – 1500 mm, на места до 3000 mm годишно. Най-малко е тяхното количество в Югоизточна Англия (600 – 750 mm). Характерна особеност за климата на страната са многото облачни дни и честите мъгли. Гъстите мъгли влияят отрицателно върху натоварването на пътищата, причинявайки големи катастрофи. Тук за пръв път са въведени масово жълтите фарове на автомобилите и оранжевото осветление по магистралите. Мъглите, наситени със сажди и вредни газове, създават условия за известния смог. От него в Лондон на 9 декември 1952 г. умират 4700 души астматици и белодробно болни. Води Реките в страната, макар и къси, са пълноводни и плавателни, а във фуниеобразните си устия – естуари, са достъпни за морски кораби. Най-известната река е Темза. По нея може да се плава с кораб от море до море, защото е свързана с канали. Големите приливи правят реките достъпни и за океански кораби. Приливната вълна на р. Темза е 6 m, на р. Мърси – 8,5 m, на пристанището в Кардиф – 10 m, а на пристанището в Бристол – 12 m. На естуарите на Темза, Северн, Мърси, Клайд, Хъмбър и Тайн са възникнали големи речно-морски пристанища като Лондон, Ливърпул, Хъл, Нюкасъл, Глазгоу. На шотландските реки, които имат голям пад, са построени водни електроцентрали. Подхранването на реките е предимно дъждовно, като пълноводиено им е през есента и зимата. Югоизточна Англия е била подлагана на големи морски наводнения през 1926, 1938 и особено през 1953 г. Най-големите езера са Лох Ней, Лох Ломенд и Лох Нес, като последното е свързано с легендарното чудовище Неси – предполагаем реликт от по-стари геоложки времена. Почви и растителност В Северна Шотландия преобладават планинските подзолисти почви, в съчетание с торфено-блатни, а по най-високите части – планинско-тундрови. В източните крайбрежни части на Шотландия върху моренни наслаги са развити торфено-подзолисти почви. В Южна Шотландия и Северна Ирландия преобладават горските кисели неоподзолени почви, сменящи се във височина с планински подзолисти почви. За Северна Англия и Уелс са характерни торфено-подзолисто-глееви и псевдоподзолисти почви, а за Централна и Южна Англия – горско-кафяво-глееви и ненаситени почви, които в районите с разпространение на карбонатна основа (предимно в ниските ридове и възвишения) се сменят с торфено-карбонатни почви, т.нар. рендзини. Около залива Уош и в някои други приморски низини са развити алувиално-маршевите почви. За северните части на страната са характерни иглолистните и смесените гори с господство на бор, дъб и бреза, а на юг – широколистните гори (дъбови, дъбово-габърови и дъбово-ясенови), сменящи се във височина с дъбово-брезови. Районите заети от варовиковите и кредните ридове и възвишения са покрити с дъбово-букови гори. Британските географи Стамп и Бивър отбелязват, че от пръв поглед Великобритания прави впечатление на гориста страна, но това е само илюзия, тъй като в действителност горите заемат едва 6% от площта ѝ. Техните основни масиви са в източните и южните райони. Широко разпространение имат горските и парковите изкуствени насажзения. Повсеместно са разпространени влажни ливади, пасища и торфища. Още през 1935 г. са определени бездимни зони и се поставя началото на организирана екологическа политика. Благодарение на строгите санкции срещу димното замърсяване лондонският смог е вече отживелица, подобно на смога в Токио. В Обединеното кралство има над 300 национални природни резервата. Източници


text: Яп де Хоп Схефер () е нидерландски политик (партиен лидер, депутат), дипломат, министър на външните работи на Нидерландия (2002 – 2003), 11-и генерален секретар на НАТО. Биография Роден е в Амстердам на 3 април 1948 г. Завършва Юридическия факултет на Лайденския университет (1974), след което отбива редовната си военна служба в Нидерландските въоръжени сили като пилот на военни товарни самолети. Постъпва като стажант (1975) и работи в Министерството на външните работи от 1976 до 1986 г. През първите 2 г. е в нидерландското посолство в Гана. След това е в постоянното представителство на Нидерландия при НАТО в Брюксел до 1980 г. Личен секретар на външния министър (1980 – 1986). От 1986 до 2002 г. е депутат в парламента от партията Християнско-демократически призив (Christen Democratisch Appèl), като оглавява парламентарната комисия по международни работи през 1992 – 1997 и 2001 – 2002 г. В партийната йерархия се издига до заместник-лидер (1995 – 1997) и лидер на ХДП (1997 – 2001). Министър на външните работи на Нидерландия от 22 юли 2002 до 3 декември 2003 г., по съвместителство е председател на Организацията за сигурност и сътрудничество в Европа (2003). Става 11-ия генерален секретар на НАТО на 5 януари 2004 г., след като наследява Джордж Робъртсън, заемал тази длъжност от 1999 до 2003 г. Яп де Хоп Схефер владее родния си нидерландски, както и английски, немски и френски език. Доктор хонорис кауза на Бургаския свободен университет (с протокол от 14.03.2008). Женен е, има 2 дъщери. В свободното си време бяга и играе тенис и скуош. Обича да пее, да чете нидерландска, френска и английска литература, както и да гледа френски филми. Бележки Нидерландски политици Министри на външните работи на Нидерландия Генерални секретари на НАТО Председатели на ОССЕ Носители на орден „Стара планина“ Доктор хонорис кауза на Бургаския свободен университет Родени в Амстердам


text: Джеймс Фенимор Купър (1789 – 1851) е първият голям американски писател, наричан Американски Уолтър Скот. Неговите приключенски романи са филмирани многократно, създател е на архетипа американски герой – смелия бял мъж от граничните територии, добре познаващ индианската култура, водещ независим, свободен живот близо до природата, чужд на „цивилизацията“, която носят заселниците. Купър е автор на повече от 30 романа, най-известни сред които са „Последният мохикан“, „Прерията“, „Следотърсача“ и др. Биография и творчество Купър е роден в Бърлингтън, Ню Джърси, в семейство на квакери. Баща му Уилям Купър е видна обществена личност. Град Купърстаун, Ню Йорк, е основан от него и наречен на негово име. Малкият Джеймс прекарва детство, изпълнено с игри в девствени многовековни гори и отрано развива чувство на любов и уважение към природата, която присъства във всичките му книги. Получава добро образование и постъпва в Йейл, но е изключен от университета за устройване на непочтителни шеги, една от които била да учи магаре да сяда на професорски стол. Тогава Купър става моряк и пътува по море няколко години. След смъртта на баща му (1809) финансовата му независимост е осигурена, той се отказва от моряшкия живот и през 1811 г. се жени за Сюзън де Ланси, сред чиито прадеди е имало губернатори на колонията Ню Йорк. След женитбата Купър заживява спокоен уседнал живот в собствената си ферма. Ежедневието на младото семейство е почти идилично. Един ден, когато довършва четенето на роман от английската писателка Джейн Остин, Купър възкликва: „Аз бих могъл да напиша по-хубав роман!“ – и с тези думи започва писателската кариера на един от най-продуктивните американски писатели. Първият роман на Купър „Предпазливост“ (1820) е имитация на Джейн Остин и не се радва на голям успех. Вторият му обаче, „Шпионинът“ (1821), макар пак имитация, този път на Уолтър Скот, пожънва заслужена слава. В него се разказва за американската война за независимост – тема, изключително интересна за американската публика. Скот вдъхновява Купър добре да рисува противоположни портрети – или истински герои, или истински злодеи. По подобен прост модел са изградени и женските му образи – руси и невинни или тъмни и страстни. През 1823 г. се появява „Пионери“. С него започва серията романи, писани в продължени на 20 години, известни под общото заглавието „Истории за Кожения чорап“ (Leatherstocking Tales), тъй като във всички тях участва един главен герой – Нати Бъмпо Коженият чорап. Нати е бял, който живее сред индианци. Индианското му име е Ястребово око. Цялата поредица романи за Нати включва още „Ловецът на елени“, „Последният мохикан“, „Следотърсача“ и „Прерията“. Характерът на Нати не е напълно измислен. В него са вплетени черти на реално съществувала личност – Дениъл Бун, един от първите пионери в заселването на Дивия запад. Бун е поддържал приятелски връзки с индиански племена, познавал е тайни пътеки и планински проходи, което му помогнало да преведе белите заселници към западните, индиански територии. От 1826 до 1833 г. Купър живее в Европа. Запознава се с Уолтър Скот, но му е неприятно да го представят като „Американския Уолтър Скот“. От всички европейски страни най-много харесва Италия, а литературните среди в Лондон му се струват отегчителни. През 1833 г. се завръща в Америка. Славата му носи и неприятности. Няколко пъти завежда дела срещу клевети в печата, като спечелва почти всички. Марк Твен написва остро критично есе срещу неговите стереотипни образи и изхабени похвати. С годините Купър става все по-жлъчен и недоволен. Започва да губи приятели поради нетактичност и липса на благоразумие. Умира на 14 септември 1851 г. Съпругата му умира 4 месеца след него. Библиография Романи Precaution, A Novel. A. T. Goodrich & Co., New York 1820. The Spy: a Tale of the Neutral Ground. Wiley and Halstead, New York 1821. The Pioneers; or, The Sources of the Susquehanna: A Descriptive Tale. Charles Wiley, New York 1823. The Pilot: A Tale of the Sea. Charles Wiley, New York 1824. Lionel Lincoln; or, The Leaguer of Boston. Charles Wiley, New York 1825. The Last of the Mohicans. A Narrative of 1757 (Последният мохикан). Carey, Lea and Carey, Philadelphia 1826. The Prairie: A Tale. Carey, Lea and Carey, Philadelphia 1827. The Red Rover: A Tale. Carey, Lea and Carey, Philadelphia 1827. The Wept of Wish-ton-Wish: A Tale. Carey, Lea and Carey, Philadelphia 1829. The Water-Witch; or, The Skimmer of the Seas: A Tale. Carey and Lea, Philadelphia 1830. The Bravo: A Tale. Carey and Lea, Philadelphia 1831. The Heidenmauer; or, The Benedictines: A Legend of the Rhine. Carey, Lea and Blanchard, Philadelphia 1832. The Headsman; or, The Abbayye des Vignerons: A Tale. Carey, Lea and Blanchard, Philadelphia 1833. The Monikins. Carey, Lea and Blanchard, Philadelphia 1835. Homeward Bound; or, The Chase: A Tale of the Sea. Carey, Lea and Blanchard, Philadelphia 1838. Home as Found. Lea and Blanchard, Philadelphia 1838. The Pathfinder; or, The Inland Sea. Lea and Blanchard, Philadelphia 1840. The Deerslayer; or, The First War-Path: A Tale. Lea and Blanchard, Philadelphia 1841. The Two Admirals: A Tale. Lea and Blanchard, Philadelphia 1842. The Wing-and-Wing: or Le Feu-Follet: A Tale. Lea and Blanchard, Philadelphia 1842. Wyandotté; or, The Hutted Knoll: A Tale. Lea and Blanchard, Philadelphia 1843. Afloat and Ashore; or, The Adventures of Miles Wallingford. Philadelphia: 1844. Afloat and Ashore, 2. Teil, Burgess, Stringer, New York 1844. Satanstoe; or, The Littlepage Manuscripts: A Tale of the Colony. Burgess, Stringer, New York 1845. The Chainbearer; or, The Littlepage Manuscripts. Burgess, Stringer, New York 1845. The Redskins; or, Indian and Injin: Being the Conclusion of the Littlepage Manuscripts. Burgess, Stringer, New York 1846. The Crater; or, Vulcan's Peak: A Tale of the Pacific. Burgess, Stringer, New York 1847. Jack Tier; or The Florida Reef. Burgess, Stringer, New York 1848. The Oak Openings; or, The Bee-Hunter. Burgess, Stringer, New York 1848. The Sea Lions; or, The Lost Sealers. Stringer, Townsend, New York 1849. The Ways of the Hour: A Tale. G. P. Putnam, New York 1850. Други произведения Tales for Fifteen; or, Imagination and Heart. Charles Wiley, New York 1823. Notions of the Americans: Picked Up by a Travelling Bachelor. Carey, Lea and Carey, Philadelphia 1828. A Letter to His Countymen. John Wiley: New York, 1834. Sketches of Switzerland 2 Bände. Carey, Lea and Blanchard, Philadelphia 1836 – 1837. Gleanings in Europe: (France). Carey, Lea and Blanchard, Philadelphia 1837. Gleanings in Europe: England. Carey, Lea and Blanchard, Philadelphia 1838. The American Democrat: or, Hints on the Social and Civic Relations of the United States of America. H. & E. Phinney, Cooperstown NY, 1838. The Chronicles of Cooperstown. H. & E. Phinney, Cooperstown NY, 1838. The History of the Navy of the United States of America. Lea and Blanchard, Philadelphia 1839. Le Mouchoir: An Autobiographical Romance. Wilson & Co., Brother Jonathan Press, New York 1843. Ned Myers; or, A Life before the Mast. Lea and Blanchard, Philadelphia 1843. The Battle of Lake Erie. H. & E. Phinney, Cooperstown NY, 1843. The Cruise of the Somers. J. Winchester, New York 1844. Lives of Distinguished American Naval Officers. Carey and Hart, Philadelphia 1846. За него Franklin, Wayne, James Fenimore Cooper: The Early Years. Yale University Press, 2007. Long, Robert Emmet, James Fenimore Cooper. New York: Continuum, 1990. Wallace, James D., Early Cooper and His Audience. Columbia University Press, 1986. Railton, Stephen, Fenimore Cooper: A Study of his Life and Imagination. Princeton University Press, 1978. Grossman, James, James Fenimore Cooper: A Biographical and Critical Study. Stanford University Press, 1949 (reissued 1967). Clavel, Marcel, Fenimore Cooper: Sa Vie et son Oeuvre: La Jeunesse (1789 – 1826). Aix-en-Provence: Imprimerie Universitaire de Provence, 1938. Boynton, Henry Walcott, James Fenimore Cooper. New York: The Century Co., 1931. A warm account, stressing Cooper's personal life and character Outland, Ethel P., The „Effingham“ Libels on Cooper: A Documentary History of the Libel Suits of James Fenimore Cooper, Centering Around the Three Mile Point Controversy and the Novel HOME AS FOUND, 1837 – 1845. Madison (WI): University of Wisconsin, 1929. Phillips, Mary E., James Fenimore Cooper. New York: John Lane, 1913. Clymer, W.B. Shubrick, James Fenimore Cooper. Boston: Small, Maynard & Co., 1908 (copyright 1900). Lounsbury, Thomas R., James Fenimore Cooper. Boston: Houghton Mifflin, 1883 (reprinted, New York: Chelsea House, 1981). Cooper, Susan Fenimore [daughter]. Pages and Pictures from the Writings of James Fenimore Cooper [excerpts, with long biographical introductions]. New York: W.A. Townsend, 1861 (and several reprints). Also introductions to selected volumes of the so-called Household Edition of Cooper [often expanded biographical information] Also „Small Family Memories“ in Vol. I, pp. 7 – 72, in James Fenimore Cooper [grandson] Correspondence of James Fenimore Cooper. (New Haven: Yale University Press, 1922) Greene, George Washington, Cooper and Personal Recollections of Cooper, in Biographical Sketches, pp. 9 – 73. New York: G.P. Putnam, 1860. Memorial of Cooper. New York: G.P. Putnam, 1852. Външни препратки James Fenimore Cooper Society Homepage Произведения на Джеймс Фенимор Купър в Project Gutenberg Американски автори на исторически романи Американски автори на приключенски романи Американски мемоаристи Американски биографи Романтизъм Американски военни дейци Американски историци Родени в Ню Джърси Починали в щата Ню Йорк


text: Сергей Дмитриевич Станишев е български политик, 49-и министър-председател на България в правителството му, между 17 август 2005 г. и 27 юли 2009 г. и председател на Висшия съвет на Българската социалистическа партия. На 24 ноември 2011 г. Станишев става временен председател на Партията на европейските социалисти (ПЕС), а на 29 септември 2012 г. е избран за неин президент. Биография Произход, образование и ранни години Сергей Станишев е роден на 5 май 1966 г. в град Херсон, Украинска ССР, СССР. Син е на Димитър Станишев – по произход българин от Грамадна, Кукушко, впоследствие секретар на Централния комитет на Българската комунистическа партия, отговарящ за международните връзки на БКП, и на Дина Станишева, по-късно професор от Факултета по славянски филологии на Софийския университет. Има по-голям брат, роден през 1952 г. – архитект Георгий Станишев. Станишев () е гражданин на Съветския съюз по рождение. През 1996 г. той придобива българско гражданство, като се отказва от руското, което е придобил след разпадането на СССР. Средното си образование завършва в 35 СОУ „Добри Войников“ в София. През 1989 г. завършва с отличие Историческия факултет на Московския държавен университет. През 1994 г. в същия университет защитава дисертация за научна степен кандидат на науките на тема „Система на служебното повишение на висшите граждански чинове в Русия и нейната еволюция във втората половина на XIX век“. През 1998 г. специализира политически науки в Московската школа за политически изследвания, а в периода 1999 – 2000 г. – по международни отношения в Лондонското училище по икономика и политически науки, където защитава научно изследване на тема „Съвременната външна политика на Русия“. През 1994 – 1995 г. работи като журналист на свободна практика. Той е автор на над 50 публикации на външнополитическа тематика в български и чуждестранни издания. Автор на „Защото сме социалисти“. През 1995 г. е назначен за главен експерт в отдел „Външна политика и международна дейност“ на Висшия съвет (ВС) на Българската социалистическа партия. От 1996 до 2001 г. е завеждащ отдела. Професионална и политическа кариера Председател на БСП (2005 – 2014) През май 2000 г. е избран за член на ВС на БСП, през юни 2001 г. – за народен представител от 19-и Русенски многомандатен избирателен район (МИР), а през декември 2001 г. – за председател на ВС на БСП и на парламентарната група (ПГ) на „Коалиция за България“ (КБ). Избран е за депутат от 2-ри Бургаски МИР през юни 2005 г. Председател на ПГ на КБ в XL НС до избирането му за премиер. Председател на ПГ на КБ в XLI и XLII НС. През юли 2014 г. обявява, че ще напусне лидерския пост, след като го е заемал в продължение на 13 години. Председател на БСП до 27 юли 2014, когато на този пост е избран Михаил Миков. Министър-председател на България Избран за министър-председател на Република България в правителството на Коалиция за България, НДСВ и ДПС на 16 август 2005 г. с гласовете на 168 народни представители, 67 са „против“, а нито един депутат не гласува „въздържал се“. Официално встъпва в длъжност на 17 август 2005 г. На 1 януари 2007 г., по време на неговия мандат, Европейският съюз приема България за свой член, след като няколко предишни правителства подготвят членството на страната в тази структура. Забелязва се и значителен ръст в стандарта на живот, с почти двойно покачване на средната работна заплата в България от 354 лева (2006) до около 600 лева (2009). За същия период минималната пенсия скача от 85 на 136 лева. Тройната коалиция също така въвежда най-ниския плосък данък в ЕС – 10%, с което се стимулира бизнес-активността. Правителството на Станишев също съумява да поддържа разходите за образование около 4,3% от БВП, като нарастването им за периода 2004 – 2007 г. е от 1,65 до 2,2 милиарда лева. Науката е подпомогната чрез закупуването на суперкомпютър, който към ноември 2009 г. е 377-ият най-мощен в света и се използва за медицински изследвания, сеизмологични и строителни изчисления. На 23 юли 2008 г., Европейската комисия спира междинните плащания по фонд „Пътища“ заради подозрения в конфликт на интереси и неспособност на властите за борба с корупцията. Опозицията начело с ДСБ, СДС и ГЕРБ стартира подписка за оставка на правителството, на която са събрани над 1 милион подписа, ала подписката е приета несериозно от министър-председателя Станишев с думите: „Здравейте, циркаджии“. Според Станишев подписката е фалшифицирана, тъй като се повтарят имена и подписи. В края на 2008 г. и началото на 2009 страната е обхваната от масови протести, и вълнения на гражданите! На протест, излизат и учителите. Пред парламента, и в други градове на страната, се стигат до сблъсъци м-у граждани и полиция, въпреки продължаващите с месеци протести, и блокада на парламента кабинета Станишев така и не подава оставка Непоследователното управление на кабинета на Станишев и изтичащата информация за корупция във властта водят до тежка загуба за БСП на парламентарните избори през 2009 г. и тя минава в опозиция. Министри от следващия кабинет на Бойко Борисов предават на прокуратурата редица данни за злоупотреба с държавни и европейски средства на министри от кабинета на Станишев. Част от сигналите стигат до дела в съда, но така и не са намерени достатъчно доказателства за осъдителни присъди. Въпреки тежката загуба на изборите и последвалите партийни скандали Станишев отказва да подаде оставка и остава начело на БСП. Депутат в българския и Европейския парламент След изборите през 2009 г. Станишев става депутат в XLI народно събрание. На изборите за Европейски парламент през 2014 е избран за евродепутат и през юни 2014 напуска като депутат Народното събрание, за да заеме място в Европарламента. Президент на ПЕС Между 2002 и 2009 е член на председателството на Партията на европейските социалисти (ПЕС). След като предишният лидер Паул Нюруп Расмусен се оттегля по здравословни причини през ноември 2011, е избран за временен председател. На 29 септември 2012 г. Станишев е избран за президент на ПЕС и е преизбран на поста през 2015 г. Други позиции и политики След атентата на летище Сарафово, Бургас през 2012 г. и направеното по-късно обосновано предположение от правителството за връзка на терористите с организацията Хизбула се изказва против публичното обявяване на съпричастността на групировката с атентата до безспорното установяване на случая. В същия дух се изказват и всички опозиционни сили, представени в парламента. Впоследствие становището на опозицията е отразено на сайта на организацията, като е изтъкната специално позицията на Станишев като председател на ПЕС. След цитирането му на сайта е потърсен от британската медия БиБиСи за коментар, при което той заявява, че за него е важно на първо място националната сигурност, както и „балансирана политика“ с арабския свят. Неговата и на БСП позиция, че не поддържат прибързаните изводи до окончателното приключване на разследването, е посочена за тревожна и като поддържаща и подкрепяща Хизбула от председателя на ЕНП Жозеф Дол. В спора за или против Истанбулската конвенция (Конвенция на Съвета на Европа за превенция и борба с насилието над жени и домашното насилие) през 2018 г. Станишев е един от политиците с най-активна кампания в подкрепа на документа. Скандали Неговото име, както и на приятелката му Моника Йосифова, е замесено в скандал с лобиста Хохегер в Австрия заради пари, получени за PR кампания за България при управлението на правителството на тройната коалиция (2005 – 2009). По-късно Хохегер е осъден на две години и половина затвор от районния съд във Виена. Семейство На 19 май 2013 г. сключва брак с Моника Йосифова. Имат две деца. Източници Външни препратки Биография, новини и изказвания на страницата на Министерски съвет Родени в Херсон Български политици след 1989 Български политици от Македония Членове на БСП Министър-председатели на България Български евродепутати


text: Националният химн е патриотично музикално произведение, прието официално от правителството на една държава за официална национална песен. През 19 и 20 век, заедно с развитието на националните държави, повечето държави си избират национален химн, който съжителства и с други патриотични песни, типични за нацията. Бележки ! Музикална терминология Списъци


text: Хотница е село в Северна България. То се намира в община Велико Търново, област Велико Търново. Там е намерено съкровище от халколитната епоха. История Землището на Хотница представлява археологически феномен – открити са 49 селища, обитавани в различни периоди от ранния неолит през античността до късното средновековие. Документирани са 29 селища от неолита, няколко от античността и късното средновековие, както и многослойна селищна могила, формирана от обитаването на това място в продължение на хилядолетия. Находките изясняват, че раннонеолитните жилища, полувкопани в земята, след опустошително наводнение от река Бохот са били заменени с издигнати над терена постройки от колове с оплетени пръти, обмазани с глина. Има следи от укрепителна система – ров и ограда от побити колове, подсилени с камъни. Обитаването на селището е прекратено през IV хил. пр.н.е. Следите от опожаряване на постройките и овъглените костни останки дават ясна представа за съдбата на общността. Може да се твърди, че въоръжените нашествия на номадски племена от север, означавани днес като прототракийски, са причина за гибелта на постоянните обитатели на селищната могила. Материални находки от заселници на по-примитивно културно равнище потвърждават тази теория. Следва 800-годишен период на развитие на преходна култура, характеризираща конвергенцията на предходното население с новите заселници. Именно тя дава начало на високоразвитата тракийска цивилизация. Енеолит Археологическите находки, изследвани в процеса на системното проучване на обектите около Хотница, датират разцвета на местната култура към енеолита (V-IV хил. пр.н.е.). Доказана е принадлежността им към най-ранната цивилизация в Европа. Населението, което ги е създало, е водело уседнал начин на живот, с основен поминък земеделие и скотовъдство, допълван с лов и събирателство на плодове. В намиращото се в близост праисторическо селище от късноенеолитната епоха от палеоорнитолога проф. Златозар Боев са открити костни останки от 8 вида птици – ням лебед (Cygnus olor), тетрев (Tetrao tetrix), брадат лешояд (Gypaetus barbatus), тръстиков блатар (Circus aeruginosus), голяма дропла (Otis tarda), гривяк (Columba palumbus), сврака (Pica pica) и домашна кокошка (Gallus gallus f. domestica). Останките от домашна кокошка доказват наличието на напреднало птицевъдство през енеолита в нашите земи. Изработката на откритата керамика с графитна орнаментация и предметите с битово предназначение са типични за високоразвитата цивилизация по нашите земи в този период и имат сходство с находките от халколитния Варненски некропол. Има и уникални образци, като малки съдове с дръжки, тип „аскус“, известен на археологията от период 700-800 години по-късно. Предполага се, че са служили за съхраняване на лечебни вещества. Високото качество на изпълнение, уеднаквените форми, повтаряемите детайли и характерните елементи и материали за украса, присъщи на тази култура, доказват обособяването на прослойка с професионални занаятчийски умения, както и обществено разслояване по имотен и властови признак. За високото равнище на професионализация в това общество свидетелстват накити от седефена мида — материал, изключително труден за обработка, както и останки от вертикален тъкачен стан — рядка находка от тази епоха. Отделни образци доказват продължителни връзки с Черноморието, Средиземноморието и земите отвъд Дунав. Нивото на познания също е забележително – открити са доказателства за успешни черепни операции. Уникална находка представлява мраморната статуетка на богинята майка с отвор в средата, доказателство за упражняването на култа към плодородието. Специално внимание заслужава известното златно съкровище от Хотница, състоящо се от 44 елемента с тегло 310 грама. Накитите, изработени от 24-каратово природно злато, съдържат огърлица, гривна, спирали и пластини. Изработени са чрез изтегляне – техника, характерна за най-старото обработено злато в Европа от културата „Варна“. Една от пластините, обаче, предхожда по древност всички известни находки, като се съди по изработката чрез изчукване. Античност В землището на Хотница са открити находки от античния период, съдържащи тракийско въоръжение - върхове на копия, а също така и две римски пещи, център за производство на керамика и каменоломна. Средновековие В близост се намира и средновековно селище, обитавано от XII до XIV век. Кредитна кооперация „Съгласие“ е създадена през 1906, през 1947 година кооперацията е преобразувана на потребителска. Население Численост на населението според преброяванията през годините: Етнически състав Преброяване на населението през 2011 г. Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.: Религия Православен храм „Света мъченица Ирина“ Обществени институции Народно читалище „Светлина“ Културни и природни забележителности Най-красивата местност край село Хотница е Водопадът. Преди около година беше направена екопътека, която позволява на посетителите да се насладят изцяло на водопада. Редовни събития Най-почитаният празник е Бабинден /21 януари/. Личности Родени в Хотница Асен Попов (23 януари 1886-1971), пилот, изучава авиационно дело в Женева. Участва в Първата световна война като наблюдател. Автор на много трудове посветени на авиацията, сред които е най-значим е книгата „История на авиацията“. Лазар Парашкеванов (1890-1977), архитект, изучава архитектура в Прага. Проектирал Софийската народна опера, стадион „Герена", първите жилищни кооперации в София и други. Мария Антонова Антонова (Тодорова) (2 февруари 1930 – 29 юли 1992), учителка, съпруга и помощничка на създателя и директора на първото и най-голямо в страната Логопедично училище (1962-2002) Красимир Балъков, роден на 29 март 1966 г., футболист No1 на България за 1995 г. и 1997 г. Галерия Други В последно време се наблюдава голям интерес на английски граждани към закупуването на имоти в селото. Възможно е скоро „пришълците“ да са повече от коренното население. Хубавото обаче е, че има разбирателство между двете нации, и вече зародени приятелства. Източници Външни препратки Съкровището от Хотница Села в област Велико Търново Населени места в община Велико Търново


text: Система в математиката се нарича пространство с участващите в него геометрични елементи, например координатна система. В социологията това е обществената система или устройство на обществото, в политологията това е обществен строй. В градоустройството това е пътна система, или система от свързани пътища. В по общ план, съвкупността от различни транспортни средства като коли, обществен транспорт и дори самолети се нарича транспортна система. Двете заедно образуват пътно-транспортна система. В логиката и математическата логика се нарича множество от (логически) обекти и връзките между тях, които се разглеждат заедно, като едно цяло в рамките на една система (виж теория на графите). Една връзка може да свързва два или повече обекта. Тя може да бъде информационна, материална или енергийна. Съвкупността и вида на логическите връзки определя структурата на системата. Компютърни системи В кибернетиката компютърна система е съвкупността от устройства и тяхното мрежово свързване, както и тяхната работа заедно. Операционна система е основният компютърен софтуер, чрез който работи дадено устройство. Операционните системи биват два вида: неграфични (терминал) и графични, които имат и графична среда. Управлението например на една произволна система се изучава в кибернетиката по два подхода: класически йерархичен подход първо изучаване на елементите на системата как те функционират, самостоятелно или заедно спецификите на тяхните функционалности, като налични възможности на техните функционалности възможностите им за придобиване на нови функционалности (инженерно умравление на компютърни системи) инженерно въвеждане на нови функционалности въвеждане на нови елементи в системата или дори нови подсистеми на базата на желани функционални резултати други типове подобряване на системата модерен социализъм (Китай) и неосоциализъм Китай е пример за развита съвременна икономика и икономическа система, особено с производството на електроника, включително и специфични за китайските MI телефони операционни системи, която е от планов социалистически тип с комунустическо държавно управление. При някои погрешни разбирания на неосоциализма има ясно разграничение (което е от математическа и логическа гледна точка по-лесно) на "добри" (управляващи социалисти) и "лоши" (които са управлявани и попадат в "черна кутия", тоест това е "самолетен запис" след катастрофа, при която често има загинали. Докато предходния модел предполага грижата за всички или поне работещите елементи на системата, както и тези, които ги подкрепят информационно, и които имат друга важност за интегритета на системата, при неосоциализма има друг подход (или това може да се каже, че е валидно иначе само за управление на кризи при самолетни катастрофи: (самолетна) черна кутия – разглежда се поведението на системата без значение на структурата ѝ изучава се структурата на системата от гледна точка на процеса на нейното управление. Повечето системи (на едно равнище) имат някои общи характеристики, които включват: Системите притежават специфична структура (която може да е проста или сложна), и която е определена от техните елементи, части, както и тяхното устройство; Системите притежават инженерно възложено поведение, тоест обичайно те не са "хаотично" работещи Работата със системите на базово, хардуерно ниво включва вход (хардуерно включване на външни устройства като клавиатура, мишка), обработка (процесинг) на информация и изход (например на екрана), това е така и при производствените процеси, при които има вход, обработка и изход на материали, енергия, а също и в производството на електроника и компютри това можв да включва освен хардуерното ниво, и ниво на операционните системи и предварителмо инсталирани приложвния, и помощни файлове, тоест и на продуктова информация и данни; Системите, особено компютърните и дигиталните притежават характеристики като взаимосвързаност, а различните части на системата са свързани както функционално, така и структурно помежду си; Системите притежават самостойни функции, а при по-сложно устроените системи няколко или дори повече групи от функции; Други типове системи В биологията и екологията: Отворена система е такава, която лесно може да придобива нови членове, например мигриращи птици Отворената система, например в социологията, понякога се възприема като по-чувствителна и повлияваща се от външни фактори (фактори извън определената за системата граница). Затворена система е тази, при която трудно могат да се нововъждат членове като зоологическите градини, които рядко имат нови чопълнения. Спред социологията, това е система която не може да се влияе от външни фактори. Различават се още икономическа система, политическа система и социоикономическа система. Политическа система и държавен строй са подобни, ноне винги еднозначни понятия. В икономиката, една динамична система е система, която притежава характеристиките на полезна икономическа динамика и развитие. Тоест полезно развитие на обществото и неговата икономика. Една икономическа система може да съдържа части и техните връзки и свързаност, и особено по отношение на нейните подсистеми, които икономически са част от тази система и които да променят системата или отделни нейни елементи от отворена в затворена в различни интервали, и обратното, от зятворена в отворена през цялото време. Друго разделение е на математически, физични, както и понятийни и идейни системи. Физичните системи са интегрални системи от постоянна или варираща, плавно пространствено съотнесена или определена от изграждащите елементи енергия, както и материя. Идейните системи се състоят от философски или инженерни, научни идеи. Научните и особено инженерните идейни системи са предназначени основно за осъществяване на специфични иновации и иновативни цели или за да могат да се използват като модел при работата на физични системи. Източници Външни препратки Дефиниции на системи и модели Коротаев А. В., Малков А. С., Халтурина Д. А. Законы истории. Математическое моделирование исторических макропроцессов. Демография, экономика, войны . М.: УРСС, 2005


text: Джак Изкормвача () е псевдоним на сериен убиец с неустановена самоличност, действал в района на Уайтчапъл и други близки на него бедни райони на Лондон през втората половина на 1888 г. Името Джак Изкормвача (Jack the Ripper) идва от писмо, известно като „Скъпи шефе“ (Dear Boss), изпратено в Централната новинарска агенция и твърдящо, че е от самия убиец, подписано „Джак Изкормвача“. След като писмото е публикувано, името добива популярност. Повечето експерти считат, че писмото е фалшификация и написано от журналисти, за да поддържат интереса към тези случаи. Полицията всъщност получава още много писма след това, като едно от тях, кръстено „От ада“ (From Hell) е придружено от половин бъбрек, взет от Мери Кели и подписано „хвани ме когато можеш“. Други псевдоними, с които е известен, са „Убиецът от Уайтчапъл“ и „Кожената престилка“. Макар да не е първият сериен убиец, той е първият, който получава такава медийна популярност. Въпреки че има много различни теории (над 100) за самоличността на този сериен убиец, никой не знае със сигурност кой е бил Джак Изкормвача. Неговите жертви са проститутки, повечето на средна възраст, гърлото им е прерязано и вътрешностите извадени, като много често има и мутулация на половите органи. Броят на жертвите също е спорен. Първите пет се считат класически. Има и теории, които твърдят, че става въпрос за 2 или 3 различни убийци. Тъй като тези убийства остават неразгадани, се ражда легендата за Джак Изкормвача и колкото повече време минава, толкова по-голяма става вероятността те да останат загадка завинаги. Легендата за убиеца от Уайтчапъл става постепенно сложна смесица от исторически разследвания и народни предания. Историческа обстановка В средата на 19 век Англия преживява наплив на ирландски имигранти, които увеличават населението на големите градове, включително източния край на Лондон. От 1882 година еврейски бежанци от Източна Европа и царска Русия се местят в същата географска област. Енорията на Уайтчапъл в Източен Лондон става все по-пренаселена. В резултат работните и битовите условия се влошават значително и се появява нова икономически нискостояща подкласа, описвана като „сладострастни и мързеливи, без работа, без образование и без бъдеще“. Грабежите, насилието и алкохолизмът стават често срещани явления, а ендемичната бедност тласка много жени към проституция като крайна мярка за оцеляване. През октомври 1888 г. столичната полиция на Лондон изчислява, че Уайтчапъл има 1200 проститутки и около 62 публични домове. Упадъкът на икономиката и битовите проблеми са придружени от постоянно нарастване на социалното напрежение. Това води до различни промени и тенденции. Между 1886 и 1889 година честите демонстрации, като например тази от 13 ноември 1887 г. (известна исторически като Кървавата неделя) довеждат до намесата на полицията и по-нататъшни засилени обществени вълнения в общия климат на недоволство. Расизмът, престъпността, социалните вълнения и истинската мизерия дават повод за обществена нагласа, че Уайтчапъл е всеизвестен вертеп на неморалността. През 1888 г. тези нагласи и възприятия са укрепени, когато поредица от гротескни, извратени и жестоки убийства, приписвани на Джак Изкормвача, получават безпрецедентно дотогава покриване в медиите. Хронология на убийствата Общият брой и имената на всички жертви на Джак Изкормвача са много спорни и предмет на дебати, като варират между 4 и 15. Единадесет отделни убийства в периода от 3 април 1888 г. до 13 февруари 1891 г. са включени в разследването на Лондонската полиция и описани като „Убийствата в Уайтчапъл“. Мненията варират в зависимост от това дали тези убийства трябва да бъдат свързани с един и същ виновник, но пет от тях се считат канонични, а именно тези на Мери Ан Никълс, Ани Чапман, Елизабет Страйд, Катрин Едоус и Мери Джейн Кели. Всички те са извършени през 1888 г. в Източен Лондон. Сведенията са взети от записките на сър Мелвил Макматън от 1894 година, които излизат на показ едва през 1959 г. Повечето експерти сочат дълбоките прорезни рани на гърлото, осакатяванията в коремната област и гениталната зона, премахването на вътрешните органи и прогресивните лицеви осакатявания като отличителните черти на работата на Джак Изкормвача. Първите два случая, тези на Ема Елизабет Смит и Марта Тейбрам, не са включени в петте канонични убийства. Смит е ограбена и сексуално насилена на улица Озбърн, в Уайтчапъл, на 3 април 1888 г. Тъп предмет е поставен във вагината, който разкъсва перитонеума. Тя развива перитонит и умира на следващия ден в лондонска болница. Тя казва, че е нападната от двама или трима мъже, единият от които тийнейджър. Нападението е свързано с по-късните убийства от пресата, но повечето автори заключават, че това е организирана престъпност, несвързана с Изкормвача. Тейбрам е убита на 7 август 1888 г. като претърпява 39 прободни рани. Жестокостта на убийството, липсата на очевиден мотив, както и близостта на местоположението (Джордж Ярд, Уайтчапъл) и датата на по-късните убийства на Изкормвача кара полицията да ги свърже. Въпреки това, нападението се различава от каноничните убийства по това, че Тейбрам е намушкана, а няма прорезна рана в гърлото и корема. Много експерти днес не го свързват с по-късните убийства поради тези разлики. Петте канонични убийства Каноничните пет жертви на Изкормвача са Мери Ан Никълс, Ани Чапман, Елизабет Страйд, Екатерина Едоус и Мери Джейн Кели. Тялото на Никълс е открито около 3:40 ч., в петък на 31 август 1888 г. в Уайтчапъл. Гърлото е прерязано дълбоко с две рани, и долната част на корема е частично разпорен от дълбока, назъбена рана. Няколко други разрези на корема са причинени от същия нож. Тялото на Чапман е открито в 6:00 часа сутринта, в събота на 8 септември 1888 г. в близост до врата в задния двор на улица Хенбъри 29, Спайтълфийлдс. Както и в случая с Мери Ан Никълс, гърлото е прерязано два пъти. Kоремната кухина е напълно отворена и по-късно е установено, че липсва матката. По време на следствието един свидетел описва среща на Чапман около 05:30 ч. с тъмнокос мъж с вид на „изтъркан буржоа“. Страйд и Едоус са убити в ранните сутрешни часове, в неделя, на 30 септември 1888 година. Тялото на Страйд е открито около 1 часа сутринта в Уайтчапъл. Причината за смъртта е ясно обособен разрез, който прекъсва главната артерия от лявата страна на шията. Несигурността дали това убийство е дело на Изкормвача или не, или дали той е бил прекъснат по време на нападението, произтича от липсата на осакатявания на корема. Свидетелите, които смятат, че са видели Страйд с човек по-рано тази нощ дават различни описания: някои казват, че нейният спътник е светлокос, други че е тъмнокос; някои казват, че е зле облечен, докато други твърдят, че е добре облечен. Тялото на Едоус е открито 45 минути след това на Страйд. Гърлото е прерязано, а коремът е разпран с дълга, дълбока назъбена рана. Левият бъбрек и основната част на матката са премахнати. Местен жител преминава през площада с двама приятели, малко преди убийството и той описва русокос мъж с опърпан вид с жена, която може би е Едоус. Приятелите му обаче не са в състояние да потвърдят това описание. Убийствата на Едоус и Страйд са наречени по-късно „двойно събитие“. Обезобразено и осакатено, тялото на Кели е открито да лежи в легло в единична стая, където тя е живяла в Спайтълфийлдс в 10:45 ч., в петък на 9 ноември 1888 г. Гърлото е прерязано до гръбначния стълб и корема почти изпразнен от неговите органи. Сърцето е в неизвестност. Петте канонични убийства са извършени през нощта, по време на или много близко до уикенд и в края на месец или седмица. Осакатяванията стават все по-тежки с всяко следващо убийство, с изключение на това на Страйд, защото се счита, че убиецът е бил прекъснат, било му е попречено. При Никълс не липсват органи; при Чапман е взета матката; при Едоус матката и един бъбрек се отстранени и лицето осакатено; Кели е напълно изкормена и лицето обезобразено, като сърцето липсва от местопрестъплението. Разследване Писмата По време на разследването на убийствата на Изкормвача, вестници, полицията и представители на други организации получават хиляди писма, които по един или друг начин имат отношение по делото. Понякога те съдържат добре обмислен начин за залавяне на убиеца, но повечето от тях са неприложими. От гледна точка на разследването, много по-интересни са стотиците писма, които, както те самите твърдят, са написани от убиеца. Полицията счита, че те са измислица и оригинални писма от Джак Изкормвача не съществуват, но въпреки това интерес представляват три от тях въз основа на своята уникалност: „Скъпи шефе“ (Dear Boss), от 25 септември, щамповано 27 септември 1888 г. и получено в Централната телеграфна агенция, доставен на Скотланд Ярд на 29 септември. Първоначално то е признато за фалшиво, но когато три дни от датата на пощенското клеймо Едоус е намерена с частично отрязано ухо, това привлича вниманието на полицията поради съдържащото се в писмото обещание да отреже ушите на жена. Полицията публикува писмото на 1 октомври с надеждата, че някой ще бъде в състояние да разпознае почерка, но това не води до никакви резултати. Името „Джак Изкормвача“ се споменава за първи път в това писмо и след публикуването му се прочува в целия свят с него, много следващи писма от „Джак Изкормвача“ копират на стила на това писмо. След убийствата полицията заявява, че писмото е измислица на местен журналист. Пощенска картичка „Дръзкият Джаки“ (Saucy Jacky), с печат 1 октомври 1888 г. изпратена до Централната телеграфна агенция. Написана е от ръката, която написва писмото „Скъпи шефе“ тъй като почерците са идентични. В нея се споменава, че са убити две жертви – Страйд и Едоус – една след друга: „двойно събитие“ (). Това доказва, че картичката е изпратена преди убийствата да станат известни на някого, т.е. някой, който наистина е знаел за тях (въпреки че пощенското клеймо на плика е един ден след престъплението). Полицията по-късно заявява, че самоличността на журналиста, който е написал пощенската картичка и писмото „Скъпи шефе“ е установена. „От ада“ (From Hell) е щамповано 15 октомври, получено от Джордж Лъск от комитета за бдителност в Уайтчапъл на 16 октомври 1888 година. След като отваря малка кутия, Лъск намира половин човешки бъбрек (според по-късно заключение на медицински експерт съхраняван в етанол). Един бъбрек е взет от убиеца на Едоус. В писмото се отбелязва, че втората половина на бъбрека изпържва и изяжда. „Опъншау“ (Openshaw) – писмо, изпратено до доктор Томас Опъншау, който изследва намерения бъбрек на Едоус. Въпреки това, по отношение на бъбреците, има несъгласие между експертите, някои твърдят, че принадлежи на Едоус, докато други твърдят, че това е „една мрачна шега и нищо повече.. Анализ на ДНК може да даде резултати, които да хвърлят светлина върху обстоятелствата по делото. Австралийският професор по молекулярна биология Иян Финли след проучване на останките от ДНК, идва до заключението, че авторът на писмото, най-вероятно, е бил жена. Заслужава да се отбележи, че в края на XIX век сред кандидатите за ролята на Джак Изкормвача е била сочена Мери Пирси (Mary Pearcey), обесена за убийството на жената на любовника си в 1890 г. Заподозрени Концентрацията на убийствата през уикенда и в рамките на няколко близки улици се сочи от мнозина като доказателство за това, че Изкормвача работи по време на седмицата и живее в този квартал. Други са на мнение, че убиецът е образован мъж от висока класа, вероятно лекар или аристократ, който избира Уайтчапъл за място на своите престъпления, защото вижда повече възможности. Такива теории са базирани по-скоро на културни възприятия, като например страх от медицинската професия, недоверие към съвременната наука и експлоатацията на бедните от богатите. Някои заподозрени са предложени години след убийствата. Те включват буквално всички, дори и най-незначително свързаните със случая, както и много известни имена, които никога не са били включени в полицейското разследване. Тъй като всички живи по онова време сега са мъртви, съвременните автори имат свободата да обвиняват когото намерят за добре, без да представят каквито и да са исторически доказателства. При някои заподозрени има само косвени доказателства. Въпреки многобройните и разнообразни теории за идентичността и професията на Джак Изкормвача, властите нямат единно мнение и решение по въпроса, а броят на заподозрените достига до над сто. Легендите около Изкормвача са комбинация от исторически изследвания, конспиративни теории и фолклор. Липсата на достатъчно информация за самоличността на убиеца позволява на писатели, историци и аматьори детективи да обвинят много хора в действията на Джак Изкормвача. Един пример на такава конспирация е легендата, че Джак Изкормвача е внукът на кралица Виктория – принц Албърт Виктор Кристиан Едуард, племенник на принц Албърт Сакс-Кобург-Готски, трети братовчед на българския цар Борис III., който в деня на третото и четвърто убийство в действителност е в Шотландия, а по време на други убийства е извън Лондон. Много съвременни учени са склонни да вярват, че под името на Джак Изкормвача се крие душевноболният евреин Арън Козмински, но други са на мнение, че той е само подражател и имитатор на Изкормвача. Има изследователи, които смятат, че Джак Изкормвача е Карл Файгенбаум – германец, екзекутиран на електрическия стол за убийство. През 2012 година излиза становището, че убиецът е могъл да бъде жена, което се потвърждава от ДНК анализа на писмата. Една от заподозрените е Елизабет Уилямс, бездетна жена на кралски лекар, който има връзка с една от жертвите. Друга вероятност е Мери Пирси, обесена за убийството на жената на любовника си в 1890 г. Източници Външни препратки Най-накрая е идентифициран Джак Изкормвача, твърдят криминалисти Британски серийни убийци