text: Джон Ърнст Стайнбек Младши () е американски писател, драматург и есеист. Той получава Нобелова награда за литература за 1962 година за своите „реалистични и творчески произведения, съчетаващи добронамерен хумор и остра социална чувствителност“. Определян е като „гигант на американската словесност“, а много от книгите му се приемат за класика на западната литература. Най-известното му произведение е „Гроздовете на гнева“ (1939) – роман, считан за класика на 20 век. Силата на въздействието му е сравнявана с тази на „Чичо Томовата колиба“ от Хариет Бичър Стоу. Епическата картина на трагедията, сполетяла хиляди дребни фермерски семейства през Голямата депресия в Америка (30-те години на 20 век), предизвиква широки дебати и спомага за въвеждане на реформи в земеделието. Получава награда Пулицър за „За мишките и хората“ (1937), „Гроздовете на гнева“ (1939) и „На изток от рая“ (1952). Биография Джон Стайнбек е роден в Салинас, Калифорния, на 27 февруари 1902 г. Баща му е от германски, а майка му от ирландски произход. Джонатан Адолф Гросстайнбек, дядото на писателя, съкращава фамилията си, когато емигрира в САЩ. Въпреки това семейната ферма в Хейлинхаус, Германия и до днес носи името Гросстайнбек. Баща му, Джон Стайнбек Старши, работи като чиновник в общинската администрация на Монтерей (окръг, Калифорния), а майка му, Олив Хамилтън е бивша учителка. Именно от нея Стайнбек наследява страстта си към книгите и литературата. Семейството живее в малко градче близо до границата. Младият Стайнбек прекарва летата, работейки в близките ферми, а по-късно пътува с други работници към захарната фабрика, която се намирала в околността. Тогава той опознава по-грубата страна на преселническия живот и тъмната страна на човешката природа, които той описва в „За мишките и хората“ (1937). През 1919 г. Стайнбек завършва гимназия в Салинас и след това следва морска биология в Станфордския университет до 1925 г., когато напуска без да завърши. Отпътува за Ню Йорк и работи различни неща, докато същевременно се опитва да осъществи мечтата си да стане писател. Когато не успява да издаде творбите си, той се връща в Калифорния, където до 1928 г. работи като екскурзовод и пазач в развъдник на риби в Тахо, където ще се запознае с бъдещата си съпруга Карол Хенинг. Те се венчават през януари 1930 г. През по-голямата част от Голямата депресия и от брака си с Карол Стайнбек живее в малка къща, собственост на баща му, в Пасифик Гроув, Калифорния, в залива Монтерей, на няколко преки от град Монтерей, който по-късно става сцена за много от творбите му. Стайнбек Старши осигурява на сина си дърва за огрев, хартия за ръкописите и конструктивна критика, които го карат в началото на 1928 г. да напусне работата си в склад в Сан Франциско и да се отдаде изцяло на писателското поприще. След публикуването на „Тортила Флет“ през 1935 г. първият му успех като романист, Стайнбек напуска къщата на баща си и си построява лятно ранчо в Лос Гатос. През 1940 г. Стайнбек се отправя на пътешествие из Калифорнийския залив с приятеля си Ед Рикетс, за да събират биологични образци. Това пътуване описва в „Морето на Кортес“ (1951). Въпреки че Карол го придружава на това пътуване, по това време бракът им започва да страда и фактически ще приключи през 1941 г., докато Стайнбек още работи по книгата. През 1943 г. той се развежда с Карол и се мести в Ню Йорк. Същата година се жени за певицата Гуиндолин „Гуин“ Когнър, от която има двама синове - Томас Майлс Стайнбек (р. 1944) и Джон Стайнбек IV (1946 – 1991). Стайнбек се развежда и с втората си жена през 1948 г. През декември 1950 г. той се жени за Илейн Скот, след като тя се развежда с актьора Закари Скот. Този брак продължава до смъртта на Стайнбек през 1968 г. През 1948 г. Стайнбек пътува из Съветския съюз заедно с известния фотограф Робърт Капа. Те посещават Москва, Киев, Тбилиси, Батуми и Сталинград. Книгата му „Руски дневник“ (1948) е илюстрирана с фотографиите на Капа. Същата година е избран за член на Американската академия на изкуствата. През 1966 г. Стайнбек пътува до Тел Авив, за да посети Хълма на надеждата – земеделска общност (кибуц) основана в Израел от дядо му, чийто брат, Фредерик Гросстайнбек, е убит от арабски мародери на 11 януари 1858 г. Стайнбек умира от кардиопатия и сърдечна недостатъчност в Ню Йорк на 20 декември 1968 г. Той е на 66 години и цял живот е бил заклет пушач. Аутопсията показва почти пълно запушване на главните артерии. По негово желание е кремиран и погребан в семейната крипта на рода на майка си в Салинас на 4 март 1969 г. Неговата трета съпруга е погребана през 2004 до него. Творчески път Първият му роман е „Златната чаша“ (1929) и е посветен на капера Хенри Морган. Фокусиран е основно върху убийството на Морган и плячкосването на Панама. С нея не успява да изкара дори 250 долара – сумата, която е получил в аванс от издателя. След нея в периода 1931 – 1933 г. Стайнбек пише три по-кратки произведения. „Небесните пасбища“ е публикуван през 1932 г., и се състои от дванадесет свързани истории за долина близо до Монтерей, която била открита от испански ефрейтор, докато преследвал избягали роби индианци. В периода 1933 – 36 г. публикува в списание първите три глави от „Червеното пони“ – история в 100 страници, в която разказва за собственото си детство (издадена като самостоятелна книга през 1937 г.). През 1949 г. по книгата е направен филм, като Стайнбек сам написва сценария за него. „Към един незнаен бог“ проследява историята на самотника Джоузеф Уейн, който се заселва в далечна долина и развива собствена система от вярвания за живота и смъртта. За да сложи край на необичайно дълго продължилата суша, Уейн сам се принася в жертва върху един камък, превръщайки се в „земя и дъжд“. Първият голям успех на Стайнбек сред критиците е романът „Тортила Флет“ (1935). В него са представени приключенията на група безкласови и обикновено бездомни хора в Монтерей след Първата Световна Война, непосредствено преди сухия режим в САЩ. Героите, които са представени като иронични двойници на рицарите на кръглата маса, са противоположност на почти всички морални норми на американското общество и се отдават предимно на безгрижен живот, въртящ се около виното, сладострастието, другарството и дребната кражба. През 1942 г. книгата е филмирана, с участието на Спенсър Трейси, Хеди Ламар и Джон Гарфийлд, приятел на автора. Стайнбек започва да пише поредица „Калифорнийски романи“ и произведения, посветени на пясъчните бурии, в които разказва за обикновените хора по време на Голямата депресия. Това са „В неравна борба“ (роман за стачката на 900 берачи на ябълки в Калифорния), „За мишките и хората“ (повест за двама души, които пътуват от ферма на ферма в търсене на временна работа и мечтаят един ден да си имат собствена ферма) и „Гроздовете на гнева“. Сценичната адаптация на „За мишките и хората“ е истински хит с участието на Бродерик Крауфорд в ролята на Лени и Уолънс Форд в ролята на Джордж. Независимо от това Стайнбек отказва да пътува до Ню Йорк от Калифорния (където живеел по това време), за да гледа представлението, защото според автора историята в ума му е „перфектна“ и всяко представяне на сцена би било разочарование. Стайнбек написва още две пиеси – „Луната залезе“ и „Ярко сияние“. Още през 1939 г. „За мишките и хората“ е филмиран с участието на Лон Чани Младши (който играе и в представлението в Лос Анджелис) в ролята на Лени и Бърджис Меридит в ролята на Джордж. „Гроздовете на гнева“ е следващият голям успех, за който Стайнбек е вдъхновен от своя статия. Романът е считан за един от най-добрите му. С него авторът печели Пулицър през 1940 г., а филмираната версия е режисирана от Джон Форд и е с участието на Хенри Фонда, за която роля е номиниран за Оскар. За да напише „Гроздовете на гнева“, Стайнбек обикаля лагерите на сезонните работници в Калифорния през 1936 г. Когато романът се появява, конгресменът Лил Борън го характеризира като „лъжа – черна, низка измишльотина на болен мозък“. Либералните политически възгледи на Стайнбек и показаните негативни аспекти на капитализма са причина за нападки срещу автора. През август 1939 г. книгата е забранена за разпространение в обществените училища и библиотеки под претекст, че е обидна и изопачава условията в страната. Стига се дотам, че в Салинас при два отделни случая книгата е изгаряна публично. Забраната трае до януари 1941 г. През 1962 г., когато Стайнбек получава Нобеловата награда, Шведската академия нарича книгата „епическа хроника“. „Гроздовете на гнева“ също е филмиран. Филмовите версии на „За мишките и хората“ и „Гроздовете на гнева“ са правени едновременно от различни студиа, което води до това, че Стайнбек прекарва един ден на снимачната площадка на единия филм, а следващия на другия. Ед Рикетс През 30-те и 40-те Ед Рикетс има силно влияние върху творчеството на Стайнбек. Стайнбек често прави малки разходки с Рикетс по калифорнийския бряг, за да си почине от писането и да събират биологични образци, които Рикетс продава като начин за препитание. Книгата „Морето на Кортес“, която разказва за тези пътувания, е отчасти пътепис, отчасти естествена история. Публикувана е непосредствено преди влизането на САЩ във Втората Световна Война и никога не намира широка публика. Въпреки това, през 1951 г. Стайнбек преиздава повествователната част от книгата под заглавието „Отломки от морето на Кортес“ само под своето име (въпреки че и Рикетс пише част от нея). Рикетс е прототип на Док в „Улица Консервна“ (1945) и „Благодатния Четвъртък“ (1954), на Ед в новелата „Ярко сияние“ и на различни герои в „В неравна борба“ и „Гроздовете на гнева“. Екологичните теми са често срещани в творчеството на Стайнбек от този период. Близкото приятелство на Стайнбек и Рикетс приключва, когато Стайнбек се премества от Пасифик Гроув и се разделя с Карол. Биографът на Рикетс Ерик Ено Там отбелязва, че с изключение на „На изток от рая“ (1952) творчеството на Стайнбек е в застой след преждевременната смърт на Рикетс през 1948 г. (колата му е блъсната от влак). Втората световна война През 1942 г. написва романа „Луната залезе“. Той е на тема съпротивата в малък град, окупиран от нацистите. „Свободните хора не започват война“, пише Стайнбек, „но веднъж озовали се във война, те се борят, за да се защитят.... Свободните хора винаги печелят войните“. Почти веднага книгата е филмирана. Приема се, че неназованата в книгата държава е Норвегия, а окупаторите са нацистите и през 1945 г. Стайнбек получава Медал на свободата от Хакон VII за литературния си принос към норвежкото съпротивително движение. През 1943 г. Стайнбек служи като военен кореспондент за Ню Йорк Хералд Трибюн във Великобритания и Средиземноморския район и работи със Службата за Стратегическо Планиране (предшественик на ЦРУ). По това време се сприятелява с Уил Ланг Младши, журналист на списания Тайм и Лайф. По време на войната Стайнбек придружава отрядите на Дъглас Феърбанкс Младши и Бич Джъмпърс, които извършвали операции в малки формации срещу немските острови в Средиземноморието. Някои от материалите му от този период са издадени в документалния „Имало едно време една война“ (1958). Стайнбек се завръща от войната с множество рани от шрапнели и психологическа травма. Лекува се, както винаги, чрез писане. Написва сценария за „Спасителен пояс“ (1944), режисиран от Алфред Хичкок и заедно със сценариста Джак Уагнър „Медал за Бени“ (1945) – история за пайсаносите от Тортила Флет, които отиват на война. По-късно моли името му да бъде премахнато от финалните надписи на „Спасителен пояс“, защото смята, че финалната версия съдържа расистки оттенък. През 1944 г., страдайки от носталгия по живота си от 30-те години в Пасифик Гроув и Монтерей, написва един от най-известните си романи – „Улица Консервна“. Той става толкова популярен, че Оушън Вю Авеню в Монтерей, за която се разказва в книгата, е прекръстена на улица Консервна през 1958 г. След края на войната написва „Перлата“ (1947), която знае, че ще бъде филмирана. Историята е публикувана за първи път в декемврийското издание на сп. „Домашен помощник за жената“ под заглавието „Перлата на света“. Илюстрирана е от Джон Алан Максуел. Книгата разказва за въображаема история, която Стайнбек чул в Ла Пас през 1940 г., свързана с „Отломки от морето на Кортес“, където в глава 11 заявява, че „толкова прилича на притча, че не може да бъде такава“. Стайнбек отпътува за Мексико с Уагнър, който му помага за сценария; по време на това пътуване Стайнбек е вдъхновен от историята на Емилиано Сапата и впоследствие пише сценария за филма „Вива Сапата!“, режисиран от Елия Казан и с участието на Марлон Брандо и Антъни Куин. Ню Йорк Следвоенният творчески период на Стайнбек започва с „Руски дневник“ (1948) – описание на негово пътуване до Съветския съюз. Идеята на Стайнбек е била да разкаже откровено за тази огромна страна, но когато отива там, не му разрешават да се движи свободно, той не говори руски, а съветските ръководители, като добри домакини, се грижат на трапезата му винаги да има достатъчно водка, шампанско, хайвер, месо, мед, домати и дини. Чревоугодническият маратон се прекъсва само от посещения на балет и театър или коктейли с джаз музика. През 1950 г. Стайнбек сключва брак за трети път. Скоро след това започва работа върху „На изток от рая“ (1952), който той счита за най-добрата си творба. През 1952 г. Стайнбек участва като четец във филм на 20th Century Fox посветен на О'Хенри. Въпреки че по-късно споделя, че му е било неудобно пред камерата, авторът представя интересна интродукция към няколкото адаптации на разкази на О'Хенри. По това време Стайнбек започва да записва някои свои разкази за Columbia Records, които, като се изключи известната скованост, показват дълбокия и плътен глас на автора. След успеха на „Вива Сапата!“ Стайнбек работи с Елия Казан и по екранизацията на „На изток от рая“, където актьорския си дебют прави Джеймс Дийн. През 1962 г. излиза „Пътешествие с Чарли в търсене на Америка“ – публицистична творба, в която Стайнбек разказва за пътешествието си из цяла Америка заедно с пудела Чарли. Синът му Джон пише в мемоарите си, че баща му е бил прекалено стеснителен и едва ли е разговарял с толкова души. „Той не би могъл да издържи на такова интензивно общуване. Така че книгата си е същински роман.“ Другият син на Стайнбек твърди, че баща му предприел това пътуване, тъй като знаел, че умира и искал да види страната за последно. В последния си роман „Зимата на нашето недоволство“ (1961) Стайнбек изследва моралния упадък в Америка. Главният герой Итън става все по-недоволен от моралния си упадък и този на хората около него. Отношението на автора в книгата е много различно от аморалните и екологичните позиции, които застъпва в „Тортила Флет“ и „Улица Консервна“. Това не му донася успех сред критиката. Много от критиците оценяват важността на романа, но са разочаровани, че не е по-близо до „Гроздовете на гнева“. Огорчен не само от критиките относно книгата, а и от критичните забележки по повод награждаването му с Нобелова награда през 1962 г., Стайнбек не публикува повече художествена проза в последните си шест години. Нобеловата награда През 1962 г. Стайнбек печели Нобелова награда за литература за „реалистичното си и творческо писане, комбинирано с чувство за хумор и остри обществени възгледи“. В деня на съобщаването на победителя (25 октомври), когато преди церемонията е попитан от репортер дали заслужава наградата, Стайнбек отвръща „Честно, не.“ В речта си при награждаването Стайнбек говори за своето възхищение към някои автори. През 1953 г. пише, че счита Ал Кап за „вероятно най-добрия писател в света днес“. На първата пресконференция след награждаването е попитан за любимите си автори и техните творби и той отвръща: „Разказите на Хемингуей и почти всичко на Фокнър“. През септември 1964 г. Стайнбек получава Медал на свободата на САЩ от Линдън Джонсън. През 1967 г. по искане на сп. Нюздей Стайнбек заминава за Виетнам, за да отразява войната. Това, което последва, е несигурен опит да открие някакъв смисъл в тази война, в която взимат участие и двамата му сина. В посмъртно публикуваната му книга „Крал Артур и неговите доблестни рицари“ (1976) Стайнбек е обърнал гръб на съвременните теми и е възкресил за живот Артурианския свят с неговия древен кодекс на честта – един роман, явно започнат с голям ентусиазъм, но така и останал незавършен. Наследство В деня след смъртта на Стайнбек критикът Чарлс Пур пише в Ню Йорк Таимс: "Първата най-добра книга на Джон Стайнбек беше неговата последна най-добра книга. Но Господи, каква книга беше и е „Гроздовете на гнева“. Пур отбелязва и „проповедността“ в творбите на Стайнбек „сякаш едната половина от литературното му наследство идва от най-доброто от Марк Твен, а другата половина от най-лошото от Котън Меър“. Но се съгласява, че „Стайнбек нямал нужда от Нобеловата награда, а комисията имала нужда от него“. Много от произведенията на Стайнбек се изучават и са сред най-търсените в училищата във Великобритания. В същото време според Асоциацията на американските библиотекари Стайнбек е един от десетте автори, чийто произведения са забранявани най-често в периода 1991 – 2004, като „За мишките и хората“ е на шесто място в тази класация в САЩ. Литературно влияние Стайнбек израства в долината Салинас в Калифорния, място на силна миграция и културни различия. Това придава на творбите му специфичен регионален привкус, едно особено усещане за мястото където се развива действието. Салинас, Монтерей и долината Сан Хуакин са сцена за много от историите му. В днешно време този район понякога се нарича „Провинция Стайнбек“. Повечето от ранните му творби описват хора от годините на израстването му. Изключение е първият му роман „Златната чаша“, който е за пирата Хенри Морган, чиито приключения завладяват Стайнбек още като дете. В последващите си романи Стайнбек намира автентичността като пише за конкретни свои спомени от живота си в Калифорния. Приятелят му от детските години Макс Уагнър служи като вдъхновение за „Червеното пони“. По-късно Стайнбек използва истински събития от американската история в началото на 20 век, които преживява като репортер. По-късните му творби показват голям диапазон от интереси, включително морска биология, политика, религия, история и митология. Възпоменание Къщата, в която Стайнбек израства в Салинас, е запазена. Националният център „Стайнбек“ е на две пресечки от главната улица и е единственият музей в САЩ, посветен само на един автор. Запазена е и къщата на бащата на Стайнбек, в която младият автор написва най-ранните си произведения. В Монтерей е запазена лабораторията на Ед Рикетс, но не е отворена за посещения, а също така и „празното място“, където живеят безделниците от „Улица Консервна“, заедно с магазина на Ли Чун. До 1958 г., улицата се е наричала Оушън Вю Авеню, но след това е преименувана на Улица Консервна. Монтерей почита творчеството Стайнбек чрез улица с флагове с лицата на героите от „Улица Консервна“, възпоменателни плочи и бюстове на Стайнбек и Рикетс. На 27 февруари 1979 г., (77-ия рожден ден на автора), Стайнбек е почетен от Американската пощенска служба с марка с неговия лик. На 5 декември, губернаторът на Калифорния Арнолд Шварценегер и Първата дама Мария Шрайвър въвеждат Стайнбек в Калифорнийската зала на славата. Синът му Томас Стайнбек приема наградата от негово име. 2007 г Политически възгледи Контактите на Стайнбек с леви автори, журналисти, дейци на работнически съюзи може би му е повлиява и той се присъединява към Лигата на американските писатели – комунистическа организация, създадена през 1935 г. Стайнбек е наставляван от радикални писатели като Линкълн Стивънс и съпругата му Ела Уинърс. Освен с Франсис Уитъкър, член на Комунистическата партия на САЩ, Стайнбек се среща и с организатори на стачки от Съюза на консервопроизводителите и земеделските работници. Стайнбек се оплаква публично от държавен тормоз. През 1942 г. в писмо до главния прокурор на САЩ Франсис Бидъл пише: „Мислите ли, че ще е възможно да помолите момчетата на Едгар да престанат да ме следват по петите? Мислят, че съм враг. Започва да става уморително“. От ФБР отричат да са разследвали Стайнбек. Въпреки това Стайнбек е проверяван от Военното разузнаване на САЩ, което го намира за неподходящ за офицерски чин. През 1967 г., когато е изпратен във Виетнам, заради симпатичното представяне на американската армия „Ню Йорк Поуст“ го атакува, че е изменил на прогресивните си разбирания. Биографът на Стайнбек Джей Парини смята, че приятелството на Стайнбек с президента Линдън Джонсън е повлияло на възгледите на автора относно войната. Освн това той е бил загрижен за синовете си, които са участвали в битките. Стайнбек е близък приятел с Артър Милър. През юни 1959 г. Стайнбек поема личен и професионален риск, като го защитава, когато Милър отказва да назове имената на активисти по време на процеса на Комитета на не-американските активисти. Стайнбек смята, че този период е един от „най-странните и ужасяващи времена, с които правителството и хората трябва да се справят“. Основни произведения На изток от рая „На изток от рая“ (1952) е обемиста семейна сага, чието действие се развива в селските райони на Калифорния в началото на века. В основата ѝ е библейският разказ за Каин и Авел. Обстойно са проследени съдбите на две семейства заселници – Траск и Хамилтън, които са огледален образ на съдбата на самите Съединени щати, когато „на Дивия запад едновременно пристигнаха църквата и публичният дом“. Втората част на книгата е посветена на живота на близнаците Арон и Кейлъб и най-вече на конфликта между тях. Зимата на нашето недоволство „Зимата на нашето недоволство“ (1961) е последният голям роман на Стайнбек. Той продължава да изследва моралните дилеми на човешкото съществуване. При публикуването му, романът не е приет добре и критиците обявяват, че Джон Стайнбек е изчерпан. Дори Нобеловата награда не променя мнението им. Стайнбек приема тежко този удар. През малкото оставащи му години живот той пътува все повече. Библиография „Златната чаша“ (1927) „Небесните пасбища“ (1932) „Червеното пони“ (1933) „Към един незнаен бог“ (1933) „Тортила Флет“ (1935) „В неравна борба“ (1936) „За мишките и хората“ (1937) „Дългата долина“ (1938) „Гроздовете на гнева“ (1939) „Забравения град“ (1941) „Морето на Кортес“ (1941) „Луната залезе“ (1942) „Бомбите са пуснати: Историята на един бомбен отряд“ (1942) „Улица Консервна“ (1945) „Безпътният автобус“ (1947) „Перлата“ (1947) „Руски дневник“ (1948) „Ярко сияние“ (1950) „Отломки от морето на Кортес“ (1951) „На изток от рая“ (1952) „Благодатния четвъртък“ (1954) „Краткото царуване на Пипин IV“ (1957) „Имало едно време една война“ (1958) „Зимата на нашето недоволство“ (1961) „Пътешествия с Чарли: В търсене на Америка“ (1962) „Америка и американците“ (1966) „Дневник на един роман: Писмата на На изток от Рая“ (1969) „Вива Сапата!“ (1975) „Крал Артур и неговите доблестни рицари“ (1976) „Работни дни: Дневника на Гроздовете на гнева“ (1989) Зимата на нашето недоволство“, публикуван през 1961, е последният роман на Джон Стайнбек. Заглавието е препратка към първите две реплики на Ричард Трети от Уилям Шекспир: „Сега е зимата на нашето недоволство / Преобразена във величествено лято от това слънце на Йорк“. Филмография 1939 – За мишките и хората – режисьор Луис Майлстоун, с участието на Бърджис Меридит, Лон Чани Младши и Бети Фийлд 1940 – Гроздовете на гнева – режисьор Джон Форд, с участието на Хенри Фонда, Джейн Дарел и Джон Карадайн 1941 – Забравения град – режисьор Александър Хамид и Хърбърт Клин, четец Бърджис Меридит, музика Ханс Айслер 1942 – Тортила Флет – режисьор Виктор Флеминг, с участието на Спенсър Трейси, Хеди Ламар и Джон Графийлд 1943 – Луната залезе – режисьор Ървинг Пичел, с участието на Лий Дж. Коб и Сър Седрик Хардуик 1944 – Спасителен пояс – режисьор Алфред Хичкок, с участието на Талула Бенкхед, Хюм Кронин и Джон Ходиак 1944 – Медал за Бени – режисиран от Ървинг Пичел, с участието на Дороти Ламур и Артуро де Корова 1947 – Перлата (мексикански) – режисьор Емилио Фернандес, с усчастието на Педро Армендарис и Мария Елена Маркес 1949 – Червеното пони – режисьор Луис Майлстоун, с участието на Мирна Лой, Робърт Мичъм и Луис Колърн 1952 – Вива Сапата! – режисьор Елия Казан, с участието на Марлон Брандо, Антъни Куин и Джийн Питърс 1955 – На изток от рая – режисьор Елия Казан, с участието на Джеймс Дийн, Джули Харис, Жо Ван Флийт и Реймънд Маси 1956 – Безпътният автобус – режисьор Виктор Викас, с участието на Рик Джейсън, Джейн Мансфийлд и Джоан Колинс 1961 – Полет – с участието на Ефраин Рамирез и Арнелия Кортес 1962 – За мишките и хората (турски) 1972 – За мишките и хората (ирански) 1982 – Улица Косервна – режисьор Дейвид Уард, с участието на Ник Нолти и Дебра Уингър 1992 – За мишките и хората – режисьор Гари Сънийс, с участието на Гари Сънийс и Джон Малкович Източници Външни препратки Джон Стайнбек в Литературен свят Джон Стайнбек в Литературен клуб Джон Стайнбек в Литернет Американски военни кореспонденти Американски автори на разкази Американски романисти Американски пътеписци Американски есеисти Американски агностици Американски нобелови лауреати Носители на Нобелова награда за литература Носители на награда „Пулицър“ Станфордски университет Германци в САЩ Американци от ирландски произход Родени в Калифорния Починали в Ню Йорк Починали от сърдечна недостатъчност


source: wikipedia

text: Система за имена на домейните (), DNS представлява разпределена база от данни за компютри, услуги или други ресурси свързани към интернет или частни мрежи, с чиято помощ се осъществява преобразуването на имената на хостовете в IP адреси. Това улеснява работата на потребителите на интернет услуги. Вместо да въвежда IP адрес (комбинация от цифри), за да достигне до даден ресурс в мрежата, потребителят може просто да въведе неговото име (домейн). Информацията за IP адресите и имената на домейни се съхранява на DNS сървърите. DNS е разпределена дървовидна система от обвързани чрез логическа йерархия сървъри. В основата на тази структура са сървърите, съхраняващи: домейни от първо ниво (top-level domains) – например .com, .org, .edu и т.н. и множество домейни на държавно ниво (country-level domains) – .bg (за България), .fi (за Финландия), .fr (за Франция) и т.н. Следващото ниво образуват регистрираните домейни (registered domains) – about.com, abv.bg, pirin.com и т.н. Местните домейни (local domains), наричани още поддомейни (subdomains), като compnetworking.about.com, sdyn.pirin.com, се определят и администрират от собствениците на съответните главни домейни. За разделяне на различните равнища се ползва точка (. ). Системата за имената на домейните разпределя отговорността от възлагане на имената на домейните и свързването им със съответните им IP адреси чрез използването на т.нар. достоверни именни сървъри (от англ. authoritative name servers) за всеки един домейн. Достоверните сървъри са отговорни за правилното преобразуване на имената в домейните които те поддържат и е възможно също да делегират или прехвърлят това пълномощие на ниво поддомейни на други именни сървъри. Този метод осигурява ниво на услугата с качества на разпределеност и устойчивост на грешки и причината за приложението му е в потребността за избягване на единна централизирана база от данни за управлението на системата за имената на домейните. Организацията, която се занимава с регистрирането и администрацията на домейните от първо ниво, е Internet Corporation for Assigned Names and Numbers (Интернет корпорация за присвоени имена и адреси) (ICANN). История През 1984 г., четирима студенти от Калифорнийски университет, Бъркли написват първата Unix имплементация, наречена Berkeley Internet Name Domain (BIND) сървър. Днес това е една от най-разпространените сървър програми за изпълняване на DNS заявки. В началото на 1990-те BIND е портнат към платформата Windows NT. Как се образува име на домейн Името на домейн се състои от две или повече части, които са разделени от точки. Например wikipedia.org Най-дясната част изразява домейна от първо ниво (например адресът en.wikipedia.org има домейн от първо ниво org). Всяка част, разделена с точка представлява поддомейн на домейна, изписан след нея. Възможно е един IP адрес да има няколко DNS имена, както е възможно и обратното – на едно DNS име да отговарят няколко IP адреса. DNS lookup DNS lookup e метод за откриване на името на хоста на даден IP адрес. Машината клиент изпраща заявка от типа DNS lookup до машината сървър, която връща своя отговор. За да се настрои даден DNS сървър към неговия IP адрес, трябва да бъде описан съответния (под)домейн. Към един и същ IP адрес могат да бъдат описани повече от един (под)домейна, но администраторът на сървъра може да избере само един от тях, който да може да бъде намиран. Lookup-заявката се изпълнява от DNS сървъра На Уиндоус машина може да бъде изпълнена следната заявка в командния ред на cmd.exe: nslookup www.example.com Източници


text: Св. папа Йоан Павел II (), с рождено име Ка̀рол Ю̀зеф Войтѝла (), е полски римокатолически духовник, първият папа от славянски произход и първият папа след папа Адриан VI (1522 г.), който не е италианец. Служи като папа от 16 октомври 1978 г. до смъртта си на 2 април 2005 г. Обявен е за блажен на 1 май 2011 г. от папа Бенедикт XVI. Той е известен и с литературното си творчество, в това число няколко пиеси и стихосбирки. Стиховете му са доста херметични, със сложна философска образност. Превеждан е на български. На 27 април 2014 г., първата неделя след Възкресение Христово, папа Йоан Павел II заедно с папа Йоан XXIII на тържествена церемония е канонизиран за светия от папа Франциск. Биография Войтила е роден на 18 май 1920 г. във Вадовице, Полша. Той е третото дете в семейството на полския офицер от запаса Карол Войтила и жена му Емилия (с моминско име Качоровска). Според общинските документи, те са дребни селяни, но според други – търговци. Братът на Войтила се нарича Едмунд. Бащата на бъдещия папа говорел перфектно немски и учил сина си вкъщи. Впоследствие младият Карол се научава да говори немски с австрийски акцент. Майка му умира на 13 април 1929 г., а брат му Едмунд – на 5 декември 1932 г. Карол Войтила е наричан от другите „Голаджията“, защото играе център-нападетел в градския футболен отбор, съставен най-вече от млади евреи. Отначало той е искал да се занимава с театър и литература, като бил много вглъбен в революционната полска литература. Войтила знаел наизуст цели пасажи от Хенрик Сенкевич и Адам Мицкевич, а любимият му поет бил Циприан Норвид. Той е силно повлиян от актьора Мечислав Котлярчик, който има дисциплината на свещеник. След като завършва гимназията, Войтила отбива военната си служба като строителен работник. После се премества в Краков заедно с баща си. Войтила следва по-късно в Ягелонския университет. Там изучава средновековна и модерна полска поезия, литературни текстове, чете пиеси и романи, учи руски, църковнославянски, латински. Той е интелектуален водач, рецитира стихове, играе в театъра. Войтила е бегач на дълги разстояния и много добър скиор. По време на Втората световна война обстановката в Краков и Полша е неблагоприятна. Тогава Войтила чете усилено, учи френски, задълбочава се в Стария завет. Четири години работи като копач в каменна кариера, а по-късно и в химическа фабрика, за да не го депортират в Германия. 60 младежи са разделени на четири групи от по 15-ина души, като сред тях е и Войтила. Те започват да се занимават незаконно с религиозна дейност. Тогава Карол Войтила пише пиесите Йов и Давид и превежда от гръцки Едип на Софокъл. На 29 февруари 1944 г. е блъснат от камион след две дванайсетчасови смени в каменната кариера. Закаран е в болница и се възстановява там около две седмици – до 12 март. Когато настъпва краят на Втората световна война, Войтила подновява курсовете си във факултета по теология в Ягелонския университет. На 1 ноември 1946 г. той е ръкоположен за свещеник. През лятото на 1947 г. той изпълнява свещеническа мисия сред полските емигранти във Франция, Белгия и Холандия. На 19 юли 1948 г. защитава доктората си по теология, като темата е „Проблемът за вярата в делата на Св. Йоан Кръстни“. В началото на юли 1948 г. Карол Войтила се завръща в Полша. Той е викарий на различни енории в Краков, както и капелан на студентите от университета до 1 септември 1951 г., когато продължава изучаването на философия и теология. На 3 декември 1953 г. защитава професура на тема „Оценка на възможността за намиране на католическа етика в етичната система на Макс Шелер“ в Католическия университет в Люблин. По-късно Войтила става професор по социална етика и морална теология в Краковската семинария и в Люблинския университет. На 4 юли 1958 г. папа Пий XII го назначава за помощник-епископ. На 28 септември е ръкоположен за епископ от архиепископ Еугениуш Бажак във Вавелската катедрала в Краков. Папа Павел VI го номинира за архиепископ на Краков на 13 януари 1964 г., а на 26 юни 1967 г. той е вече кардинал. Понтификат От началото на своето папство, което започва на 16 октомври 1978 г., папа Йоан Павел II е направил 102 папски посещения извън Ватикан и над 140 в Италия. Като епископ на Рим е посетил 301 от всичките 334 епархии. Издал е 14 енциклики и е написал 13 апостолически проповеди, 11 апостолически конституции и 41 апостолически писма. Папа Йоан Павел II е публикувал и две книги – „Прекрачване на прага на надеждата“ (октомври 1994 г.) и „Дар и мистика: 50-а годишнина от ръкополагането ми за свещеник“ (ноември 1996 г.). Йоан Павел II е председателствал 131 беатификационни церемонии (за блажени са обявени 1282 души) и 43 церемонии за канонизиране (за светци са обявени 456). Провел е 8 консистории, при които е обявил 201 души за кардинали. От 1978 г. до смъртта си Светият отец е председателствал 15 синода на епископите – 6 редовни, един извънреден и 8 специални. Никой друг папа не е събирал толкова много хора – на Генералните му меси в сряда са минали около 16 милиона богомолци, без да се броят извънредните и специални церемонии. За церемонията по посрещането на новото хилядолетие през 2000 г. се събират около 8 милиона богомолци. Има 38 официални визити, 650 аудиенции и срещи с държавни глави и 212 аудиенции с министър-председатели. През 2002 г. посещава и България. Провеждана политика Оказаната подкрепа на дисидентите от бившия социалистически блок, и по-специално на полския синдикат Солидарност (Solidarność) и на Лех Валенса имат важна роля за събарянето на комунистическите режими в Източна Европа в края на 80-те години на 20 век. Отношение към въпроси от областта на науката 1 май 1991 г. – провъзгласява енцикликата Centesimus annus, стогодишно честване на „Rerum Novarum“, в която има препоръки за знанията и организацията. 31 октомври 1992 г. – произнася се в полза на реабилитирането на Галилей, осъден от Инквизицията на смърт чрез изгаряне (клада). 22 октомври 1996 г. – признава в слово пред Академия на науките на понтификата, че теорията на еволюцията е „нещо повече от само хипотеза“. 14 септември 1998 г. – провъзгласява енцикликата Fides et Ratio за взаимовръзките между вяра, разум и философия. Вижте също Атентат срещу Йоан Павел II Апостолическо поклонничество на папа Йоан Павел II в България Религия Християнство Бележки Външни препратки Johannes Paul II., Vatikan 1: до 28 септември 1978 2: от 19 април 2005


text: WWW може да се отнася до: www – част от име на конкретна машина (уеб сървър), използвана в системата за имена на домейните и уеб адресите, World Wide Web – световната информационна мрежа уеб, World Wide Web Consortium – основната организация по стандартизация на уеб.


text: Момо Капор е сръбски писател. Биография Момо Капор е роден през 1937 г. в Сараево. С малки прекъсвания, от 9-годишна възраст живее в Белград. Завършва живопис (1961) в белградската Академия за изобразително изкуство в класа на проф. Нелко Гвозденович. Известен е на югославската читателска аудитория като автор на тридесетина книги – романи, кратки разкази, пътеписи и художествени монографии, както и на приблизително същия брой драматизации. Произведенията му години наред са в списъците на югославските бестселъри. Литературните критици и теоретици го считат за един от родоначалниците на „джинс-прозата“ в бивша Югославия, изтъквайки неговото майсторство в овладяване на кратките литературни форми. Творчество Той е автор на романите „Фолиранти“, „Провинциалист“, „Ада“, „Зое“, „Уна“, „От седем до три“, „Книга за оплаквания“, „Зеленото сукно на Монтенегро“, както и на двутомната хроника „Бележките на една Ана“ и „Хей, не съм ти разправяла за това!“. Неговите разкази и новели са събрани в множество сборници: „И други разкази“, „Лански снегове“, „101 разказа“, „Тя“, „Off разкази“, „Най-хубавите години и други разкази“, а пътеписите му са публикувани в книгата „Скитам и разказвам“. „Ало, Белград“ е заключителната част на трилогията документални разкази за белградчани, техния град и живот в него, в която влизат още и книгите „Изток – Запад“ и „011“, публикувани в едноименната рубрика на страниците на вестник „Политика“. В христоматията „Сантиментално възпитание“, освен изчерпателната студия за книгите, които са оказали влияние върху неговото поколение, публикува и сто откъса от тези произведения и сто кратки есета за тях. Книгата му за деца и възрастни „Саня“, която е под формата на поетична книжка с картинки, днес се счита за своеобразна култова книга за млади. Подобна е и книгата „Леро – царят на пеперудките“, писана и рисувана повест за бедно херцеговско момче, което в Белград става прочут майстор в изработването на папийонки. В книгата „Сто седмици блокада“ (1994), авторът публикува хроника на блокадата, под която се оказа неговата страна. „Спомените на един рисувач“ представляват комбинация от мемоарна проза, документален роман и художествена есеистика. Момо Капор е и автор на голям брой документални филми и телевизионни предавания, а по негови сценарии са снимани и няколко пълнометражни игрални филма. Неговите романи „Уна“ и „Книга за оплаквания (Досието Шломович)“ са екранизирани; първият – под същото заглавие, а вторият – като „Дарител“. Илюстрирал е голям брой свои и чужди книги и е правил изложби както в страната, така и в галерии в Ню Йорк, Бостън, Женева, Брюксел. Превеждан е на френски, немски, полски, украински, чешки, унгарски, шведски и български език. Сборникът разкази „Смъртта не боли“ се ражда по време на военните събития в Босна, Херцеговина и Краина, където Момо Капор е военен репортер, а романът „Хубав ден за умиране“ е писан по време на седемдесет и осемте дена бомбардировки над Белград. „Сараевската трилогия“, съставена от романите „Пазителят на адреса“, „Последният полет за Сараево“ и „Хроника на изгубения град“ е писана почти тридесет години – времето, през което на нейния автор е била отнета възможността да види родния си град, от който пристига в Белград като деветгодишно момче. Тази трилогия обхваща времето от младостта на писателя до художественото му съзряване („Пазителят на адреса“), периода на последната война („Последният полет за Сараево“) и накрая – окончателното загубване на този красив и мъгловит котловинен град, чиито мириси, лица и места се преплитат във всеобщото изгнаничество в „Хроника на изгубения град“. Външни препратки Игор Мандич, Градската митология в прозата на Момо Капор Югославски писатели Сръбски автори на разкази Сръбски романисти Сръбски сценаристи Сръбски журналисти Военни кореспонденти Колумнисти Сръбски мемоаристи Сръбски художници Родени в Сараево Починали в Белград Починали от рак


text: Кратно се нарича цяло число, което се дели на друго число без остатък. Определение: Едно цяло число c се нарича кратно на друго цяло число a, ако съществува такова цяло число b, така че c = a × b. Например числото 32 е кратно на 2, 4, 8, 16 (1 и 32 са „тривиални“, тъй като всяко число се дели на 1 и на себе си), а числата 1, 2, 4, 8, 16 и 32 са делители на 32. Число, което е кратно само на 1 и на себе си, се нарича просто число, а което е кратно на поне едно просто число по-малко от него се нарича съставно число. Четност Четността е особен случай на кратност на числото 2, т.е. числата, при чието деление на 2 се получава друго цяло число без остатък, са четни. Вижте също Най-малко общо кратно Източници Теория на числата


text: Езикознанието (или още лингвистиката) е наука, изучаваща естествените езици. Тя обхваща няколко подобласти, най-общо разделяни на изследване на структурата на езика (граматика) и на смисъла на езиковите единици (семантика и прагматика). Най-често се приема, че езикознанието спада към социалните и хуманитарните науки, но то е сложна дисциплина, която включва много поддисциплини, като някои от тях използват методи от естествените науки (например фонетиката и лингвоакустиката разчитат на изследвания по физика (включително биофизика и психофизика)) и от формалните науки (например в езиковата морфология, в компютърната лингвистика и в математическата лингвистика намират приложение методи от логиката, математиката и информатиката). Граматиката включва морфологията (образуването и състава на думите), синтаксиса (правилата, по които думите се съчетават в изрази и изречения) и фонологията (звуковите системи и абстрактните звукови елементи). Фонетиката е свързана с фонологията, клон на езикознанието, занимаващ се със свойствата на говорните звуци (фонеми), неговорните звуци и механизмът, по който те се създават и възприемат. Други подобласти на езикознанието са еволюционната лингвистика (изучава произхода на езиците), историческата лингвистика (промените в езиците), социолингвистиката (връзката между вариантите на езика и структурата на обществото), психолингвистиката (психологическото интерпретиране на езика), невролингвистиката (физиологичното интерпретиране на езика в мозъка) и други. Историческо развитие и школи Макар че изучаване на езика имаме още от времето на Аристотел, съвременната наука за езика се развива от ренесансовия бум на хуманитарните науки, като тогава названието е било филология, което в България днес е придобило по-общ смисъл на университетска дисциплина на изучаване на език и литература. Първото текстово споменаване на думата „филология“ датира от 1716 г., а лингвист, като някой, който изучава езика, датира от 1641, а първо споменаване на лингвистика има от 1847. Основните принципи на съвременното езикознание започват да се изясняват още през 19 в. Ян Бодуен дьо Куртене изгражда първата теория за фонемата. Смята се, че Фердинанд дьо Сосюр е основател на системно-структурния подход и синхронизма в езикознанието. В първата половина на 20 в. е оформен сбор от много школи, представящи структурното езикознание, което разчленява езика на слоеве, всеки от които се изучава от дадена дисциплина. Едно от основните негови направления е Функционалната лингвистика (Пражки лингвистичен кръжок, Вилем Матезиус, Андре Мартине, Роман Осипович Якобсон, княз Николай Сергеевич Трубецкой), която разглежда езиковите явления от гледна точка на функцията, която изпълняват, без да се пренебрегва смисловата им страна. Глосематиката (Копенхагенска школа) разглежда езика като система на „чисти отношения“, без оглед на материалната субстанция. Трето голямо направление е американският структурализъм, насочен утилитарно в своите езиковедски изследвания – дескриптивна лингвистика (Леонард Блумфийлд), генеративна граматика и транформационен анализ (Ноам Чомски). Лондонска лингвистична школа признава за функционално значимо само това, което има формално изразяване. Общо и частно езикознание Виж още Теоретична лингвистика. В езикознанието се изучават общите особености на езика. „Общото езикознание“ изследва „същността и природата на езика“ (понятия като същност и природа на каквото и да е било са отхвърлени от модерната философия – виж деконструкция и Дерида в частност по въпроса същност и природа на езика); „проблема за произхода“ (Шлайхер); общите закони на „развитие и функциониране на езика“; проблема за „връзката между език и общество“, „език и мислене“ (виж статията за Език); „произход и развитие на писмото“ (Писменост); „езика като знакова система“; намира мястото на езика сред останалите знакови системи (виж семиотика); изучава елементите, от които се изгражда знаковата система; правилата, според които се установяват връзките между елементите на системата, методите за използване и определяне границите на тяхното приложение. Частното езикознание изучава конкретен отделен език или още група от близкородствени езици. Например руски или съответно славянски езици. Начините на изучаване са: „синхронно“ (описателно) – даден език на определен етап от неговия развой, понятие въведено за пръв път от Фердинан дьо Сосюр, (вижте „Структурно езикознание“); „диахронно“ (историческо) – проследява развитието на езика през по-продължителен период от време. В неговите рамки се обособява сравнително-историческото езикознание, което разкрива историческото минало на близкородствените езици по пътя на съпоставянето им. Диахронното изучаване на езика става особено значимо около работите на младограматиците. Тъй като езикознанието или науката въобще за езика съществува още от древността, например – тогава езикът се е изучавал само синхронно; „сравнително“ – обикновено се има предвид сравнително-историческо, но има и сравнително-синхронно. Деление Философия на езика. Изследване на „езика в същността му“ като език-явление и разкриване на началната му природа, разбирана като негова иманентна същност – лингвофилософия, или може също от страна на философията като философия на езика в съчетание с философия на ума (philosophy of mind, UK), лингвономинация (изследва проблемите на означаването; ономасиология), лингвоакустика. Изследване на „езиковата система като структура“, т.е. езика и неговата системно-структурна същност; разкрива се функцията на всеки езиков елемент спрямо останалите – фонология с фонетика; морфология и синтаксис – обединени от граматика, лексикология, семантика. Според различните течения в езикознанието семантика или се поставя извън от или се интегрира в другите големи категории – лексикология, морфология, синтаксис. По същия начин някои лингвисти предпочитат да говорят за морфосинтаксис, отколкото напълно да разделят областите морфология и синтаксис, на базата на които се правят училищните граматики. Класически се говори за нива на езика – лексикално, морфологично и т.н. И тези нива се изучават от съответните дисциплини. Стилистика – изследва „езиковите единици във функционален план“ (начин на използване и разслояване) и реализацията им на речеви единици (като резултат на подбор) – функционална стилистика (изследва и описва системата от стилове на езика), лингвостилистика (стилистика на езиковите единици), текстостилистика, стилистика на художествената реч. Изследване на езика в неговите „съотношения с други системи“ – неезикови (социални, психофизиологични), езикообслужващи (жестове и мимики, писменост), езикоподобни (изкуствен език) – социолингвистика, психолингвистика, лингвистична география (ареална лингвистика/лингвогеография), диалектология, лингвографология, паралингвистика (неезикови средства, участващи в речевото съобщение), интерлингвистика (с предмет изкуствените езици). Изследване на езика в „съотношението му с друг език“ на родствена или неродствена основа – лингвогенеалогия (съпоставя език и език на родствена основа), лингвоконтактология (език/език на контактна основа), лингвотипология (език/език на неродствена основа), класификационна лингвистика (класифицира езиците на неродствена основа), универсална граматика. Методи и приложения Лингвометодология – езикът като обект на лингвистиката се изследва чрез определени методи – компаративна (сравнителна) методика (същността на сравнително-историческия метод, откъм неговата теоретично-приложна същност), математическа лингвистика (възможностите с математически методи да се изучава и описва езика), глотометрия (измерване на езика чрез математически методи), експериментална лингвистика. Приложна лингвистика – възможностите за приложение на постижения на лингвистиката в практиката – традиционно-приложно езикознание (чрез различни конкретни дисциплини се решават практически задачи за използване на езика), съвременно-приложно езикознание, лингводидактика (методика на обучение по роден и чужд език), усвояване на езици, езиково развитие, невролингвистика, компютърна лингвистика. Лингвистична историография – история на езикознанието. Лингвистична систематика – определя езика като предмет на езикознанието, възможните аспекти на неговото изследване като обект, изяснява съотношението между лингвистичните дисциплини и въз основа на определени критерии ги обединява в раздели и клонове. Бележки Литература Владимир Георгиев, Иван Дуриданов. Езикознание: Учебник за университетите. – София: Наука и изкуство, 1959. – 354 с. (първо издание) Victoria Fromkin, Robert Rodman, Nina Hyams. An Introduction to Language. 9th Edition. Cengage Learning, 2010. ISBN 978-1-4282-6392-5. Мария Попова, Борислав Попов, Екатерина Петкова, Кристияна Симеонова, Адриана Христова. Терминологичен речник по хуманитарни науки.Издателство „Наука и изкуство“. С., 2007, 497 стр. Лилия Илиева. Увод в общото езикознание. Благоевград, Университетско издателство „Неофит Рилски“, 2000 г. Вижте също Език Книжовен език Дума Лингвистични методи Част на речта Външни препратки Българска електронна лингвистична библиотека linguistlist.org


text: Старобългарският език е най-ранният писмено засвидетелстван славянски език. В старите паметници първоначално е наричан (славянски език), а впоследствие (български език). Извън България е известен с наименования като староцърковнославянски, старославянски и др. Църковнославянският език, развил се от старобългарския, и до днес е каноничният език на православните славянски църкви и се употребява в различни униатски църкви. Старобългаристика От изследователите този език е наричан различно. Йерней Копитар и Франц Миклошич го наричат „старословенски език“, тъй като в първите писмени паметници те са търсели черти от славянския диалект в Панония. А. Х. Востоков въвежда през 1820 г. термина „старославянски език“, който днес е най-използваният термин в рускоезичната научна литература. Аналогично са образувани наименованията фр. le vieux slave, лат. palaeoslavica. Йозеф Добровски в „Institutiones linguae slavici dialecti veteris“ (Студия върху стария диалект на славянския език) (1822) открива в този език „старосръбско наречие“. Но още в първата половина на XIX век Юрий Венелин (1829), Аугуст Шлайхер, Мартин Хатала и Леополд Гайтлер виждат, че езиковите особености на първите славянски книжовни произведения са еднакви с чертите на българския език. Те въвеждат наименованието „старобългарски език“ (рус. древнеболгарский, нем. Altbulgarisch), възприето изцяло в България. В съвременното езикознание освен термина „старобългарски език“ са разпространени и названията „старославянски език“ и „староцърковнославянски език“. Според Венелин: „Кирил и Методий превели Св. Писание не на някакъв друг език, а само и единствено на български, именно на български, или, което е същото, църковният език, използван днес в Русия, Унгария, Сърбия, Далмация и в самата България, е български език...“ Някои учени са на мнение, че науката за този език трябва да изследва само паметниците от т.нар. „канон“, т.е. езика на произведенията, най-тясно свързани със св. Кирил и Методий и книжовната им дейност, противопоставяйки се на езика на произведенията, произлезли от българските просветно-културни кръгове. Не са запазени произведения от ръката на двамата братя, а т.нар. „канон“ се открива в паметници, отстоящи най-малко 50 – 60 години от времето на първоучителите. За това време са настанали някои промени не само в говоримата, но и в писмената реч. Следователно езикът на Кирил и Методий може да бъде реконструиран приблизително по преписите на произведенията им, но достоверността на реконструкцията на техния език няма абсолютни документални доказателства, както и на по-ранния праславянски език. Поради тези причини езикът на първите славянски писмени паметници не следва да бъде наричан с термина „Кирило-Методиев език“. Що се отнася до термините „старославянски“ и „староцърковнославянски“, те също не отговарят на същността и етническата основа на този език. Направени са много изследвания и българската етническа основа на езика от достигналите до нас първи славянски ръкописи не може да бъде оспорвана. Доказателства за българската етническа основа на тези паметници се откриват в областта на фонетиката (в рефлексите на праславянските съчетания *tj, *gtǐ, *ktǐ, *dj и в широкия гласеж на ятовата гласна), в областта на лексиката (в заемките на някои гръцки думи от народния гръцки език, с който само българските славяни са били в пряк контакт; това са думи като (събота) от σάμβατο, а не от σάββατον) и в областта на синтаксиса: 1) употреба на дателен притежателен падеж при лични местоимения и съществителни: , ; 2) описателно бъдеще време с глагол ; 3) употреба на сравнителна форма (по-малък) в значение на „по-млад“. Езикът на паметниците, произлизащи от българските земи след XII век, в световната славистика единодушно, без уговорки се нарича „среднобългарски“. Съществуването на среднобългарски и новобългарски език по необходимост води до извода, че тези два периода от развоя на българския език са били предхождани от един първи период, поставил началото на писмения български език. Несъмнено този първи период трябва да отговаря и на началото на славянската писменост. Следователно най-точно и научно обосновано е езикът на първите славянски ръкописи да се нарича „старобългарски“, а не „старославянски“, нито „староцърковнославянски“, тъй като в тази епоха отделните славянски езици са имали вече обособен облик. Терминът „старославянски“ може да доведе до погрешни изводи, че този език е или изкуствен общославянски книжовен език, или че това е праславянският език, засвидетелстван писмено. Терминът „староцърковнославянски“ навежда на мисълта, че този език е служил само за църковни (религиозни) цели, а не за обществено-политически и културни нужди. Що се отнася до опонирането на термина „старобългарски език“ с твърдението, че може да се стигне до смесване с езика на Аспаруховите сънародници, то не може да бъде убедително, тъй като последният бива наричан в науката „прабългарски“ (протобългарски, първобългарски). Следователно: Науката за старобългарския език има за предмет изучаването на езика на първите славянски писмени паметници, т.е. сравнително-историческата реконструкция на старобългарската граматика (на езика, възникнал през IX век и оставил паметници от X–XII век). При изследването на старобългарския език трябва да се имат предвид езиковите му средства, развитието им от праславянския език до първото им писмено засвидетелстване, степента на диалектната диференциация в късния праславянски, в старобългарския и в новобългарския език, литературните стилове и школи в старобългарския език; тоест по-широкото разглеждане на старобългарския език, извън рамките на „канона“. Затова старобългаристиката не може да няма връзки и с други научни дисциплини, на първо място с общото и индоевропейското езикознание. Старобългарският език, благодарение на древността си, наред със санскрит, гръцкия, латинския, готския и други древни писмени индоевропейски езици, дава изключителен материал при реконструкцията на т.нар. индоевропейски праезик, незасвидетелстван писмено. Изучаването на старобългарския език лежи в основата на цялата славистика, за която делото на първоучителите Константин-Кирил Философ и Методий е от първостепенно значение. Старобългарският език първо служи при възстановяването на предполагаемия праславянски език. От него се изхожда и при сравнително-историческото проучване на славянските езици. В него се отразява мисленето и светогледа на говорещия на него народ. Той е огледало и на социалната история и етногенезиса на българския народ в древността. Това се открива най-вече в лексиката. Старобългарският език е ценен източник за изследователите на етническата и социалната история на българите. Археологията и старобългарският език са свързани, тъй като са открити повече от трийсет епиграфски паметника с надписи на този език. Изследователите на старата българска литература имат нужда от задълбочени познания за езика на първите паметници в цялото му богатство и сила, за да могат да получат вярна представа за художествения принос на старобългарските автори и преводачи. В изследването на старобългарския език оказват помощ научни дисциплини като топономастика, диалектология и лексикология, включени в балканското и славянското езикознание, защото именно в диалектите и изобщо в езиците на балканските народи са се запазили много славянски думи (с произход от българските славяни), които имат звучене по-близко до старобългарското – със запазени носовки и неметатезирани групи с плавни съгласни и др. Българската топонимия и диалекти също дават (след строго научни изследвания) много данни за старобългарския език, дори и за предписмения му период (например топонима Варна с неметатезирана група CorC). История Изграждане Докато за историята на българския език и българските народни говори, за славянското и индоевропейското сравнително-историческо езикознание езикът на старобългарските паметници има значение като отражение на един народен език, говорен от древно славянско население през Средновековието, то за историята на книжовните езици, за историята на културата и литературата старобългарският език представлява голям интерес като език на една стара писменост. Старобългарският език, след старогръцкия и латинския, е третият език, който през средните векове в Европа е бил употребяван в богослужението и администрацията и на който е била създадена поезия, философска, научна и юридическа литература. Създаден на народна основа, старобългарският език като всеки книжовен език е трябвало да бъде обогатен и приспособен да изпълнява сложни функции. Нужни са били нови думи за абстрактни понятия, нужни са били и много нови религиозни, философски, научни, етически, административни термини. Обогатяването на народния език е ставало главно по три начина: 1) Обогатяване с ново значение на съществуващи народни думи. Така например думата първоначално е имала конкретното значение „осветяване“, „просветване“. В старобългарските паметници се открива само нейното абстрактно значение. В нов смисъл се употребяват многобройни подобни думи, най-често отглаголни съществителни: , („превод“), . В християнски смисъл се е променило значението на думи като , , , , и др. 2) Заемане на чужди думи. Една голяма част от старобългарската книжнина представлява преведена от гръцки църковна литература и произведения на византийските писатели. Това довежда до появата на редица гръцки думи или латински и еврейски думи, приети чрез гръцкия език. Гръцки думи са например , , , , . От еврейски произход са думи като , , („дявол“). От латинския език също проникват думи (част от тях са заети по време на мисията на светите братя Кирил и Методий сред западните славяни). Примери: („данък“); („стража“); („просфора, обреден хляб“). 3) Създаване на нови думи. Чуждите думи са били избягвани чрез създаването на нови думи. Сред много от често употребяваните думи в нашето съвремие са и такива, които са възникнали в най-ранния период на формирането на старобългарския език. Такива са например днешните думи благодаря (), благодетел, благодат, светлозарен, безсмъртие, самовластен, лицемер, невъзможно, неръкотворен, милосърдие, недоумение и много други. Голяма част от тях са преводи от гръцки: е буквален превод на гръцката κακαῦρνος; съответства на гр. ἀγαθοποεῖν; е превод на гр. εὐγενής. Наред с гръцките думи , , , в съчинението „Сказание за буквите“ от Черноризец Храбър се откриват следните славянски думи: („земемерство“, „геодезия“); („двугласна“, „дифтонг“). Развитие Успоредно с останалите славянски езици, след XII век старобългарският език претърпява значителни промени, отразени съвсем оскъдно в писмените паметници. Беглото отразяване на фонетичното и морфологичното развитие на езика в паметниците с религиозен характер се дължи на силното влияние на кирило-методиевата традиция в средновековна България. В светски документи (грамоти на българските царе), надписи-графити, приписки (Битолски триод), паметници със светско съдържание („Троянска повест“), както и в някои произведения с религиозен характер (Добрейшово евангелие, преписа на „Шестоднев“ от 1263 г.) тези изменения се долавят по-ясно. Между XII и XV век промените в старобългарския език засягат предимно следното: Еровете в слабо положение (пред сричка, несъдържаща ерове, и в края на думата) загубват звуковата си стойност, а в останалите случаи се изясняват: ъ > о/ъ, ь > ъ/е. Така се появяват нови групи съгласни, които са нехарактерни за най-древните старобългарски паметници: > ; > . Смесване на носовките: носовите гласни (, ) изравняват гласежа си след меки съгласни, а в някои говори съвсем изгубват носовия си призвук и се стига до характерната за паметниците от XIII–XIV век безразборна употреба на буквите и . Разпад на склонението: Изместване на старобългарските падежни форми за родителен и местен падеж от съчетания на предлог с винителен или дателен падеж. Показателните местоимения в задпоставно положение започват да се развиват като склоняем определителен член, макар че употребата му все още не е напълно граматикализирана. Употреба на кратките форми на дателен падеж за изразяване на притежание. Сегашните деятелни причастия (, ) и миналите деепричастия (, ) започват да се използват все по-малко. Само миналите свършени деятелни причастия (, ) продължават да се употребяват често. Изчезва сегашното страдателно причастие (, ). Супинът е заместен напълно от инфинитива, който към XIV–XV век започва да се замества от съчетанието да + лични глаголни форми. Бъдеще време се изразява чрез личните форми на сегашното време на глагола + инфинитив, а впоследствие от да-конструкция с лични глаголни форми (). Формите на минало несвършено време започват да се образуват не от инфинитивната форма, а от основата за сегашно време: > ; > . Променят се окончанията на формите на минало свършено време под влияние на морфологични аналогии. Започва образуване на ново глаголно спрежение с окончание -м за 1 л. ед.ч. по аналогия със старите атематични глаголи: > ; > ; > ; > . Развитие на нови местоименни форми с помощта на анафорични частици: тъ + и > тои; сь + и > сеи; които, тогова, този. След XV век се развива като отделна морфологична категория и миналото несвършено деятелно причастие (носел, четял). Първите паметници на новобългарски език са дамаскините от XVII–XVIII век. Главни особености Най-ранните писмени паметници на старобългарски език са от X–XI век (надпис на чъргубиля Мостич, Ананиев надпис). През IX–XI век езикът е съвсем близък до останалите славянски езици, поради което старобългарските църковни текстове се използват от други славянски народи като руси и сърби със съвсем малки изменения: Остромирово евангелие от 1056 г. и Симеонов сборник 1073/6 г. за руска редакция; Мирославово евангелие от XII век за сръбска редакция. Старобългарският език в периода IX–XI век притежава следните най-важни особености. Фонетика Запазване на праславянската система от гласни звукове, включително: еровите гласни (, ); носовите гласни (, ). Почти не са засегнати от нови морфологични аналогии резултатите от третата палатализация: < *vidjon (новобълг. (да) видя); (новобълг. наричам). В сила е законът за отворените срички. Широк изговор на дългото ē (). Особен рефлекс на праславянските съчетания *tj, *dj > шт, жд. Морфология Налице е богата именна система (която в повечето съвременни славянски езици е опростена): – тринайсет склонения, класифицирани според индоевропейската и праславянска основа: основи на гласна (-o-, -a-, -ja-, -i-, -u-) и съгласна (-n-, -nt, -men, -s, -r, -ŭ); – седем падежа: именителен, родителен, винителен, дателен, творителен, местен, звателен; – три числа: единствено, двойствено, множествено. Лични местоимения има само за първо и второ лице. В ролята на местоимения за трето лице се използват показателните и , от които произлизат днешните местоимения за трето лице той (книж.) и он (диал.). Ролята на притежателно местоимение за трето лице се изпълнява от възвратното местоимение . Всяко прилагателно име притежава две форми: кратка и дълга (определена). Дългата форма се получава от кратката с добавяне на анафоричното местоимение : > . Кратките форми се скланят като съществителните имена от съответните основи. Първоначално в дългата форма именната и местоименната част се скланят поотделно, но впоследствие се сливат и образуват нов тип склонение. Налице е богата глаголна система (4 спрежения на тематичните глаголи и друго за малкото на брой атематични глаголи, форми за двойствено число, 6 времена, 2 глаголни вида – свършен и несвършен). Употребяват се 3 прости глаголни времена – сегашно, минало свършено (аорист), минало несвършено (имперфект); и по-рядко 3 сложни глаголни времена – минало неопределено (перфект), минало предварително (плусквамперфект), бъдеще предварително. Бъдещето време се изразява с формата за сегашно време на глаголи от свършен вид, както и в повечето съвременни славянски езици. Старобългарският език познава 3 наклонения (изявително, повелително и условно). Индоевропейското подчинително наклонение (конюнктив) е изгубено напълно, както и индоевропейският страдателен залог, изразяван посредством възвратнопричастни форми. Налице са разнообразни нелични глаголни форми: инфинитив (); супин (); сегашно деятелно причастие / деепричастие ( / ); сегашно страдателно причастие (); минало / свършено деепричастие ( / ); минало страдателно причастие (); минало свършено деятелно причастие (). Писменост Примери Вижте също Редакции на старобългарския език Старобългарски писмени паметници Старобългарска азбука Литература Граматика на старобългарския език, БАН, София, 1993 Увод в изучаване на южнославянските езици, БАН, София, 1986 Велчева, Боряна. Старите български ръкописи и техният език (Библиотека Родна реч омайна). София, 1983, стр. 32 – 49 Гълъбов, Иван. Старобългарски език с увод в славянското езикознание, София, 1980 Добрев, Иван. Старобългарска граматика – теория на основите, София, 1982 Дуриданов, Иван. Граматика на старобългарския език. Фонетика. Морфология. Синтаксис. (Гл. ред. и автор) – София, 1991, стр. 16, 87 – 97, 538 – 539, 549 – 557 Дуриданов, Иван. Старобългарският език в синхрония и диахрония. В: Славянска филология: Т. 19. Езикознание. – София, 1988, стр. 5 – 18 Милетич, Любомир. Старобългарска граматика с кратък сравнителен оглед към новобългарския език. За средните учебни заведения. Девето издание. София, Държавна печатница, 1923 djvu файл на сайта miryan.org Мирчев, Кирил. Старобългарски език – кратък граматичен очерк, София, 1972 Младенов, Стефан. История на българския език, БАН, София, 1979 | Прочетете книгата онлайн Vittore Pisani. „Old Bulgarian Language“. Sofia, Bukvitza , 2012. ISBN 978-954-92858, English, Bulgarian, Italian Източници Външни препратки Най-важни синтетични ръководства по старобългарски


text: Павел Николаевич Яблочков (14 септември 1847 - 31 март 1894) е руски електроинженер и изобретател. Роден е в село Жадовка (днес Яблочково), Сердобски уезд, Саратовска губерния (днес в Сердобски район, Пензенска област), получава образованието си в Санкт Петербург. През 1871 г. той е назначен за директор на телеграфните линии между Москва и Курск, но през 1875 г. се оттегля от този пост, за да се посвети на изследователска дейност върху електрическо осветление чрез дъгови лампи, която той вече бил започнал. През 1876 г. отива в Париж, до края на същата година изобретява прочутите „свещи на Яблочков“. Неговата система за осветление става много популярна, но нейното място било постепенно изместено и повече не се използва. Яблочков прави и други електрически изобретения, но умира в бедност в Русия на 31 март 1894 г. Идеята за трансформатор е дадена и използвана за пръв път през 1876 г. от него във връзка с необходимостта от „делене на светлината“ при употребата на неговите „свещи на Яблочков“. Трансформаторът на Яблочков наподобява индукционна бобина. Бележки Починали в Саратов Хора от Пензенска област Руски електроинженери Руски изобретатели Радиоинженери Руски масони


text: Ъптон Синклер (1878 – 1968) е американски писател, чиито произведения отразяват социалистическите му възгледи. През 1930 г. Синклер заявява: „Моята кауза е каузата на човек, който не е бил победен досега и чието съществуване има една-единствена, от Бога дадена, свещена цел“. Един от най-известните му романи е „Джунглата“ (1906). Публикуването му става повод за правителствено разследване на условията в месопреработвателните фабрики на Чикаго. Произведенията на Синклер се четат и днес, когато писателите с леви убеждения не са особено популярни нито на Запад, нито на Изток. Биография и творчество Ъптон Синклер е роден в Балтимор, Мериленд. Десет години след раждането му семейството се премества в Ню Йорк. Бащата е алкохолик и човек на живота, майката – пълна негова противоположност – притеснителна, мрази алкохола, не пие дори чай и кафе. Животът им е труден и несигурен. Подрастващият Синклер намира утешение в книгите. Започва да пише още на 15-годишна възраст. С писане на хумористични и публицистични материали сам се издържа в Ню Йорк Колидж. През 1897 г. влиза в Колумбийския университет, като всяка седмица пише по една новела за различни младежки списания. „Имах две секретарки на пълно работно време. Единият ден им диктувах, на другия ги оставях да препишат стенографските си записки“, разказва по-късно Синклер. По същото време учи френски език самостоятелно и само след шест седмици започва да чете френски автори в оригинал. Продуктивността на Синклер е голяма през целия му живот – публикувал е почти 100 книги. През 1900 г. Синклер се жени за Мета Х. Фулър; дъщеря на приятелка на майка му. Бракът е нещастен и завършва с развод през 1911 г. В романа „Пролетно време и жътва“ (Springtime and harvest) (1901 г., второ издание под заглавие „Цар Мидас“) Синклер разказва историята на двама безпарични влюбени. Финансовите затруднения на Синклер, особено след раждането на сина му Дейвид, идват най-вече от категоричния му отказ да изкарва пари по друг начин, освен с писане. „Дневникът на Артър Стърлинг“ (1903) е роман за проблемите на един отхвърлен поет, отразяващ личните преживявания на Синклер. През 1904 г. писателят започва да чете „Апел към разума“ – популистки социалистически седмичник и се ориентира към реалистичен стил. Макар често да е характеризиран като „революционер“, Синклер никога не е бил комунист. Нещо повече, през 1934 г. – точно когато левите идеи печелят все повече привърженици в САЩ – Синклер напуска социалистическата партия. Пробивът за Синклер идва през 1906 г. с романа „Джунглата“ – натуралистично описание на лошата хигиена и тежките условия на труд в месопреработвателните фабрики на Чикаго. Йургис Рудкус, главният герой, е млад литовски емигрант, който пристига в Америка с мечти за свобода и големи възможности. Йургис започва работа в прочутите чикагски кланици. Отначало е доволен и се учудва, когато работниците около него казват, че мразят работата си. Постепенно Йургис загубва оптимизма си сред мръсотията в цеха и мизерията на работническата надница. В края на романа главният герой става социалист. Книгата донася слава и пари на Синклер и води до приемането на нов Закон за чистотата на храните през 1906 г. Президентът Теодор Рузвелт получава по 100 писма на ден, в които се настоява за реформи в месната промишленост, а Синклер е извикан в Белия дом. С постъпленията от романа Синклер основава социалистическа комуна за писатели. Комуната изгаря при пожар следващата година. Останал отново без пари, при това страдащ и от стомашни проблеми, Синклер се увлича по учението на Бернар Макфадън и цял живот остава привърженик на необичайни хранителни навици. „Джунглата“ дава тон за следващите произведения на Ъптон Синклер. Своите естетически разбирания Синклер излага в „Изкуството на Мамона“ (Mammonart) (1925) – история на връзките между хората на изкуството и управляващите, в която той заявява, че цялото изкуство е пропаганда. Следват книги, които анализират групи от хора, промишлени отрасли и цели региони. „Метрополис“ (The Metropolis) (1908) е портрет на модното нюйоркско общество. „Цар Въглен“ (1917) е история на миньорската стачка през 1914 г., когато заможен млад човек се изказва в защита на работническите профсъюзи. „Петрол“ (1927) се счита за една от най-добрите книги на Синклер. Бъни Рос – главният герой, е син на богат нефтен магнат, а приятелят му – Пол Уоткинс е син на беден животновъд, който отглежда кози. Бъни става „червен милионер“, а Пол – ръководител на стачка. „Бостън“ (1928) е за съдебния процес Сако-Ванцети, предизвикал гневни изблици и протести из цялата страна през 1920 г. Много други писатели също се изказват в защита на двамата екзекутирани имигранти анархисти. По време на Първата световна война Синклер се изказва в защита на участие на САЩ в конфликта. По-късно променя възгледите си за войната. По време на Студената война започва кореспонденция с Алберт Айнщайн и Робърт Опенхаймер, за да напише роман за атомната бомба. „Човекът е странно животно, създаващо си още по-странни представи само за себе. Обиден от маймунския си произход, той се опитва да отрече животинската си природа и се мъчи да се убеди, че нито е ограничен от слабостите си, нито го засягат последствията.“ („Ползата от религията“, 1918) През 1912 г. Синклер пътува из Европа със своя син. След завръщането си в Америка, се жени за Мери Крег Кимброуит, с която живее до смъртта ѝ през 1961 г. Третата му съпруга, Мери Елизабет Уилис, умира през 1967 г. През 1934 г. Синклер се кандидатира за губернатор на Калифорния. Събира 900 000 гласове, но не спечелва изборите. Противникът му, консерватор, организира кампания срещу него, като го нарича поддръжник на свободната любов и радетел за национализация на децата. До края на 30-те години Синклер се занимава не само с писане. Той експериментира с телепатия и написва книга за психичните феномени – „Мисловно радио“ (Mental Radio) (1930). Сергей Айзенщайн, който се опитва да снима филми в САЩ и Мексико, намира спонсор в лицето на Синклер. Заедно започват филма „Вива Мексико“, но после се скарват. „Кралят на колите“ (The Flivver King) (1937) – един от най-значимите романи на Синклер от 1930-те, е използван от профсъюзите по време на кампанията срещу Форд Мотър Къмпани. През 1940-те Синклер отново печели широка читателска аудитория с многотомното си произведение „Лани Бъд“, обхващащо 11 съвременни исторически романа с общо над 10 000 страници. Главният герой – син на военен магнат, винаги успява да се озове в центъра на важни исторически събития. Той обикаля света и се среща с Хитлер, Гьобелс, Херман Гьоринг и Франклин Рузвелт. Първата книга от поредицата, „Краят на света“ (1940) описва събитията в живота на Бъд между 1913 и 1919 г. Клемансо, Лойд Джордж и Удроу Уилсън са сред реалните исторически личности в романа. В „Между два свята“ (1941) Лани Бъд интервюира Мусолини и чете „Държавата и революцията“ на Ленин. „Зъбите на дракона“ (1942) е за възхода на нацизма в Германия. Този роман печели наградата Пулицър през 1943 г. – единствената голяма награда на Синклер. Последният роман „Завръщането на Лани Бъд“ (1953) описва враждебните настроения на САЩ срещу Съветска Русия. През 1960 г. Синклер публикува „Моят живот в писма“ (My Lifetime In Letters), а автобиографията му излиза през 1962. „В политиката и икономиката“ казва той, „вярвам в същото, в което съм вярвал през цялото време, откакто открих социалистическото движение в началото на века“. Синклер умира в съня си на 25 ноември 1968 г. Ръкописите му се съхраняват в библиотеката на университета в Индиана. Градът, номинално управляван от народа, се управляваше от олигархия бизнесмени. Огромна корумпирана армия осъществяваше трансфера на властта. Два пъти годишно, по време на изборите през пролетта и есента, милиони долари се осигуряваха от бизнесмените и изхарчваха от тази армия. Провеждаха се събрания, свиреха оркестри, свистяха ракети, раздаваха се тонове документи и резервоари напитки и десетки хиляди гласове се купуваха в кеш. И тази корумпирана армия трябваше, разбира се, да се издържа през цялата година. Лидерите и организаторите се издържаха директно от бизнесмените, градските съветници и законодатели – чрез подкупи, партийните представители – от сумите за кампаниите, лобистите и адвокатите на корпорациите – под формата на заплати, предприемачите – с работа, профсъюзните лидери на работниците – със субсидии, а вестниците – с реклама. (от „Джунглата“, 1906 г.) Произведения Литературни творби Courtmartialed (1898) Saved By the Enemy (1898) The Fighting Squadron (1898) A Prisoner of Morro (1898) A Soldier Monk (1898)) A Gauntlet of Fire (1899) Holding the Fort (1899) A Soldier's Pledge (1899) Wolves of the Navy (1899) Springtime and Harvest – (1901) – издаден и като „King Midas“ The Journal of Arthur Stirling (1903) Off For West Point (1903) From Port to Port (1903) On Guard (1903) A Strange Cruise (1903) The West Point Rivals (1903) A West Point Treasure (1903) A Cadet's Honor (1903) Cliff, the Naval Cadet (1903) The Cruise of the Training Ship (1903) Prince Hagen (1903) Manassas: A Novel of the War – (1904) – издаден и като „Theirs be the Guilt“ A Captain of Industry (1906) The Jungle (1906) The Overman (1907) The Industrial Republic (1907) Уолстрийт, The Metropolis (1908) The Money Changers (1908) Samuel The Seeker (1910) Love's Pilgrimage (1911) Damaged Goods (1913) Sylvia (1913) Sylvia's Marriage (1914) Цар въглен, King Coal (1917) The Goslins (1918) Джими Хигинс, Jimmie Higgins (1919) Debs and the Poets (1920) 100% (The Story of a Patriot (1920) The Spy (1920) The Book of Life (1921) They Call Me Carpenter: A Tale of the Second Coming (1922) The Millennium (1924) The Goslings (1924) Mammonart (1925) Spokesman's Secretary (1926) Money Writes! (1927) Петрол, Oil! (1927) Boston 2 vols. (1928) Mountain City (1930) Римски празник, Roman Holiday (1931) The Wet Parade (1931) American Outpost (1932) The Way Out (1933) Immediate Epic (1933) The Lie Factory Starts (1934) The Book of Love (1934) Depression Island (1935) Co-op: a Novel of Living Together (1936) Гномобил, The Gnomobile (1936, 1962) – повест за деца Wally for Queen (1936) Те не ще минат!, No Pasaran!: A Novel of the Battle of Madrid (1937) Кралят на индустрията, The Flivver King: A Story of Ford-America (1937) Little Steel (1938) Our Lady (1938) Expect No Peace (1939) Marie Antoinette (1939) Telling The World (1939) Твоят милион долари, Your Million Dollars (1939) World's End (1940) World's End Impending (1940) Between Two Worlds (1941) Dragon's (1942) Wide Is the Gate (1943) Presidential Agent, 1944) Dragon Harvest (1945) A World to Win (1946) A Presidential Mission (1947) A Giant's Strength (1948) Limbo on the Loose (1948) One Clear Call (1948) O Shepherd, Speak! (1949) Another Pamela (1950) Schenk Stefan! (1951) A Personal Jesus (1952) The Return of Lanny Budd (1953) The Cup of Fury (1956) What Didymus Did (1954) Theirs be the Guilt (1959) Affectionately Eve (1961) The Coal War (1976) Автобиографии The Autobiography of Upton Sinclair – с Maeve Elizabeth Flynn III. (1962) My Lifetime in Letters (1960) Документалистика Good Health and How We Won It: With an Account of New Hygiene (1909) The Fasting Cure (1911) The Profits of Religion (1917) The Brass Check (1919) The McNeal-Sinclair Debate on Socialism (1921) The Goose-step: A Study of American Education (1923) Letters to Judd, an American Workingman (1925) Mental Radio|Mental Radio: Does it work, and how? (1930, 1962) Upton Sinclair Presents William Fox (1933) We, People of America, and how we ended poverty: a true story of the future (1933) I, Governor of California (and How I Ended Poverty (1933) The Epic Plan for California (1934) I, Candidate for Governor (and How I Got Licked (1935) Epic Answers|Epic Answers: How to End Poverty in California (1935) (1934) What God Means to Me (1936) Upton Sinclair on the Soviet Union (1938) Letters to a Millionaire (1939) Пиеси Plays of Protest: The Naturewoman, The Machine, The Second-Story Man, Prince Hagen (1912) The Pot Boiler (1913) Hell: A Verse Drama and Photoplay (1924) Singing Jailbirds: A Drama in Four Acts (1924) Bill Porter: A Drama of O. Henry in Prison (1925) The Enemy Had It Too: A Play in Three Acts (1950) За него William A. Bloodworth, Jr., Upton Sinclair. Boston: Twayne Publishers, 1977. Lauren Coodley, Upton Sinclair: California Socialist, Celebrity Intellectual. Lincoln, NE: University of Nebraska Press, 2013. Ronald Gottesman, Upton Sinclair: An Annotated Checklist. Kent State University Press, 1973. Harris, Leon. Upton Sinclair, American Rebel. New York: Thomas Y. Crowell Co, 1975. Mattson, Kevin. Upton Sinclair and the Other American Century. Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2006. Jon A. Yoder, Upton Sinclair. New York: Frederick Ungar, 1975. Източници Външни препратки Американски писатели Американски романисти Реализъм Носители на награда „Пулицър“ Американски публицисти Американски журналисти Разследващи журналисти Колумбийски университет Диетолози Американски социалисти Членове на Демократическата партия (САЩ) Балтиморци


text: Зоран Кривич () е скандален колекционер на картини от Хърватия. Той е автор и водещ на предаването „ТВ Аукцион“ (TV Aukcija) - в телевизиите „OTV“ (Загреб), „YU Info“ (Белград), „A1“ (Скопие), „M-SAT“ (Варна), както и в Словения, Босна и Херцеговина, Черна гора, Турция и др. Според македонското он-лайн списание „Форум 77“ (16 февруари – 1 март 2001) това е копродукция, в рамките на която Зоран Кривич, колекционер от Загреб, продава картини чрез наддаване по телефона, пробутвайки на зрителите кич-варианти на творби от известни югославски и други (известни и неизвестни) източноевропейски художници. Създател на ТВ „Аукцион“ Според думите на самия Кривич „Аукционът“ бил основан през 1978 г., когато авторът му бил едва на 17 години. В началото бил „радио-аукцион“. Тогава главният маркетингов трик бил размерът на картината. Например „Мерсад Бербер“, картина с размери 90x120 см, и още малко сведения за „замазване на очите“ и въдицата е хвърлена. Едва през 1990-те години Кривич започва да продава чрез телевизионен аукцион. Според писмо на зрител до хърватския „Виестник“ от 10 декември 1998 г., сега вече „става дума за визуална медия, значи има много предимства пред радио-аукциона, защото хората могат да видят за какво наддават, и „жътвата продължава“, хората гледат, но не виждат, а и водещият съвсем не се мъчи прекалено да им обяснява същността.“ Всъщност, Кривич продава т. нар. „авторски копия“, но не казва на зрителите. Разследван на Балканите Зоран Кривич е известен на всички полиции от балканските страни. През декември 1999 г. е възбудено наказателно преследване, респ. образувано е полицейско дознание срещу Зоран К., който показва картините по електронните медии, а ги продава по телефона. Полицейското дознание срещу Кривич извършили служители на Отдела за борба с организираната престъпност към Загребското полицейско управление, въз основа на донесения от двама граждани. Както съобщава Загребското ПУ, Зоран К. договаря по телефона продажбата по време на предаването, а след това на договорения адрес изпраща шофьор, който в колата си има друга картина, а не онази, която зрителят е избрал и купил според договарянето. По време на дознанието бил призован Мерсад Бербер, за да установи, дали става дума за негови графики или за фалшификати, а след сравнителен анализ заключил, че става дума за автентичен фалшификат, като освен това похвалил фалшификатора за достоверността. Кривич се защитава в интервю пред хърватския в. „Национал“, че бил купил творбите на Бербер по каталог и че в серията, отпечатана през 1999 г. имало и няколко фалшиви графики, за които бил готов да върне парите на купувачите. „Картините не купувах директно от Бербер, защото Библиографският институт имаше задължението да продава неговите графики. Така и купих тези творби, за които съм платил по 800–900 марки“ – декларира Кривич. Търсен от Словения От февруари 2002 г. Зоран Кривич е търсен и от словенската полиция „за измами с произведения на изкуството“: „Словенската полиция, поради извършени вече множество наказуеми деяния, свързани с измама, провежда полицейско дознание срещу Зоран Кривич, гражданин на Република Хърватия, собственик на фирмата ЛЕУТ от Трогир. Наказуемите деяния е извършвал с помощта на аукциони, които организирал чрез различни локални радио и ТВ станции в Словения, и като продавал картини на известния художник от Босна и Херцеговина Мерсад Бербер, за които по-късно се оказало, че са фалшификати. Кривич фалшифицирал картини на Бербер с така наречената офсет техника и техника на ситопечат, и ги продавал на различни купувачи като оригинали. Заради подобни наказуеми деяния Зоран Кривич е арестуван от органите на Съюзна Република Югославия, които от своя страна са уведомили словенската полиция.“ В белградски затвор През февруари 2002 г., след провеждане на серия аукциони в България, той бива арестуван в Белград. В искането за наказателно преследване се посочва, че Кривич закупувал ефирно време в локалните ТВ станции в Суботица, Нови Сад, Сомбор, Зренянин и в съюзната телевизия „Ю-инфо“, в което предлагал за продажба оригинални картини на Милан Коньевич, Мерсад Бербер и други, както и графики, за които се установило, че са фалшификати. От Кривич са конфискувани 15 картини, от които най-скъпо продадената е за 4000 ДЕМ. По повод ареста на Зоран Кривич, в загребския „Национал“, бр. 327 от 19 февруари 2002 г., е отпечатана статията „Досие на измамник“, в самото началото на която се казва: „След като миналата седмица белградската полиция арестува за измама Зоран Кривич – международен измамник и контрабандист на произведения на изкуството, сръбската полиция даде нов тласък на обширното разследване на хърватската полиция, която вече години наред внимателно следи многобройните криминални деяния на Кривич. Хърватската полиция е възбудила 23 и наказателни преследвания. Тринайсет от тях се отнасят за наказуеми деяния, свързани с измама, седем – за непозволено използване на авторски творби, а три – за блудствени действия. Но въпреки твърдите доказателства за това, че многократно [през последните] десет години е продавал фалшифицирани произведения на изкуството и така е мамел наивните любители на изкуството, Зоран Кривич не е прекарал нито един ден в хърватски затвор. Този скандал, за който на хърватското правосъдие ще се подиграва цялата сръбска полиция, [най-накрая] предизвика хърватската главна прокуратура [да предприеме мерки]“. Зоран Кривич излежава седем месеца в Белградския затвор. В затвора Зоран сам започва да рисува, за което му поставят прякора Пикасо. За времето, прекарано зад решетките, Кривич казва: „В затвора развих добър бизнес. Там продадох дори графики, които сам нарисувах. Най-много рисувах портрети на останалите затворници, но изработка на портрети искаха и надзирателите. Затова в затвора ме наричаха Пикасо.“ Пред български зрители На българските зрители Зоран Кривич става известен още през 2000 г. чрез „ТВ Аукцион“, излъчван по варненската сателитна телевизия „М-САТ“. След като се изгубва за година и половина, Кривич отново се появява в началото на 2002 г. Според негово твърдение по телевизия „М-САТ“, по време на войната в Македония той е бил възпрепятстван да провежда аукциона си в България. От студиото на М-САТ заявява: „И, както сте информирани, вие знаете, че имаше война в Македония, и през това време, докато беше тази война, ние имахме проблеми със свързването на телевизиите в Македония, и сега, когато победихме, и свързахме отново тази верига на ТВ-Аукциона... и сега има и повече градове и в Югославия – Белград, Ниш и т.н., и ето ни тук, отново при вас.“ (синтаксисът – на З. Кривич). Първият „ТВ Аукцион“ за 2002 г. по „М-САТ“ е обявен от Зоран Кривич за експериментален, т.е. той предлага на зрителите да купуват картини, а те могат да наддават от нула „точки“. Кривич обяснява на българските зрители: „Значи, първият, който предложи сто точки, в този момент той е новият собственик на картината, тъй като се тръгва от нула. Следващият, който предложи сто точки повече, той ще бъде тогава новият собственик. Ако няма следващ, той ще бъде новият собственик.“ В края на януари 2003 г. Зоран Кривич отново е в България. Но вече „славата“ му се е разнесла и той започва да се сблъсква с проблеми. Проиграва огромни суми на бинго, не плаща навреме на „М-САТ“, и, най-лошото, появяват се и първите купувачи, които си искат парите обратно. Такъв е случая с един богат бизнесмен от Якоруда, купил картина от хърватски художник, от Зоран Кривич наричан Петар Пинтарич, но най-вероятно става дума за известния хърватски художник Йосип Пинтарич-Пуцо. Значи, богатият бизнесмен от Якоруда купил графиката и след като шофьорът, който я докарал, си заминал, човекът с огромно разочарование забелязал, че това изобщо не е оригинал, а някакво нескопосно копие. Следват разговори по телефона, които убеждават Зоран Кривич да върне голямата сума, за да бъде потулен случаят. „Lasting Fame“ Многократно продаваните едни и същи картини подсказват и на неспециалистите, че „оригиналите“ всъщност са повече от един! И това са картини не само на Мерсад Бербер, а и на „най-големия жив австралийски художник“ (според думите на Зоран Кривич) Чарлз Билич, Иван Лацкович-Кроата и много други. Освен с продажба на фалшификати, Зоран Кривич е скандално известен и със съдебно дело срещу сина на своя съдружничка, който му отнел насила голяма сума заради невърната от Зоран Кривич картина. През ноември 2004 г. Зоран Кривич е арестуван в Загреб по обвинение за измама, повдигнато по искане на два хотела от Опатия, на които Кривич не платил сметките си за престой в тях през 2002 и 2003 г. Общинският съд в Опатия издава заповед за арест и Кривич е отведен в затвора в Риека. По-късно обаче съдът променя мярката му за неотклонение и го освобождава под парична гаранция. След редицата обвинения в измами с произведения на изкуството, това е първият случай на повдигане срещу Зоран Кривич на обвинение в измама поради неплащане на сметка в хотел. Външни препратки Зоран Кривич арестуван в Белград Кривич продавал фалшификати с подписа на Бербер Кривич Зоран – измами с произведения на изкуството Ощетил ли е скандалният галерист Зоран Кривич галерията „ПО БОТА“ в Сплит? Зоран Кривич на свобода Плакатът, наречен картина ТВ аукцион: Не е все едно дали ще купиш уникат или копие Загребчанинът Зоран Кривич арестуван в Белград заради измама Досие на измамник Кривич се оля за n-ти път От „Амбасадор“ излязох като Елтън Джон Хърватски журналисти Телевизионни водещи Родени в Загреб


text: Таксидиот (от новогр. ταξιδιώτης, „пътник“) се нарича пътуващ православен монах, който събира помощи, доброволни пожертвувания за манастир. Същевременно таксидиотът изпълнява мисионерски и общопросветителски функции, свързани най-вече с християнската религия. Според архимандрит Климент Рилец „изпращането на един манастирски брат за духовник (таксидиот) става след продължителна подготовка в манастира, при пълна телесна и духовна зрелост“, т.е. за тази мисия са определяни ерудирани и добре подготвени свещенослужители. Таксидиотската служба е най-разпространена по времето на Османското владичество и най-вече през Възраждането. Таксидиотът е монах, който пътува и събира дарения за църквата или като Паисий Хилендарски, събирал информация за книгата си. Известни таксидиоти са Йосиф Брадати, Паисий Хилендарски, Неофит Бозвели, Антим Видински, Иларион Макариополски. Като съвременен пример за таксидиот, може да бъде посочен Дядо Добри. Любопитно Литературният герой „Рилският монах“ от романа „Железният светилник“ на Димитър Талев е таксидиот (макар да не е упоменат с този термин, а това да е указано описателно). В това произведение, в художествена форма и персонализирано, е представена будителската роля, която имат пътуващите монаси в българското общество преди Освобождението. След смъртта на баща си, бъдещият български революционер Васил Левски, заживява и приема послушнически сан при вуйчо си архимандрит Хаджи Василий, таксидиот на Хилендарския манастир в Карлово и Стара Загора (живее при него в периода 1855-1861 г.). Левски го придружава в таксидиотската му мисия в Ст. Загора през 1855-1858 г. На 7 декември 1858 г. в Сопотския манастир бъдещият апостол е подстриган за монах, а на следващата, 1859 г., е ръкоположен от пловдивския епископ Паисий в чин йеродякон. Вижте също Таксидиотска кутия Източници Външни препратки „За институцията на таксидиотството“, Деян Енев, в. „Сега“, 2002 г.] Православие Духовенство Религия