text: Литература (на латински език litera, literatura) са (най-често) произведения от писмен вид, в които авторът разказва определени сюжети, история, която е измислена с цел развлечение, поука... В сюжета участват герои, които са действащи лица на историята. Като носители на литературен текст най-често се смятат книгите, но литературата може да присъства и в интернет, като цитати или като цели текстове, публикувани онлайн. Тя може да съществува и под формата на устни наративи. История на понятието литература Като термин първоначално литературата е означавала буквално „учене от книгите“ (лат. lit(t)era – буква, от което на лат. lit(t)eratura – учене, писане, граматика), вече по-късно обозначава „литературна продукция, произведение“ и едва през 19 век придобива смисъла на „корпус от произведения за даден период или нация“. Тоест понятието е сравнително ново, тъй като например в античността (Древна Гърция и Рим) за литература в собствен смисъл не се говори, самата идея за литература не е била оформена, най-общо тя е била назована и за нея се е мислило като за изкуство. Опит за дефиниция Днес под литература обикновено се разбира даден обем, съвкупност, група от текстове най-често обединени под даден общ знаменател – например народност (българска литература), език (англоезична литература), исторически период (средновековна литература) и пр. Литературата най-общо може да се раздели на поезия или проза, но за литература са признати и драматургичните текстове, и всички записани фолклорни песни и произведения. Всъщност литературата е изкуство, наред с живописта и музиката, но разликата е, че литературата борави с езика и с езиковите знаци, докато другите изкуства са семиотични системи имащи твърде различен знаков характер. Определянето на термина литература обикновено се категоризира като трудно начинание, но все пак под литература ние разбираме всички текстове (буквени и четивни), които са възприети от публика, критика и също традиция като 'литературни'. Тоест не всеки текст сам по себе си е или може да бъде литературен. Терминът предполага по презумпция откровената елитарност на определен текст според някакви или нечии вкусове/критерии, за да попадне той под маркера литература. Който маркер за елитарност е и маркер за значимост. Извън елитарната, в класическия смисъл на думата, и национално-значима литература, или още обозначавана с термина „канон“ имаме и други литератури, които също по някакъв начин са попаднали под известни критерии за значимост: булевардна литература. Тази литература е обичана и масово купувана заради своята лесна „сдъвкваемост“, възприемаемост, основен критерий: „да бъде интересно“; Най-често се използва в смисъла на дамгосващо дадено произведение понятие. маргинална литература – литература, която в световен мащаб или по отношение на канона не е от значение, но при все това е носител на ценности за ограничени и отделни групи, които я поддържат като я създават и четат. Виж: маргинално изкуство; интернет литература – ново понятие, опитващо се да осъвмести писания по интернет страници, форуми, блогове, сайтове и пр. Общността на литературата на канона, неканоновата литература и извънлитературните текстове се обобщават с понятието писмени дискурси. Художествена литература Художествената литература включва стиховете, басните, някои от приказките и разказите и т.н. Художествената литература се различава с някои особености (литературни похвати) от научнопопулярната и научната литература. Например с олицетворението се приписват човешки качества на животни, растения и предмети; епитети е литературното название на прилагателните имена, а чрез сравнението предмет, лице или явление се сравняват с други предмети, лица или явления за по-голяма нагледност. Други литературни похвати са метафора и хипербола. Научнопопулярна и научна литература Тези типове литература се различават в тяхното художественото описание в сравнение с романовото по това, че в тях няма олицетворение, има ограничена употреба на сравнения и почти не присъстват литературни художествени фигури (като епитети или хиперболи). Текстът на научната литература в нейното художествено описание е достъпен и разбираем за читателите на научна литература. Там рядко присъстват или са употребени непознати или силно непознати термини според темата, за която е написан научнопопулярният текст. Тъй като научният текст не е разбираем за всеки и в него се употребяват специализирани термини, които са характерни за темата, за която се пише, но в същото време те може да не са разбираеми за хора, които нямат големи познания или предварителна подготовка по тази тема. Научнопопулярният текст има за цел да обясни научния текст на значително по-широка читателска аудитория в сравнение с научния. При него също може да се използват специализирани термини, но те са обяснени предварително. Литературни жанрове Предлитературни жанрове Митове и легенди В миналото хората са разказвали истории, с които са си обяснявали неща, които не са разбирали. Тези истории се наричат митове и легенди. Митовете са старинни предания за произхода на света, за свърхестествени същества и богове, за необикновени герои и събития. Легендите са творби с фантастични герои и истории. За разлика от митовете в основата на легендите лежи някакво реално събитие или историческо лице. Пословици и поговорки Приказки В приказките се разказват измислени истории, в които винаги побеждава доброто. Има различни видове приказки: приказки за животни – в тях героите са животни, които се държат като хора и разговарят по между си. вълшебни приказки – в тях има фантастични герои и вълшебни предмети както и необикновени случки. битови приказки – в тях героите са обикновени хора и се разказва за случки от всекидневието. Народни песни Повечето български народни песни са свързани с конкретен обичай – коледарски, лазарски, сватбен. Има и юнашки песни. Те възхваляват силата на герои, които се борят със зли сили. В битовите песни се пее за хората и техните отношения. Песните, които се пеят по жътва, се наричат жътварски песни. Хората ги пеят, за да бъде по-лека работата им. В хайдушките песни се пее за силата на хайдутите, за тяхната смелост и борбеност. Има и хумористични песни. В тях има хумор и забава. Литературни жанрове Кратки жанрове Басни Баснята е кратък поучителен текст, в който героите най-често са животни, по-рядко хора, растения или предмети. Чрез тях се осмиват човешките недостатъци. Баснята обикновено се състои от две части – разказ за случка и кратка поука. В баснята винаги има олицетворение. Афоризми Хората често използват в разговор афоризми. Това са кратки изречения, в които известни личности, писатели или философи са изразили дълбока мъдрост. Наричат ги още „крилати изрази“. Поезия Рими Римата е звуково повторение в края на два или повече стиха, за да се получи ритмичност и музикалност в стихотворението. Римувам – намирам подходящи думи за рими в стихотворение. Свободен стих Строфи Визуална поезия Драматургия Белетристика Есеистика Комикс и графичен роман Комиксът е произведение, в което се разказват истории с помощта на рисунки. Езикът му е специфичен и чрез него се предава не само речта на героите, но и шум, движение, мисли и чувства. Литература по език или страна Литературата по исторически период Антична литература Старогръцка литература Класическа латинска литература Старобългарска литература Средновековна литература Ренесансова литература Ранномодерен период (литература) Съвременна литература Литература на 18 век Литература на 19 век Литература на 20 век Литература на 21 век Бележки и използвана литература За възникване и смисъла на понятието „литература“: Богдан Богданов, Старогръцката литература , стр. 8 – 9 Етимология на думата „литература“ – Онлайн етимологичен речник Вижте също Категории :Категория:Писатели :Категория:Поети :Категория:Книги :Категория:Литературна критика :Категория:Литературни награди Външни препратки Уикиизточник Електронно списание „Литературен клуб“ – портал за литература и хуманитаристика


source: wikipedia

text: Българска литература наричаме литературата, писана на български език от времето на неговото възникване като книжовен език до наши дни. Изследователите я разделят на няколко периода, като границите между тях са условни, а и дискусионни. NB! Всички налични статии за български писатели и поети могат да бъдат намерени в :Категория:Български поети и в :Категория:Български писатели. По-долу са изброени само избрани имена на български автори. Периодизация Старобългарска литература (9 век – 18 век) Основна статия: Старобългарска литература. Това е началният период на българската литература, който обхваща периода IX-XVIII в., някои изследователи разглеждат и по-ранни явления и текстове, писани на други езици или с други азбуки и знаци. Тя се разпространява в ръкопис и се разграничава и дори съзнателно се противопоставя на устната словесност (фолклора), за който може да се съди само по косвени данни и по-късни записи. Постепенно се очертават три големи слоя в българската средновековна словесност: висока религиозна книжнина, ниска (народна) литература и устна (фолклор). Старата българска литература е предимно преводна, но съществуват и оригинални произведения. Всъщност през Средновековието, особено в по-ранните му периоди институцията на автора не е изградена и трудно може да се разграничи доколко един текст е авторски, превод или преработка на по-ранен текст. Много от произведенията не са подписвани, при други по-късни преписващи са пропускали или променяли името на първоначалния автор. Книжовниците имат амбицията да следват големите образци, а не толкова да създадат нещо оригинално и непознато. Средновековната книжнина е пряко свързана с християнската религия и нейния ритуал. Важно разграничение в рамките на религиозната книжнина е делението на канонична (призната от църквата) и апокрифна литература, към която се отнасят и книгите на еретиците, на първо място – богомилите. Книгите на еретиците са забранявани със специални законодателни актове (индекси) и поради това са запазени в малко екземпляри. За тях се съди главно по полемичните антиеретически писания. Успоредно с религиозната книжнина се развива и светска, която е по-ограничена и има историографски, правен, естественонаучен характер. Средновековната книжнина е литература в един специфичен смисъл, различен от представите, изградени в Новото време. Основните жанрове на старобългарската литература са житието, похвалното слово и пр. Съществуват и отделни естественонаучни трудове, главно преводни. Важен, макар и не особено богато разработен дял е историческата книжнина, при която също доминират преводните текстове. Сравнително по-разгърнати са различни други повествователни текстове, определяни и като белетристика. Една част от тях имат религиозен характер, напр. т.нар. патерични разкази, а други – светски – напр. преводите на Александрията. Изследователите говорят и за старобългарска поезия и разграничават два нейни типа – декламационна и песенна. Към втория тип се отнася и най-богато развития жанр религиозен химн. Началото на старата българска литература се свързва с делото на Кирил и Методий и техните оригинални и преводни произведения, сред които основно място заема превода на Библията. След смъртта им в българските земи пристигат техните ученици, които създават Преславската книжовна школа и Охридската книжовна школа. Друго важно явление в средновековната българска литература е Търновската книжовна школа, средищна фигура в нея е патриарх Евтимий. Последното значително средновековно книжовно явление е Софийската книжовна школа от ХVI в. След падането на България под османска власт и особено след отнемането на църковната независимост българската литература губи поддръжката на държавата и на църквата и се променя значително. Рязко намаляват текстовете от високите жанрове, увеличава се дялът на народната (включително и апокрифна) книжнина, както и на фолклора. Основни автори: Други теми: Апокрифи Нова българска литература Новата българска литература е литературата след Паисий Хилендарски . През Възраждането (18 век – 19 век) Основна статия: Българска литература през Възраждането Виж още: Възраждане, Ренесанс, Възраждането: Стремеж и борба за независимост, Просвещение Възраждането е важен период в българската гражданска, културна и литературна история, това е периода през ХVІІІ и ХІХ в., то означава прехода от средновековното общество и характерната му култура към ново модерно общество, към изграждането на една нова култура. Възраждането отразява етап на духовен подем за българската нация, на стопанско развитие – развитие на занаятите и търговията, поставянето на основите на българското образование и образователна система, наука и т.н. Този преход към модерното, който се осъществява постепенно, но в същото време бързо, отразява развитието в западното общество през епохата на ренесанса, макар и с известно закъснение. Възрожденските процеси сред българите се развиват по-късно не само спрямо западноевропейските страни (Италия, Франция, Англия, Германия), но и спрямо по-близки народи – Дубровник, Гърция. Относителното закъснение, така нареченото закъсняло-ускорено развитие е главната особеност на Българското възраждане, от която до голяма степен произтичат и останалите. По-късната поява на Възраждането сред българите е свързана със завладяването на българската държава от Османската империя. Това довежда до унищожаване на аристокрацията и държавните и културните институции на България, до рязко свиване на високата култура, до упадък на образованието и разпадане на единството на обществения живот. Към това може да се прибави и липсата на ренесансови импулси сред османците. В допълнение към това роля играе и преместването на основните европейски търговски пътища от Средиземно море към Атлантическия океан, което поставя Балканите за известен период в периферията на европейския икономически живот. Трети кръг от причини са тези от религиозно естество, и които произтичат от различието между католицизъм и православие. Самите ренесансови процеси възникват първоначално сред католиците, едва по-късно сред протестантите, и сравнително по-трудно се разпространяват сред православните християни, които са настроени подозрително към всичко, което по някакъв начин е свързано с католицизма. За възникването на ренесансовия процес са необходими някои условия, наричани още фактори на Българското възраждане. По традиция обновителните процеси на Балканите през този период се свързват с икономическите и социалните промени в Османската империя, която губи военна мощ и е принудена да се отвори към Европа в икономическо и културно отношение, бавно и неохотно да възприеме стоковото производство и разгръщането на търговията. Това довежда до развитие на градовете и свързания с тях градски бит и градска култура, съдейства за разгръщане на контактите с другите европейски народи в сферата на образованието и културата. Чуждите влияния също са разглеждани като един от факторите на Българското възраждане. По време на Българското възраждане се разгръщат някои от основните процеси, познати от Европейския ренесанс. В обществото започват да се налагат белезите на капитализма, променя се съотношението между градската и селската култура, като градската разширява сферата на своето влияние. Доминиращата позиция на религията и религиозния светоглед е разклатена и оспорена от налагащите се светски възгледи за света и насочването към модерната наука. С известни уговорки и в българското общество може да се открие характерната за Ренесанса секуларизация, преминаването от теоцентризъм към антропоцентризъм и особено към национално самоосъзнаване. Това ще рече, че се извършват мирогледни промени, според които светът се осмисля преди всичко чрез понятията за ценността на отделната човешка личност и народността, а не на бога и религията. Средновековният универсализъм се разпада и бива заменен от поставяне на акценти върху различни по-малки цялости, на първо място – нововъзникващите нации. И сред българите се изгражда нов тип личност, жадна да опознае света и да изпита всичко, което светът може да предложи и разкрие. Наистина при българските условия трудно може да се разгърнат в пълна мяра титанизмът, индивидуализмът, енциклопедичните интереси и крайностите, характерни за големите фигури на Европейския ренесанс, но подобни стремежи реално се създават и осъществяват, особено в контраст с предишните векове. Отличителна особеност на Възраждането сред балканските народи е преплитането на ренесансови и просвещенски тенденции и особености. Думата „просвещение“ има две значения, които са свързани и имат цялостно значение за възрожденските процеси в България. Едното значение е свързано с просветата – училища, учебници и пр., то е свързано с мястото, което се отрежда на науката в Просвещението, а именно на интелектуалното развитие е отдадено основно значение, а другото – с Просвещенската философия и представа за света, които стоят в основата на отхвърлянето на суеверията и въздигане на значението на науката, тези философски течения възникват в Западна Европа през ХVІІІ в., водещата роля тук е на философи като Волтер, Русо и Монтескьо. В Българското възраждане се откриват белези на просвещението и в двата смисъла на думата (характерно за Просвещението като цяло е неговата специфичност на национална основа, то се развива различно в отделните страни и сред отделните нации, и по тази причина има все пак относително различни национални характеристики ), от една страна идеите на Просвещението се възприемат в България и определят представите на възрожденските просветители за света и тяхната дейност, от друга страна това е развитието на образованието, на книжнината и книгопечатането, както и появата на периодичния печат като важна част от възрожденските процеси. Характерно за Българското възраждане е че основните му средища са извън териториите, населени предимно с българи. В началото те са в рамките на Османската империя – манастирите в Света гора и големите градове, на първо място Цариград. По-късно любознателни български младежи отиват да учат в чужбина (Русия, Гърция и другаде), където се свързват с български колонисти от по-старо време и оформят нови центровете на духовен живот. Друг тип средища възникват на първо място в Румъния, където емигрантите вдъхват нова енергия на по-старите общности от българи, изселили се по време на войните или по икономически причини. Така се стига дотам, че през ХVІІІ и ХІХ в. голяма част от българската литература се създава не само в чужди държави, но и в чужда културна среда. Стремежът към политическа независимост и изграждане на национална държава е част от един голям процес, обхванал Европа през ХIХ в. Той е свързан с идеите на Просвещението, завладели континента през ХVIII в., и с войните на Наполеон. В резултат на тези два фактора в големите империи (Османската, Хабсбургската, Руската, Наполеоновата, Британската) възникват движения, които се стремят да извоюват независимостта на различни народи, които се чувстват онеправдани от съществуващата държавна система. На Балканите този характерен за цяла Европа процес се проявява най-рано сред гърците, техният пример е последван от другите народи. Оформянето на българската нация, изграждането на националната идентичност е един от най-важните резултати от обновителните процеси. Основния дебат, който води българското обществото през Възраждането, е свързан с оформянето на нацията и националното осъзнаване. В средата на XIX век (от началото на 40-те до края на 60-те години) той е съсредоточен около черковната борба и изграждането на независима българска църква, както и около развитието на просветата. През 70-те години, особено в емигрантските вестници, акцентът пада върху извоюването на политическа независимост. Пряко свързано с изграждането на националната идентичност е бурното развитие на историографията, филологическите изследвания и интереса към фолклора, които са много характерни за епохата. Трудовете на историци, филолози и фолклористи предлагат на българите, особено на учениците и на по-образованите читатели, необходимите опори и аргументи за изграждане на ново национално съзнание и ново самочувствие. Литературата играе важна роля в изграждането на националната идентичност, тъй като тя въздейства върху чувствата и мислите на читателите, предлага образи на герои, чийто пример трябва да бъде следван, разказва за важни събития от миналото и съвременността. Сходни функции изпълняват и другите изкуства – театър, живопис, музика. Подобно на Ренесанса, и Българското възраждане е свързано с радикална промяна в сферата на изкуството, включително и на литературата. В хода на тези промени възниква както новата литература, така и съвременната представа за литература. Изгражда се нова жанровата система на литературата, която в най-общи линии се запазва. От една страна житието, похвалното слово и другите средновековни жанрове постепенно губят своята актуалност. От друга страна през епохата на Възраждането за първи път се появяват на български език повестта и разказът, различните разновидности на стихотворението (ода, елегия, балада), драмата и комедията, в широките граници на периода се изковават и изразните средства на романа – жанровете, в които се осъществява литературата днес. Ясно се забелязват промените и в тематиката, а и новите идеи на българската литература от ХІХ в. Представена в най-общи линии литературата на Българското възраждане може да бъде разделена на три основни и относително синхронни успоредни потока, между които има и преходни явления. Първият е естествено развитие на по-старите форми – писани и устни, книжовни и фолклорни. Преводите, а по-късно и побългаряването, образуват втория поток. Неговото развитие достига до по-усложнени, което не означава по-ценни от гледище на националната култура художествени резултати, до по-разгърната жанрова система. Един от най-интересните от теоретична гледна точка проблеми от развитието на българската литература е възникването на оригиналната поезия, белетристика, драматургия. Началото на поезията е през 40-те години и се свързва с поемата „Стоян и Рада“ на Н. Геров, с първите стихове на Д. Чинтулов и другите ученици в Одеса. В края на 50-те и началото на 60-те години в средата на българските студенти в Москва (В. Попович, одеският семинарист В. Друмев, Л. Каравелов, Р. Жинзифов) възникват и се налагат оригиналната белетристика. По същество при сходни обстоятелства в края на 50-те и през 60-те години възникват и първите драматургични творби (Теодосий Икономов, Д. Войников). В една или друга степен първите образци са близки до някои чужди модели, възприети както чрез преводната книжнина, така и чрез директно общуване с чуждите литератури. И същевременно предлагат свой осъзнат модел, противопоставен както на преводната книжнина, така и на „органичната“ линия. Като правило първите възрожденски поети, белетристи и драматурзи са високо образовани чужди възпитаници, срещат се с чуждата литература на езика на страната, в която учат, и правят първите си опити в чужда среда, дори Л. Каравелов, В. Попович и Р. Жинзифов ги насочват към руския читател. Разбира се съществуват и изключения като П. Р. Славейков и Ил. Блъсков. Престоят в Русия, учението и въздействията, на които са изложени възрожденците там, се оказват катализаторът, който довежда до възникването на първите литературни опити преди аналогичният процес в органичната линия да бъде завършен. Желанието на първите поети и белетристи – руски възпитаници да се разграничат и дори да се противопоставят, да се оттласнат от предходната домашна книжнина и особено от преводната, е заявено недвусмислено в критическите им изказвания. От друга страна литературната творба не трябва да се различава в прекалено голяма степен от читателските очаквания. За да може да бъде възприета, тя трябва да носи елементи, сигнали, от познатата система. Това е една от причините за единството на еволюцията на преводната и оригиналната литература през Възраждането. Няколко периодизационни проблема са пораждали спорове. Първият е за начало на Възраждането. Самите възрожденци са склонни да отнасят към 20-те и 30-те години на ХIХ в. Така мислят В. Априлов, Ю. Венелин, а и Г. Раковски. По-късно (М. Дринов и В. Друмев) началото е свързано с Паисиевата „История славянобългарска“, но насочването към по-ранни явления продължава. Б. Цонев, Хр. Гандев, донякъде Ив. Шишманов виждат първите му прояви в дамаскинарската книжнина от ХVIII в. Краят на Възраждането също поражда дискусии. Според Ив. Шишманов той трябва да се търси в 60-те години на ХIХ в., след това настъпва друг период (Каравелов, Ботев). Съществуват и „по-екзотичните“ идеи, които откриват края на Възраждането в 40-те години на ХХ в. и обединението на българските земи (М. Арнаудов) или дори с наши дни. Постепенно се налага представата, че Освобождението (1878) завършва Възраждането. Това гледище се официализира с втория том на така наречената Академичната история на българската литература (1966), срещу която има сериозни възражения още при излизането ѝ. Тук водеща е идеята за доминирането на периодизацията на политическата история над културната и специфично литературната (базата определя надстройката) и тя продължава в очертаването на два основни периода, като границата отново е едно събитие от гражданската история – Кримската война (1853 – 1856). Този подход, който съчетава различни критерии и само отчасти се съобразява със специфичните процеси в литературата, има предимството на ясните граници и лесното съгласуване с цялостното разглеждане на българската политическа история. В резултат на бурни те дискусия през 70-те години на ХХ в. постепенно се наложиха нови (или се възстановиха стари) идеи, според тях Българското възраждане преминава през няколко периода. Трудно е да се определи началото на обновителните процеси. Те започват да се проявяват около началото на ХVІІІ в. (според някои през ХVII и дори ХVI в.), когато се забелязват първите признаци на новото в обществения живот. В книжнината от това време новото е преди всичко в навлизането на разговорния език и разширяването на дяла на светските текстове. Времето от началото на ХVІІІ в. до 20-те години на ХІХ в. се определя като преходен период или Ранно възраждане. Вторият период, определян като школски или просветителски, обхваща 20-те и 30-те години на ХІХ в. За него е характерно бурното развитие на образованието и създаване на нови, светски учебни заведения, в които се преподава на български език и се въвежда изучаването на светска история и основите на естествените науки. Благодарение на многото новооткрити училища, сред които централно място заема Габровското, модерната просвета достига до много повече българи. През този период печатната книга се налага, като значителна част от изданията са учебници. Началото на школския период се свързва с излизането на така наречения „Рибен буквар“ (1824) на Петър Берон. Към развитието на просветата е насочена и дейността на Неофит Рилски, Васил Априлов и други, които продължават да работят и през следващите десетилетия. Въпреки че книжовниците от този период насочват усилията си на първо място към образованието, в произведенията им се откриват елементи на литературно творчество – диалози, отделни стихове, въвеждане на сюжети и художествени описания. Следващият период, който започва към средата на 40-те години, е свързан със създаването на нова литература. През това време възниква новобългарската поезия, белетристика и драматургия, развиват се периодичния печат и литературната критика. Някои изследователи отделят 70-те години в самостоятелен период, който наричат Зряло възраждане. Границата е свързана с придобиването на църковна независимост през 1870 г. и появата на освободителното движение. През този период работят Константин Фотинов, Иван Богоров, Найден Геров, Добри Чинтулов, Петко Славейков, Георги Раковски, Васил Друмев, Любен Каравелов и др. Почти всички от тях продължават да пишат и през 70-те години, когато се разгръща творчеството на Христо Ботев, който публикува първия си опити в края на 60-те години. Освобождението на България (1878) г. и появата на новата държава с нейните институции решително променя всичко в българското общество. И все пак през 80-те години, когато се разгръща литературната дейност на Иван Вазов, Захари Стоянов и др., продължават процесите, характерни за Възраждането, и затова изследователите свързват първото десетилетие от литература на свободна България преди всичко с епохата на Възраждането. Новите явления в литературата се свързват с кръга „Мисъл“ и началото на 90-те години на ХІХ в. Като отделно явление някои изследвачи разглеждат литература на българите, останали под владичество. По същество това не е период, а относително обособено явление, по-скоро на географски, отколкото на хронологически принцип. То не е добре изследвана, характеризира се с продължаването на възрожденските традиции. Пишещите се преместват в княжеството и Източна Румелия; в Македония и Одринска Тракия се развива преди всичко просвета. Автори От Освобождението до края на Първата световна война (1878 – 1918) Автори Между двете световни войни През периода се открояват двамата поети Смирненски и Гео Милев с тяхните описания, съответно, на социалната несправедливост Смирненски Ний (Ний всички сме деца на майката земя,/.../Край нас се вие бич, над нас тежи хомот/и робския закон на жълтия метал;) и Пролетарий (В полунощ пред заключени двери, аз стоя непризван, непознат, В беломраморни охолни зали, лъкатушат светлинни вълни -, несмутени от робски печали, веселят се мъже и жени. [всред] мрачен разкош/... всечасно през блясъка чуден/се оглежда настръхнала нощ.) и Гео Милев в описанието му на бунта срещу нея [из] мътни вади/ливади/нивя...изпокъсани/кални/гладни/навъсени/гневни/.../- без рози/и песни/.../на гърба с парцаливи торби/в ръцете - не с бляскави шпаги,/а с прости тояги,/.../се спуснаха всички отвред/.. /Септември. /...народ -/затъпен/унижен/из мрака тревожен/...въстана. Автори След Втората световна война Автори След 1989 Автори Тук са изброени автори, които стават известни след 1989 (или променят значително стила си), макар че в някои случаи може да са писали и преди това. Българска литературна критика Изследователи и критици Списък на основните литературни критици на българска литература. Източници Антологии Само за теб (Българска женска любовна лирика), сб., изд. Персей, 2009 Речници Речник по българската литература (ч. 1 и 2), колектив, изд. Хермес, 1999 Елка Трайкова и др., Речник по българска литература, Т.1 – 3, БАН, издаден през периода 1976 – 1982 Речник на имената в българската литература, според някои е „пристрастен“, тъй като бидейки писан от научни работници от Института по литература към БАН е твърде много фокусиран върху писателите, свързани с института. Елка Трайкова, Магдалена Шишкова и др., Речник по нова българска литература (1878 – 1992), изд. Хемус, 1994 Симеон Янев, Малък речник на българската литература, изд. СемаРШ, 2004 Всички значителни творци на новата българска литература от Паисий Хилендарски до Йордан Радичков и Пеньо Пенев; подреден по азбучен ред на собствените имена. Библиография История и критика Михаил Арнаудов (ред.), Библиотека „Български писатели“, Том I-VI. 1929 – 1930 Александър Пипин и Владимир Спасович, История на българската литература [до Освобождението], LiterNet, 27 февруари 2006 (А. Н. Пипин и В. Д. Спасович. История на българската литература. Първо издание. Кюстендил: Издава книжарницата на В. Д. Поборник, 1884) Божан Ангелов, Исторически очерк на старата българска литература от началото до Паисия. 1923; Исторически очерк на новата българска литература от Паисия до днес. 1924. Боян Пенев, История на новата българска литература [17 – 18 век], LiterNet, 14 декември 2003 (Боян Пенев. История на новата българска литература. (Под ред. на П. Зарев и Ив. Сарандев). Т. 1, София, 1976) Иван Радославов, Българска литература. 1880 – 1930. 3. изд. С.: УИ Св. Климент Охридски", 1992. Малчо Николов, История на българската литература от Петка Славейков до наши дни. 1941. Георги Константинов, Нова българска литература. Т. 1 – 2. 1942 – 1943. Елка Трайкова и др., Периодика и литература, Том 1 (1878 – 1892), БАН, София, 1985; Том 2 (1893 – 1901), БАН, София, 1993; Том 3 (1902 – 1910), Акад. изд. „Проф. Марин Дринов“, София, 1994; Том 4 (1911 – 1917), Акад. изд. „Проф. Марин Дринов“. София, 1995; Том 5 (1918 – 1920), Акад. изд. „Проф. Марин Дринов“ – Изд. „Карина М“. София, 1999 Български литературен периодичен печат от Освобождението до края на Втората световна война (1878 – 1944), БАН – литературни списания и вестници, смесени списания, в които се публикуват литературни текстове или в чието редактиране участват писатели, хумористични издания. Справочно издание в хронологичен ред, според началото на изданията, замислен като 10 томен проект, Милена Кирова, съст., Български писателки от Възраждането до Втората световна война, изд. Алтера, септември 2009 Николай Аретов, Българската литература от епохата на националното възраждане. С.: Кралица Маб, 2009. ISBN 978-954-533-099-5. Светлозар Игов, История на българската литература, изд. Сиела, 2010 Тиквешки сборник Средновековни български новели. Текст и изследвания . Вижте също Български език Български книжовен език Литература Литературна критика Литературна теория Литературознание История на България Българска католическа книжнина


text: Екатерина Димитрова Ненчева (; * 1 май 1885 в Троян; † 9 февруари 1920 в Пловдив) е българска поетеса. Биография Екатерина Ненчева е родена в семейството на медицински фелдшер, участник в Априлското въстание (1876) и Руско-турската освободителна война (1877 – 1878), в освободителното движение в Македония, умрял при неизяснени обстоятелства в полицейския участък в Никопол през 1902 г. Съпругата му и трите им деца остават без средства. На годишнина от смъртта на бащата се самоубива 15-годишният брат на Екатерина. Тези трагични събития слагат тежък отпечатък върху душевността на бъдещата поетеса. Приживе бащата е местен от град на град и заедно с него семейството живее в Севлиево, Тутракан, Балчик, Плевен, Ловеч, Луковит, с. Батошево, Русе, Никопол. Екатерина Ненчева завършва IV клас на Американския девически колеж в Ловеч и гимназия в София, записва се студентка по славянска филология. През 1909 г. се омъжва за публициста-общественик Иван Харизанов (1885 – 1947) и заедно с двете им деца дипломата Милчо Харизанов и Иванка (омъжена за строителен инженер Любен Ковачев) следва съпруга си в градовете, където той е съдия и прокурор – Бяла, Търговище, Кюстендил, Нова Загора, Хасково, Пловдив, Враца. Учителства в Кюстендил, Нова Загора, Пазарджик, Търговище, Хасково, Рила. Във Враца се разболява и семейството се връща в Пловдив, където след година, изпълнена със страдания, Ненчева умира от туберкулоза. Творчество Пише стихове от 14-годишна възраст. Увлича се от поезията на М. Ю. Лермонтов, Хайнрих Хайне и особено от Джордж Байрон. Като студентка публикува в списанията „Летописи“, „Демократически преглед“, „Общо дело“ и главно в списание „Мисъл“ (с псевдоним Велерина). През 1909 г. издава първата си и единствена стихосбирка „Снежинки“. По време на тежкото си заболяване печата в списанията „Съвременна мисъл“ и „Листопад“. Някои от писаните тогава стихотворения са издадени посмъртно. Творчеството на Екатерина Ненчева е първата в българската литературна история поетична манифестация на интимния вътрешен свят на жената. Основни мотиви в поезията ѝ са любовта и смъртта. Повечето от стихотворенията са пропити с тъжни настроения, израз на трагичната съдба и изострената чувствителност на авторката. Псевдоними: Велерина, Велерина Харизанова. Съчинения Снежинки, лирически песни, 1909 Избрани стихотворения, редакция и предговор Веселин Ханчев, 1941 Изповеди на една мадона в черно, стихове, писма, спомени, 1985 Прокълнатият ангел – Екатерина Ненчева. Издателство „Срелец“, София 1995. ISBN 954-8152-12-6 Памет На името на Екатерина Ненчева има улица в София, кв. „Витоша“. Литература Русалиев, Владимир. Мадона в черно. Животът, любовта и трагичната смърт на първата българска поетеса Екатерина Ненчева. 2. доп. изд. София, Нар. библ. Св. св. Кирил и Методий, 1997, 119 с. ISBN 954-523-022-3 Цанева, Милена. // Речник по нова българска литература (1978 – 1992). София, Хемус, 1994. ISBN 954-428-061-8 Източници Външни препратки От и за Екатерина Ненчева в Националния каталог на академичните библиотеки в страната НАБИС Екатерина Ненчева в Литературен свят Екатерина Ненчева в Словото Албена Вачева, „Далеч съм аз от жизнения пир.... Екатерина Ненчева-Харизанова (1885 – 1920)“, електронно списание LiterNet, 23 януари 2011, No 1 (134) Яница Радева, „Снежинки“ на Екатерина Ненчева сред миниатюрите от „Сън за щастие“, Българският литературен модернизъм Български поетеси Български учителки Български преводачи на рускоезична литература Родени в Троян Починали в Пловдив Починали от туберкулоза Родени през 1885 година Починали през 1920 година


text: Елисавета Багряна (псевдоним на Елисавета Любомирова Белчева, известна сред приятели като Лиза Багряна) е българска поетеса, автор на детски книги и преводач . Биография Елисавета Багряна е родена на 29 април (16 април стар стил) 1893 г. в чиновническо семейство в София. В периода 1907 – 1908 г. живее със семейството си в Търново, където пише първите си стихове. Завършва гимназиалното си образование в София през 1910 г., след което в продължение на една година работи като учителка в село Афтане (днес Недялско). Там тя получава и своите преки впечатления от живота на българското село и селската жена. През 1911 – 1915 г. Елисавета Багряна учи славянска филология в Софийския университет. През този период се запознава с писателите Георги Райчев, Константин Константинов, Димчо Дебелянов, Димитър Подвързачов, Христо Ясенов и Йордан Йовков. През 1915 г. в списание „Съвременна мисъл“ за пръв път са отпечатани две нейни стихотворения – „Вечерна песен“ и „Защо“. В периода 1915 – 1919 г. работи като гимназиална учителка във Враца и Кюстендил. През 1921 г. се връща в София и се включва в литературния живот. Сътрудничи във „Вестник на жената“, в. „Лик“, в списанията „Съвременник“, „Златорог“ и други. Утвърждава се като поет с издаването на първата си книга „Вечната и святата“ (1927). След преврата от 19 май 1934 г. постепенно става близка до двореца. Името ѝ се свързва с делото от 1942 г. срещу Никола Вапцаров, на което е призована като свидетел. В следващите години сътрудничи на в. „Литературен фронт“, на списанията „Изкуство“, „Септември“, „Пламък“ и др. От 1952 г. е член на редакционната колегия на списание „Септември“. Личен живот През 1919 г. се омъжва за капитан Иван Шапкарев. От брака им се ражда син – Любомир. През 1925 г. се запознава с Боян Пенев – литературен историк и литературовед. Под негово влияние Багряна започва да пише със свободен стих и ритъм. През 1924 г. двамата започват романтична връзка. По това време тя все още е омъжена за Шапкарев, а Пенев от своя страна бил женен за Дора Габе. Багряна напуска дома си и заживява в частна квартира, а през 1926 г. получава развод. Багряна и Пенев правят планове за съвместен живот, но месец преди бракоразводното му дело с Дора Габе (насрочено било за 15 юли 1927 г.), литературоведът неочаквано умира. Багряна умира на 23 март 1991 г. в София, месец преди да навърши 98 години. Творчество Дългият творчески път на Елисавета Багряна преминава през различни идейно-художествени търсения и очертава няколко нейни преображения. Това проличава ясно още при стихосбирките ѝ от 1930-те години „Звезда на моряка“ и „Сърце човешко“, в които някогашното жизнерадостно лирично опиянение, намерило израз в характерна широка и плавна мелодия на стиха, се заменя от жаждите и терзанията на интелектуалността, която започва да чупи класическите стихотворни размери. През 50-те години Багряна се увлича по характерната за този литературен период декларативна тезисност (стихосбирката „Пет звезди“), но след 1960-те години отново се връща към характерния си стил (стихосбирките „Контрапункти“, „Светлосенки“ и „На брега на времето“). Стилът на Елисавета Багряна е съчетание между народнопесенната фолклорна лексика и модерно поетични средства – съчетание между традиция и модерност. Публикува под псевдонимите Елизабета Б., Елисавета Бленова, Ничия Долче, Микаела и Багряна. Стиховете на Елисавета Багряна са преведени на 30 езика и издадени във Франция, Чехословакия, Югославия, СССР, Румъния, Италия, Швеция, Полша и др. Стихосбирки Вечната и святата (1927) Търкулната годинка (1931) Звезда на моряка (1931) Сърце човешко (1936) Пет звезди (1953) От бряг до бряг (1963) Контрапункти (1972) Светлосенки (1977) На брега на времето (1983) Филмография „Елисавета Багряна“ (1973) (реж. Велко Йорданов) - документален филм за Елисавета Багряна Отличия Тя е носителка на златен медал на Международната асоциация на поетите в Рим (1969). Удостоена е със званието „Герой на Народна република България“ през 1983 г. През 1943, 1944 и 1945 г. е предлагана от Стефан Младенов за Нобелова награда за литература. През 1991 г. името на Елисавета Багряна е официално въведено в американската енциклопедия на трансконтиненталните писателки и поетеси Encyclopedia of Continental Women Writers заедно с други две българки – Ваня Петкова и Блага Димитрова. Бележки Източници Цанева, Милена. // Речник по нова българска литература (1978 – 1992). София, Хемус, 1994. ISBN 954-428-061-8 Външни препратки Елисавета Багряна в Литернет Елисавета Багряна в Литературен клуб Елисавета Багряна в Литературен свят Критика за Елисавета Багряна в Литернет От и за Елисавета Багряна в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Архивни материали на Елисавета Багряна и критически текстове за нея, проект „Българската литературна класика – знание за всички. Неизвестни архиви и културни контексти“ Александра Антонова, „Елисавета Багряна“, Речник на българската литература след Освобождението, Институт за литература на БАН Български поетеси класици Български писателки Български учителки Български преводачи Български преводачи на рускоезична литература Български преводачи на френскоезична литература Възпитаници на Факултета по славянски филологии на Софийския университет Герои на Народна република България Герои на социалистическия труд на България Носители на орден „Георги Димитров“ Носители на орден „Народна република България“ II степен Носители на орден „Народна република България“ I степен Носители на орден „Св. св. Кирил и Методий“ Родени в София Починали в София Погребани в Централните софийски гробища Хора с архиви в Централния държавен архив


text: Никола Йонков Вапцаров (1909 – 1942) е български поет, чието творчество е предимно със социална и хуманна тематика. Единствената издадена приживе стихосбирка на Вапцаров, озаглавена „Моторни песни“, излиза през 1940 г. Превеждана е на редица езици. Вапцаров сътрудничи на нелегалната тогава Българска комунистическа партия и е активен антифашист. В резултат на политиката на Коминтерна и директивите на БКП е повлиян от идеите на македонизма. През 1942 г. е арестуван и осъден на смърт по силата на Закона за защита на държавата за организиране на подривна дейност срещу установения държавен ред по време на война. Посмъртно е амнистиран след 1944 г. Биография Ранни години Никола Вапцаров е роден на 7 декември (24 ноември стар стил) 1909 г. в град Банско, тогава все още в рамките на Османската империя. Баща му е войводата на ВМРО Йонко Вапцаров, а майка му Елена Везюва със съдействието на американската мисионерка мис Стоун завършва американския колеж в Самоков и по-късно става протестантска мисионерка и учителка. Като юноша той попада под силното влияние на руснака д-р Борис Майлер, който живее от 1919 г. в къщата на Йонко Вапцаров като белогвардейски емигрант, оказал се (според по-късни улики) болшевишки агент на НКВД. След провала на Септемврийското въстание през 1923 г. той бяга обратно в СССР. Предполага се, че е внедрен да реализира проекта за създаване на ляво крило на ВМРО, т.нар. ВМРО (обединена). Неговият образ и влияние върху възпитанието на юношата Никола в духа на комунистическата вяра се изтъква във всички мемоари на Вапцаровата фамилия, издадени след 9 септември 1944 г. От друга страна, къщата в Банско е посещавана от видни интелектуалци (поетите Пейо Яворов и Елисавета Багряна, художниците Константин Щъркелов, Иван Пенков и др.) и от короновани особи: цар Фердинанд, Вилхелм II, Борис III. През 20-те и 30-те години на ХХ век семейство Вапцарови има достъп в двореца; запазени са групови снимки на юношата Никола с цар Борис ІІІ и обкръжението му. Вапцаров учи в гимназията в Разлог (1924 – 1926), след това в Морското машинно училище във Варна (1926 – 1932), по-късно наречено на негово име. Той е на учебна практика първоначално на кораба „Дръзки“, а през април и май 1932 г. с кораба „Бургас“ посещава Цариград, Фамагуста, Александрия, Бейрут, Порт Саид и Хайфа. При завършването на училището е произведен в ранг офицерски кандидат и получава диплом за машинен техник. Работа След дипломирането си Вапцаров постъпва на работа във фабриката на „Българска горска индустрия“ АД в село Кочериново – като огняр и после механик. Избран е за председател на професионалното дружество, защитаващо правата на работниците. Едновременно с това организира, пише и играе роли в любителски театър. Сключва брак с Бойка Вапцарова и им се ражда син, Йонко, но скоро детето се разболява и умира. През 1936 г. след авария е уволнен от фабриката. Премества се в София, където дълго време не успява да си намери работа, но Бойка започва да работи като чиновничка в една банка. От 1936 до 1938 г. Вапцаров работи за кратко като техник във фабриката на братя Бугарчеви, а след това като огняр в Българските държавни железници и в Софийския общински екарисаж. През септември 1940 г. Вапцаров напуска екарисажа и след краткотрайна работа (около месец) в една изпитателна станция я напуска, оставайки безработен. Подривна и противодържавна дейност Вапцаров, който е с леви убеждения, в началото на Втората световна война се занимава с просъветска дейност. През ноември 1940 по време на Соболевата акция той заминава за Банско, където става организатор на събирането на подписи в подкрепа на съюзен договор със СССР. На 12 декември в дома на Вапцарови в град Банско е направен обиск и поетът е арестуван, след като у него са намерени компрометиращи материали. През втората половина на декември той е освободен под гаранция до разглеждане на преписката от прокурора. В първите дни на юни 1941 г. Вапцаров е арестуван отново и от София е откаран и затворен в Разложкото полицейско управление във връзка с образуваното там наказателно дело по участието му в Соболевата акция. Полицията го интернира за три месеца в Годеч до произнасянето на съда. При организирания процес по реда на Закона за защита на държавата (ЗЗД) го намират за невинен и той е оправдан. Междувременно СССР е нападнат през юни 1941 г. от Германия, и след като се завръща в София на 31 август, Вапцаров започва да търси контакти за участие в съпротивата. Така се свързва с Цвятко Радойнов, който е влязъл нелегално в страната начело на една от няколко групи съветски диверсанти през лятото на 1941 г. Радойнов става ръководител на „минноподривната комисия“ към ЦК на БРП(к), чиято задача е да организира извършването на саботажна дейност срещу държавните институции в България и немските войски, разположени в Царството. Никола Вапцаров е назначен за деловодител на „минноподривната комисия“ и за дейността си получава средства, с които издържа семейството си, тъй като подривната организация е финансирана от СССР. През март 1942 г. след продължителни агентурни действия полицията извършва арести на над 750 комунисти и безпартийни нелегални. Впоследствие около 60 от тях стават подсъдими по делото, станало известно като процес срещу ЦК на БРП. Повдигнати са им обвинения по реда на ЗЗД – за сътрудничество и помагателство на терористична група, финансирана от чужда държава във време на война, и за организиране на дейност, целяща насилствена промяна на установения държавен ред в Царство България, както и за подривна дейност срещу съюзническите немски войски. Вапцаров е арестуван на 4 март и след мъчения в ареста признава за нелегалната си дейност. При последвалия обиск в дома му са открити пистолет, шифровани записки, агитационни материали и други доказателства, уличаващи го в конспиративна дейност. На 6 юли 1942 г. започва процесът. Протоколът от откритото заседание на Софийския военен съд от 6 юли 1942 г. показва, че пред съда Вапцаров се отрича от показанията си, дадени при разследването. На 23 юли той е осъден на смърт и още същата вечер бива разстрелян, заедно с Антон Иванов, Антон Попов, Петър Богданов, Георги Минчев и Атанас Романов на Гарнизонното стрелбище в София. Молба на Вапцаров за помилване е представена на Борис III, но бива отклонена. Брат му Борис Вапцаров също е активист на комунистическото движение в България, и в процеса срещу ЦК на БРП е призован за свидетел. Творчество Вапцаров редактира вестник „Литературен критик“ (1941). Публикува във вестниците „Кормило“ (1936), „Нова камбана“ (1937), „Светлоструй“ (1939), „София“ (1941), сп. „Занаятчийска беседа“ (1937 – 41) и др. През 1937 г. печели конкурс на сп. „Летец“ за художествено произведение с въздухоплавателен сюжет със стихотворението си „Романтика“. Приживе Вапцаров издава само една стихосбирка – „Моторни песни“ (1940) – под името Никола Йонков. Освен това пише пътеписи, разкази, критика, произведения за деца и една пиеса. Някои от материалите са публикувани в периодичния печат, но най-много е издаван след смъртта си. Стихосбирка: „Моторни песни“ Стихотворения: „Вяра“, „Двубой“, „Пролет“, „История“, „Селска хроника“, „Писмо“, „Романтика“, „Кино“, „Доклад“, „Ботев“, „Хроника“, „Борбата е безмилостно жестока“, „Прощално“ и др. Драма: Вълната, която бучи Възгледи по македонския въпрос Никола Вапцаров е роден и израснал в средата на бански родолюбци. Баща му участва в българското националноосвободително движение в Македония и активно работи за българщината. Самият Вапцаров, както в годините на обучението си във Варна, така и след това, проявява българското си национално съзнание, но и горещ романтичен патриотизъм. Впоследствие, като прокомунистически ориентиран младеж, той е повлиян силно от тезата на Коминтерна по Македонския въпрос от 1934 година – за създаване на отделна народност на базата на македонската етнографска група от българския народ. Става член на т. нар. Македонски литературен кръжок, инициативата за чието създаване е на Централния комитет на Работническия младежки съюз (РМС). В доклада му: „Върху Македония и задълженията на писателите македонци към нея...“, прочетен пред сбирка на кръжока през октомври 1938 г., се анализират задачите на „пишущите македонци“ за утвърждаване на „македонската кауза“. Вапцаров констатира, че съществуват благоприятни условия за „вербуване и насаждане“ на „македонско съзнание“, защото в „Сръбска и Гръцка Македония великобългарските утопии изстиват“. Последните изречения в доклада са: „Ние сме македонци. И нашето творчество трябва да бъде в служба на македонската кауза...“ Относно възгледите на кръжока по македонския въпрос, активистът Михаил Сматракалев по-късно отбелязва: „... ние тогава така вярвахме на партията, че тя като кажеше, че бялото е черно и ние го възприемахме като черно...“. Когато по-късно осъзнава, че е станал проводник на политика, която има отрицателни последици, Вапцаров постепенно се завръща към българските си корени. През септември 1940 г. той в унисон с другите български писатели и поети възторжено посреща вестта за връщането на Южна Добруджа към България. През април 1941 г. по-голямата част от Македония е присъединена към Царство България и в еуфорията, обхванала цялата страна, Македонският литературен кръжок се саморазпуска. В броя си от 20 април 1941 г. седмичникът „Литературен критик“, чийто уредник е Вапцаров, приветства разгрома на Югославия от германските войски и честити обединението на целия български народ. За отбелязване е, че Вапцаров пише само на книжовен български език (за сравнение Елин Пелин пише хумористични творби на родният си шопски говор, който е западен както повечето македонски), и не достига до опити за кодификация на отделен македонски език. В неговия доклад от 1938 г. въпросът за създаването на македонски книжовен език липсва. Отделно в полицейското му дознание са запазени обясненията му от 1940 г. където той се самоопределя като българин. Според академик Димитър Митрев, сам участник в Македонския литературен кръжок, преселил се след войната в Скопие, „македонските емигранти“ в България, които се стремели да бъдат „македонски патриоти“ в „съзнанието и подсъзнанието си таели ненадживени следи от „великобългарски шовинизъм““. Такива „нюанси“ според него се забелязвали и в поетическите опити на Никола Вапцаров. В Република Северна Македония Вапцаров е смятан за етнически македонец, загинал като „мъченик“ заради „нацията си“, пренебрегвайки факта, че е действал в София и е бил съден и разстрелян заедно освен с Антон Попов и с петима комунисти с произход от Мизия и Тракия. Други Фамилията на Никола Вапцаров произлиза от прякора на човека, от когото Йонко – бащата на Никола, купува къща с вапцарница (бояджийница). Йонко променя фамилното си име на Вапцаров. Племенницата на поета, Мая Вапцарова, е известна кинорежисьорка и писателка. Критики и противоречия В историографията за Вапцаров се различават два периода: до 1989 г. той е пропагандиран като образец на поет-комунист, а след 1989 г. се разкриват нови факти за живота му и образът му придобива по-противоречиви измерения. Автори, като журналистката Даниела Горчева, дори го обвиняват в тероризъм, държавна измяна и национално предателство, а творбите му определят като чисто пропагандни, и с някои изключения – лишени от художествена стойност. Памет Днес името на Вапцаров носят организации, училища, читалища и много други. Стихотворенията му са преведени на над 90 езика. Награди На конгресите на Световния съвет на мира в Париж и Прага през 1949 г. са учредени международни награди за мир, които да се раздават на изтъкнати радетели и борци за мир срещу войната. Вапцаров е удостоен посмъртно с тази престижна международна награда, наред с други лауреати. На 3 декември 1953 г. по време на Втория конгрес на мира почетният знак на наградата и грамотата са предадени на майка му Елена Вапцарова. През 1937 г. е обявен първият конкурс на Радио „София“ за оригинална радиопиеса. Малко известно е, че Никола Вапцаров печели втора награда на този конкурс с едноактната драма „Бент“, която остава незаписана. Музеи Къщата, в която поетът живее със семейството си след 1912 г. в гр. Банско, e музей. Квартирата на поета в гр. София също е музей. През 2003 г. част от постройките на гарнизонното стрелбище в София са реставрирани и превърнати в музей, посветен на жертвите на политическо насилие в България. Доста от експонатите в музея са свързани с Вапцаров, който на 23 юли 1942 г. е разстрелян тук, заедно с други антифашисти. Сред реставрираните помещения е тунелът, в който е извършен разстрела. От 2004 г. гарнизонното стрелбище функционира в списъка с паметници на културата с национално значение. Стихотворения му посвещават Дамян Дамянов, Елисавета Багряна, албанският поет Марк Гуракуки. Багряна често е обвинявана, че не се е застъпила за Вапцаров след арестуването му. Тя е посочена от Вапцаров за свидетел в съда. От нея е била поискана критическа оценка на значимостта на поезията му, на базата на която е щяло да се прецени дали той заслужава да бъде помилван. Тя не пожелала да се ангажира с това. „Вапцаров“ на Дамянов намеква за тези събития. През 2012 г. е открита възстановена паметна плоча на поета във Варна. Скандал около гроба Гробът на Никола Вапцаров на Софийските централни гробища е практически унищожен. Гранитната плоча върху гроба на Вапцаров е разбита на малки парчета. С киселина е заличено и името на поета от надписа на мраморната плоча. На мястото, според един от гробарите, са останали само костици от черепа и крайниците. Формалният повод е, че през ноември 2008 г. в гроба на поета е погребана негова племенница, без за това да са уведомени останалите наследници. Няма яснота кой и защо е дал разрешение. Съществува теория, че костите на поета са били откраднати и продадени в Северна Македония. Честване на 100-годишнината от рождението По повод 100-годишнината от рождението на Никола Вапцаров посолството и Културно-информационният център на България в Скопие организират „Вапцарова вечер“, в която участват Румяна Пашалийска – директор на Националния литературен музей в София, и Димитър Христов, директор на Културно-информационния център. Представени са нови издания на творби от Вапцаров, между които фототипното издание на стихосбирката „Моторни песни“, „Стихотворения за деца“ и ЦД от Златния фонд на БНР. През 2009 г. Българското национално радио и Министерството на културата издават компакт-диска „Никола Вапцаров в слово и музика от Златния фонд на БНР“, съдържащ записи на рецитация на стиховете на Вапцаров и песни по негови текстове, изпълнени от актьори и певци. В културата През 1953 – та година в НР България е заснет, а на 11 януари 1954 – та година е прожектиран за пръв път игралният филм „Песен за човека“, кръстен на най – известното стихотоворение на поета, с режисьор Борислав Шаралиев, сценарист Христо Ганев, а ролята на Вапцаров е изиграна от Динко Динев. През 1977 – та в Социалистическа република Македония по Телевизия „Скопие“ е излъчен драматичен филм със същото име, режисиран от Душко Наумовски, със сценарист Славко Димевски, а главната роля е изиграна от Дарко Дамевски. Библиография Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. ISBN: 9789548712743. Александрова, Ивайла. Оловна тишина. Историята на един разстрел (Пловдив: изд. Жанет 45, 2022, ISBN: 9786191867943). Асиова, Бойка. Бит без душевност. Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Атанасов, Владимир. Никола Вапцаров в света на постмодерната комуникация. С., Просвета, 2009. Атанасов, Владимир. Поезията на Никола Вапцаров и религиозната етика. Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Балкански, Тодор. Никола Вапцаров, България и българите. Велико Търново, Знак '94, 1996. Вапцарова, Бойка. Да се чете след смъртта ми... С., Захарий Стоянов, Касиопея, 2009, 366 с. Вапцарова, Мая. Дневник за дневника. С., Вяра, 2004. Велчев, Петър. Пространство и време в лириката на Вапцаров. Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Георгиев, Марин. Третият разстрел – роман разследване, съвместно издание на „Литературен форум“ ООД и ВИК „Св. Георги Победоносец“. С., 1993. Господинов, Георги. Поезия и медия. Кино, радио и реклама у Вапцаров и поетите на 40-те години на ХХ век - докторска дисертация, С., Просвета, 2005. Господинов, Георги. Слепотите ни, или Невъзможният Вапцаров. Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Добрев, Чавдар. Избрано. Т. 8: Истинският Вапцаров. С., Захарий Стоянов, 2012. Добрев, Чавдар. От ада на двайсетото столетие до свободата. Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Зографова, Катя. Яворов: черната маска на Огняроинтелигента. Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Игов, Светлозар. Неизвестна" рецензия за „Моторни песни". Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Камбуров, Димитър. Безсмъртният човек: Вапцаров през Бадиу. Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Каменов, Йордан. Вапцаров между митовете и любовта. С., Wini 1837, 2009. Каменов, Йордан. Властта, историята и Вапцаров. С., Пространство и форма, 2004. Коларов, Радосвет. Думи пред смъртта: живот и поезия. Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Неделчев, Михаил. Два етюда за алтернативния Вапцаров. Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Петров, Тодор. Никола Вапцаров в българската фалеристика. Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Радонова, Мария Раданова. Жажда за светлина. С., Арете, УИ „Св. Климент Охридски“, 2005. Сугарев, Едвин. Визията за бъдещето в поезията на Яворов и Вапцаров. Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Цанева, Милена. Живот и смърт в поезията на Вапцаров. Във: Вапцаров – вяра и самота. Сборник, С., Боян Пенев, 2012. Външни препратки От и за Никола Вапцаров в Национален каталог на академичните библиотеки в страната НАБИС „Моторни песни“, София, 1940 година Първото издание на „Моторни Песни“ с посвещение и подпис от Никола Вапцаров Произведения на Никола Вапцаров в Словото Произведения на Никола Вапцаров в Литературен клуб Полицейско досие на сайта на Държавна агенция „Архиви“ Писмо от майката на Вапцаров до в-к „Пиринско дело“ Архивни материали на Никола Вапцаров и критически текстове за него, проект „Българската литературна класика – знание за всички. Неизвестни архиви и културни контексти“ Критика за Никола Вапцаров в Литернет The Poems of Nikola Vaptsarov – статия на C.N. Subramaniam с преводи Михаил Неделчев, „Вапцаров извън канона“, в-к „Култура“, бр. 42 (2834), 1 декември 2009 Ангел Игов, „Вапцаров: реабилитация и канонизация“, в-к „Култура“, бр. 46, 3 декември 2004 г. Бележки Български поети и поетеси класици Български писатели от Македония Членове на Македонския литературен кръжок Български офицери от Македония Възпитаници на Военноморско училище Варна Български комунисти до 1944 година Родени в Банско Починали в София Екзекутирани по време на съпротивителното движение в България Погребани в Централните софийски гробища


text: Весела Григорова Василева е българска поетеса. Биография Родена е на 22 декември 1919 година в София. Баща ѝ е известният политически и обществен деец Григор Василев. Майка ѝ Мара Василева е от големия кукушки род Станишеви, завършила гимназия в София и Висше търговско училище в Берлин. Василева завършва Първа девическа гимназия в София и славянска филология в Софийския университет в 1942 година. Специализира във Виенския университет, където подготвя докторска дисертация по старобългарски език. Загива при автомобилна злополука на 6 януари 1944 година във Виена. Поезията на Весела Василева се вписва в лирическите изяви на поколението творци от края на 30-те години и началото на 40-те години на XX век – Александър Геров, Богомил Райнов, Александър Вутимски, Валери Петров и други. Публикува стихове и участва в редакционната колегия на ученическите издания „Звън“ и „Ученически подем“. Сътрудничи и в списанията „Първи стъпки“ и „Родина“. Личният ѝ архив се съхранява във фонд 2042К в Централния държавен архив. Той се състои от 45 архивни единици от периода 1924 – 2004 година. Съчинения Стихотворения. Лирични фрагменти. Писма. 1981 (1990, посмъртни издания). Родословие Източници Тази статия се основава на материал от Словото, използван с разрешение. Български поетеси Възпитаници на Виенския университет Възпитаници на Софийския университет Българи в Австрия Родени в София Починали във Виена Жертви на пътнотранспортни произшествия Хора с архиви в Централния държавен архив По произход от Кукуш


text: Александър Коцев Вутов, с псевдоним Александър Вутѝмски, е български поет, сред първите автори на творби с хомосексуална тематика и естетика в българската поезия. Биография Вутимски е роден в Своге и до 10-годишна възраст живее в родния си град. След загубата на близките си – майка, баща, двама братя, – починали в продължение на една година от туберкулоза, се премества в София. Отначало живее при сестра си, която също умира от туберкулоза през 1937 година, а после при единствено оцелелия си брат Кирил. В 1937 година завършва Първа софийска мъжка гимназия. От 1938 година учи класическа филология в Софийския университет, но заболява от туберкулоза и след една година прекъсва учението си. В периода 1939 – 1943 година сътрудничи на списание „Златорог“. Лекува се безрезултатно в различни санаториуми в страната, от пролетта на 1941 година – в санаториума на Сурдулица. Умира на 23 септември 1943 година. Литературната награда „Александър Вутимски“ се връчва в негова памет. Творчество Първото му отпечатано стихотворение е „Пак самичко“ от 1935 година, но първият му сериозен поетически дебют е стихотворението „Улицата“ Началните творчески изяви на Вутимски са свързани с ученически и други леви издания – „Ученически подем“, „Звън“, „Светлоструй“, „Трезва младеж“ и др. Участва заедно с Александър Геров, В. Осиковска, Л. Йорданов и Ем. Манов в издадения от тях литературен сборник „Праг“ (1938); като студент – в литературен сборник „Жажда“ (1939). Публикува и в „Млад кооператор“, „Кооперативна просвета“, „Росица“, „Вестник на жената“; подписва се Ал. Вутов, Ал. Коцев, Ал. Вълканов. От май 1939 година редовно сътрудничи в издаваното от Владимир Василев списание „Златорог“, където са публикувани най-значителните и най-зрелите стихотворения на поета, подписани с псевдонима Александър Вутимски. Вутимски е сред първите автори на творби с хомосексуална тематика и естетика в българската поезия. Вутимски не успява да издаде приживе своя стихосбирка; остава неиздадена и художествената му проза, запазена в машинописен препис – 15 кратки есета, писани през 1941 – 1943 г. – „За простотата“, „За силата“, „За парите“, „За радостта“, „За красотата“, „За равенството“, „За най-смирените“. През 2020 година излиза двуезичното издание „Синьото момче“, като стиховете в него са преведени на испански език от Марко Видал. Памет През 2006 година община Своге и Съюзът на българските писатели учредяват в негова памет литературната награда „Александър Вутимски“ Съчинения Стихотворения, 1960 Избрани произведения, 1970 Избрани произведения, 1979 Не съм затворен кръг, 1983, изд. „Христо Г. Данов“ Сатурнов пръстен. Избрани стихотворения, изд. „Сребърен лъв“, 1994 Синьото момче разказва..., УИ „Св. Климент Охридски“, 2002 Скитникът и враните, изд. „Захарий Стоянов“, 2005 Опушена спирка, изд. „Верен“, 2008 El muchacho azul/Синьото момче (двуезично издание на български и испански), 2020 Библиография Сугарев, Едвин. (2009) Поезията на Александър Вутимски: паралелни прочити. София: изд. Алтера. ISBN 978-954-9757-22-4 Бележки Външни препратки Творчество и биография От и за Александър Вутимски в Националния каталог на академичните библиотеки в страната НАБИС Стихотворения, разкази и есета на Александър Вутимски в Литературен клуб Стихотворения на Вутимски в Словото Биография на Вутимски в Литернет Андрей Ташев, „Александър Вутимски“, Речник на българската литература след Освобождението, Институт за литература на БАН Статии Димана Иванова, „О-хи-ку-сан“ на Александър Вутимски или за хомосексуалното като онтологично-скрито“, LiterNet, 14 септември 2008 Иван Янчев, „Александър Вутимски: „Било е сън момчето от сребро...“, „Родна реч“, 2002, кн. 1 – 2 Стоян Вълев, „Роден е Александър Вутимски – ничий поет“, knigi-news.com, 30 юли 2007 „89 години от рождението на Александър Вутимски“, Kafene.bg, 30 юли 2008 „Посветиха филм на Александър Вутимски“, в. Стандарт“, 5 март 2002 Български поети Български писатели ЛГБТ писатели от България Родени в Своге Починали в Сурдулица Починали от туберкулоза Хора с архиви в Централния държавен архив


text: Светозар (Светлозар) Акендиев Димитров, известен с псевдонима Змей Горянин, е български писател. Биография Роден е на 11 януари 1905 г. в Русе. Произхожда от чиновническо семейство. Завършва гимназия в родния си град (1924). До 1930 е чиновник в Русе в Общинското земеделско стопанство и в печатница „Учител“. От 1930 живее в София. Работи като счетоводител в Дирекция на Храноизнос, по-късно в Дирекция на печата към Министерство на външните работи и изповеданията. От 1942 се отдава изцяло на литературна дейност. Първите му литературни опити датират от 1923, когато печата ученическите си стихотворения в списанията „Светли зари“, „Ученическа мисъл“, „Изгрев“. Сътрудничи с критични бележки, стихове, хумор и сатира на списанията „Хиперион“, „Българска мисъл“, на вестиците „Литературен глас“, „Светлоструй“, в седмичните лит. страници на всекидневниците „Зора“, „Време“, „Пладне“, „Земеделско знаме“ и др. Автор е на разкази, повести, романи и пиеси най-често с историческа тематика. По-голяма част от произведенията му пресъздават българските националноосвободителни борби. Първите си исторически разкази печата през 1929 г. в пловдивското юношеско списание „Детски живот“. Книгите си от библиотека „Робство и освобождение“ по-късно събира в сборника „Непобедимите“. Участва с отделни исторически разкази в библиотека „Герои“ под редакцията на Лъчезар Станчев. Издава книжки от библиотеките за деца и юноши „Златен клас“, „Отбрани приказки“, „Джудже“, „Завети“, „Родно гнездо“, „Златна библиотека“, „Древна България“, „Чудните книжки“. Превежда от руски и френски. Публикувал е над 50 книги и брошури. Сред тях са автобиографичната повест „Червеният хотел“ и исторически романи, сред които особено място заемат „Кнез Иван Кулин“, трилогията „Дунавът тече“, „Бачо Киро“, „Звезда керванджийка“. Освен страстта към писането той има и друга страст – филателията. Заедно с Елин Пелин взимат най-близко участие в списването и редактирането на списание „Българска марка“. Любимо занимание му е и резбарството. През 1942 г. той за кратко е цензор в Дирекцията по печата. И за тази му дейност след Деветосептемврийския преврат в 1944 г. така нареченият Народен съд го осъжда през април 1945 г. на една година затвор. Книгите му попадат в Списъка на фашистката литература и са иззети от библиотеките. Когато излиза от затвора Георги Караславов, Христо Радевски, Младен Исаев няколко пъти му предлагат публично да се разкае, за да бъде реабилитиран, но Змей Горянин категорично отказва: Последните години от живота си прекарва в манастира Седемте престола. Умира при неизяснени обстоятелства. Погребан е в двора на манастира, до гроба на приятеля си игумен и езотерик Христофор Клопов, с когото са имали богата езотерична библиотека. Други псевдоними на Змей Горянин: Камен Къщов, Стоимен Найденов, Селестен, Станимир Станев, Аджер, Димитър Соколов, Марин Василев, Захари Лютаков и др. Личният архив на Змей Горянин се съхранява в Централния държавен архив. Обхваща 281 архивни единици от периода 1905 – 1968 г. Произведения Димитров, Светлозар. Аз и другият. Русе: Северянин, 1928. Змей Горянин, Кнез Иван Кулин. Повест. София, 1936 Змей Горянин, Бачо Киро: Кн. 1 – 2. София: Древна България, [1937]. Змей Горянин, Дунавът тече: Трилогия. София: Древна България, [1938 – 1940]. Змей Горянин, Георги Войтех. София: Древна България, [1939]. Змей Горянин, В освободена Добруджа: Пътни бележки, 1941. Змей Горянин. Звезда керванджийка. 1942. Змей Горянин, Духът на българина. С предг. от Петър Боев. София, 1941. (2 изд. 1944) Змей Горянин, Безстрашният войвода. [София, 1943]. Змей Горянин, Бог забавя, ала не забравя. Приказка. Ил. В. Лазаркевич. София: Г. Жечев, [1943]. Змей Горянин, Веселият Врабчо. Приказка. Ил. В. Лазаркевич. София: Г. Жечев, [1943]. Димитров, Светлозар. Бачо Киро, Батак, Перушица: Ист. разказ. София: Ив. Коюмджиев, 1976. Димитров, Светлозар. Гръцки владици: Братя Миладинови. Рис. Никола Тузсузов. София: Ив. Коюмджиев, [1976]. Димитров, Светлозар. Капитан Мамарчов: Ист. разкази. София: Ив. Коюмджиев, [1976]. Димитров, Светлозар. Хъшове: Ист. разкази. София: Ив. Коюмджиев, [1976]. Димитров, Светлозар. Родината под робство: Кн. 1 – 2. София: Ив. Коюмджиев, [1976]. Змей Горянин, Лудориите на котарака Панчо: Весели стихотворения за деца. Нарис. Анета Трифонова. – София: Златен телец, 1992. ISBN 954-8285-01-0 Змей Горянин, Епиграми. Състав. Вихрен Чернокожев, Росица Чернокожева; [Предг. Вихрен Чернокожев]. – София: Бълг. сбирка, 2000 (София: Унив. изд. Св. Климент Охридски). ISBN 954-9502-38-4 Змей Горянин, Майчина вяра. Състав. Васил Балевски. – София: Издателски център Боян Пенев, 2003. ISBN 954-8712-24-5 Змей Горянин, Кондика на Светата Бачковска ставропигиална. София: Изд. център „Боян Пенев“, 2009. ISBN 978-954-8712-58-3 Змей Горянин, Ру [кратка проза], [Русе], [2015]: Gaiana, включва и фототипна част, София, 1939, библ. Златни зърна, 74 с., ISBN 978-954-8633-52-9 Памет за Змей Горянин През март 2012 г. в Русенския университет е проведена кръгла маса на тема „Змей Горянин“. Докладите са публикувани в сборника „Да повикаш Бог. Книга за Змей Горянин“ (Русенски университет „А. Кънчев“, Русе, 2013, съст. В. Донева, М. Душкова, Р. Русев, ISBN 978-954-8467-99-5) . В сборника са включени 13 доклада и 5 приложения. Приложение 1: Творби на Светлозар Димитров, публикувани в „Северянин“ (1926 – 1929) – Русе; Приложение 2: Опис на творбите на Светлозар Димитров, отпечатани в сп. „Духовна култура“ (1947 – 1958) – София; Приложение 3: Подборка на стихотворенията на Светлозар Димитров, отпечатани в сп. „Духовна култура“; Приложение 4: Честотен речник на псевдонимите, използвани от Светлозар Димитров, отпечатани в сп. „Духовна култура“; Приложение 5: Библиография за Змей Горянин. В Русе е основано Русенско обществено за културно и историческо наследство „Змей Горянин“ с председател инж. Атанас Колев (ноември 2013). През април 2015 г. Регионалната библиотека „Любен Каравелов“ организират национална кръгла маса „Змей горянин – непознатият“ . Форумът е посветен на 110 години от рождението на писателя. В същата година е публикуван сборникът „Змей Горянин – непознатият“ (Регионална библиотека „Любен Каравелов“, Русе, 2015, ISBN 978-954-9664-71-3, съст. Т. Евтимова). В сборника са публикувани 24 доклада, както и рисунки и епиграми с автор Змей Горянин. Бележки Източници Тази статия се основава на материал от Словото, използван с разрешение. Речник на българската литература, т. 2 (Е-О), с. 376 – 379. Институт за литература на БАН, Издателство на Българската академия на науките, София, 1977 г. Кръстанов, Димитър. Владимир Даскалов. Манастир Седем престола. – София: 1987. Балканска-Димитрова, Соня. Спомените на една Змеица: [За Змей Горянин]. Състав. и бел. Румяна Мирчева Пашалийска. – София: Нар. библ. Св. св. Кирил и Методий, 1998. ISBN 954-523-037-1 Литературен свят, literaturensviat.com Змей Горянин – псевдоним на Светозар Акендиев Димитров, www.pravoslavieto.com. Български писатели Български детски писатели Държавни служители на България Осъдени от Народния съд Християни Родени в Русе Починали в София Родени на 11 януари Родени през 1905 година Починали на 25 август Починали през 1958 година Хора с архиви в Централния държавен архив Подсъдими по процеса на Шести състав на Народния съд


text: Светослав Константинов Минков е български писател и преводач. Наричан е Баща на българската фантастика. Завършил е финансово дело. Журналист с дългогодишна практика, работи и като коректор, редактор, главен редактор, библиотекар, книговодител, както и в българската легация в Токио. Плодовит писател в редица жанрове, автор на романи, пътеписи, очерци, фейлетони, разкази, приказки, стихове, статии, както и на литературни изследвания. Сред многобройните му заглавия са сборниците „Синята хризантема“ (първата родна фантастична книга), „Игра на сенките“, „Къщата при последния фенер“, „Автомати“, „Дамата с рентгеновите очи“, романът „Сърцето в картонената кутия“ (в съавторство с Константин Константинов). Член е на литературния кръг „Стрелец“ в периода 1925 – 1927 г. Превежда Андерсеновите приказки, романите на Густав Майринк „Голем“ (1926) и „Белият доминиканец“ (1930), „Хиляда и една нощ“ (1957), „Приказки на Шехеразада“ (1959, 1961, 1963, 1972, 1976) и др. Член на Съюза на българските писатели. Член на Българската комунистическа партия от 1944 г., наказан с „порицание“ при чистка през 1949 г. Носител е на международната награда за мир „Нексьо“. Удостоен е със званието Заслужил деятел на културата (1963). Биография Светослав Минков е роден през 1902 г. в Радомир в семейството на подполковник Константин Минков (1863, Лозенград – 1918) и съпругата му Иванка Бенчева (29.9.1868 – 5.4.1953). Той е последното, 4-то дете на своите родители. Първородният им син е брат му Асен Минков (1887 – 1913), завършил кавалерийската школа във Виена, поручик, загинал в Междусъюзническата война при Босилеград. Следва сестра му Теодора (Дора) Минкова, (1889 – ?), завършила гимназия в София и следвала в Търговската академия във Виена, но незавършила заради войните. По-късно се омъжва за писателя Ст. Л. Костов. След тях е Иван Минков (1893 – 1925), член на военната организация на БКП и участник в подготовката за атентата в църквата „Света Неделя“. Самоубива се при преследване от полицията. Основно и прогимназиално образование получава в родния си град. Завършва средното си образование във Втора мъжка гимназия в София (1921) с кратко прекъсване, когато е изпратен да учи във военното училище във Вайскирхен (Австрия). Не е призован за военна служба и не участва във войните, защото е „освободен по §1, буква от Р. Б.“ В гимназията негов учител е Божан Ангелов, който забелязва интереса му към литературата, неговия талант и усърдието му и го насърчава със съвети. За интереса на ученика към руската класика свидетелствува Сава Чукалов, който му преподава руски език. Още като ученик Минков пише стихове, разкази и фейлетони. Сестра му, Теодора (Дора) Минкова, по мъж Ст. Л. Костова, го свързва с изтъкнати писателски среди. Следва славянска филология в Софийския университет. През 1922 г. Св. Минков и Владимир Полянов основават „Аргус“ – първото в света издателство за фантастична литература. Заминава за Мюнхен, където учи в Търговско-стопанската академия (август 1922 – септември 1923). запознава се в Германия с най-новото в немската и световната литература и живопис, изучава естетиката на модернистично диаболистично литературно направление. След завръщането си продължава образованието си в Свободния университет за политически и стопански науки (днес УНСС), но не го завършва. Издава първите си книги, свързани с естетиката на диаболизма. Работи като библиотекар (1924 – 1925) в Народната библиотека. Въведен от брат си Иван Минков (офицер, майор и деец на БКП) в т.нар. антифашистко движение, изпълнява куриерски задачи и други партийни поръчения. През април 1925 г. във връзка с Априлските събития е арестуван заедно с други писатели и е задържан 2 месеца в Дирекцията на полицията. По-късно (1926 – 1942) работи като книговодител, началник на бюро, библиотекар и др. в банките Българска централна кооперативна банка и Българска земеделска и кооперативна банка. Същевременно работи и като редактор в разни издания и издателства. Посещава Бразилия и Аржентина като делегат на Международния конгрес на ПЕН клубовете от август до октомври 1936 г. През 1941 г. е свидетел в първото дело срещу Никола Вапцаров, посочен от самия обвиняем, вероятно заради познанството на Минков с Бойка Вапцарова, също работила в БЗКБ като служителка, а той като помощник-библиотекар. Главен библиотекар в банката тогава е известният български библиограф Тодор Боров. Минков забавя заминаването си за Япония, за да свидетелства в полза на Вапцаров, като се изказва по художествените достойнства на неговата поезия. Участва в основаването на Българо-японското дружество за приятелство, а по-късно е служител в българската легация в Токио (май 1942 – ноември 1943) като драгоман (преводач). Освободен е от Министерството на външните работи и изповеданията на 21 март 1944 г. Посещава Нацистка Германия в състава на писателска делегация по линия на Немския културен институт в България по покана на министъра на пропагандата Йозеф Гьобелс. Деветосептемврийският преврат от 1944 г. заварва писателя „безработен“. Постъпва веднага в редовете на БРП (к) – комунистическата партия. Работи като коректор във в. „Работническо дело“ (септември 1944 – декември 1945), редактор във в. „Отечествен фронт“ (1946), в сп. „Български воин“ (1952 – 1954), в Българска кинематография, главен редактор (1954 – 1956) и редактор (1956 – 1962) на издателство „Български писател“. Писателят има страст и възможност да пътува в редица страни на Европа, Азия, Африка и Латинска Америка. Сътрудничи с разкази, стихове, фейлетони, приказки, пътеписи, статии, реплики и епиграми на редица периодични издания: Българан, Литературен глас, Литературни новини, Мисъл, Развигор, Съвременник, Кормило, ЛИК, Стрелец (Изток), Вестник на жената, сп. Хиперион, сп. Българска мисъл, сп. Златорог и др., а след 9 септември 1944 г. – на в. Работническо дело, в. Литературен фронт, в. Стършел, сп. Септември, сп. Пламък и др. През 1983 г. с решение на Изпълнителния комитет на Окръжния народен съвет – гр. Перник, Окръжната библиотека получава името „Светослав Минков“, сега Регионална библиотека „Светослав Минков“. Творчество Учил различни специалности, с разнородни интереси, добил разностранна култура, Минков е сред най-ерудираните български писатели. Неговото творчество не е особено богато като обем, но е богато на идеи. Първата си белетристична творба, фейлетона „Биномът на Нютон“, Светослав Минков публикува в списание Българан през 1920 г. Следи списание „Везни“ на Гео Милев, с когото се свързва лично. От Мюнхен донася на главния редактор „хулиганските елегии“ на Николай Марангозов. Чете и се сближава с Христо Смирненски и заедно издават „Календар Българан“ за 1922 г. Ранното му творчество се характеризира с подчертан интерес към страшното, демоничното, призрачното. В неговите разкази смъртта е вездесъща сила, а животът е само „игра на сенките“, както е и заглавието на един от неговите сборници. Героите на тези творби са обитатели на странни хотели, домове, гробища. Чрез „страшните“ места и демоничните опасности писателят се стреми да внуши идеята за преходността на съществуването, за липсата на истински смислени основания в делника. Героите са движени от неосъзнаваните импулси на психиката, техният душевен живот е подвластен на странни желания и видения. До голяма степен те са рожби на предварително изградена авторска теза. Неслучайно интересът към тези герои и сюжети, почерпени главно от чужди автори, бързо секва. Към края на 1920-те години Минков се преориентира към по-друг вид разкази. Изоставя своите ранни „страшни“ творби, започва да иронизира демоничните герои и сюжети. Показателен за това е разказът „Къщата при последния фенер“, където е развенчан митът за призраците. Погледът на учения е прогонил и последния призрак от този свят. В сборниците си от този най-продуктивен творчески период писателят се утвърждава като изобразител на един механизиран, лишен от духовност живот. Като символ на този живот Минков най-често използва Америка и американската действителност. Човекът тук е станал послушно оръдие на силите на техниката и научните открития, той не притежава собствената духовна същност. Тази авторова позиция обяснява защо един от сборниците се нарича „Автомати“. В друга част от разказите си от 1930-те години Минков изследва човешкото всекидневие. Той се интересува от скуката в по-широк план – като невъзможност да се изживее смислено животът. Там следва голямата традиция на европейската литература – темата за така наречения малък човек. Това е обикновеният, неизвестен човек, който е изцяло зависим от прищевките на действителността. Лишен от каквато и да е творческа енергия, той доживява дните си в безсмислени занимания в безсмисления делник. Със своите творби Минков се утвърждава сред първите значими представители на фантастичното в българската литература. Произведения Източници Речник на българската литература, т. 2 (Е-О), с. 376 – 379. Институт за литература на БАН, Издателство на Българската академия на науките, София, 1977. Огнян Сапарев. Игра на сенките: Българска диаболична фантастика. Издателство Христо Г. Данов, Пловдив, 1983 Румяна Пенчева. Светослав Минков: Строго поверително. Документално изследване. Издателство Изток-Запад, София, 2011 Тина Грошкова. Образите в диаболичната проза на Светослав Минков през еретически вярвания и народни представи Външни препратки Творби на Светослав Минков , Litclub.com Творби на Светослав Минков, Виртуална библиотека „Словото“ Български автори на разкази Български писатели фантасти Български детски писатели Български романисти Български пътеписци Български сатирици Български поети Преводачи от немски език Български преводачи Български дипломати Български журналисти Български библиотекари Български книгоиздатели Български литературни критици Български литературни историци Заслужили деятели на културата Възпитаници на УНСС Членове на БКП Родени в Радомир Починали в София Погребани в Централните софийски гробища


text: Георги Милев Касабов, известен като Гео Милев, е български поет и публицист, основен представител на експресионизма в българската литература. Заедно с други симпатизанти на левицата е убит от полицията по време на Априлските събития през 1925 г. Баща е на детската писателка Леда Милева. Биография Гео Милев е роден на 15 януари 1895 г. в Радне махле (днес Раднево), в семейство на учителя и журналист Мильо Касабов. По-късно баща му се премества в Стара Загора, където през 1907 г. основава книжарница и издателство. Образование Гео Милев учи в старозагорската гимназия (1907 – 1911). По онова време, дванадесетгодишен, съставя ръкописни вестници и сборници, които сам илюстрира, пише хумористични, патриотични и интимни стихотворения, превежда от руски език стихове на Александър Пушкин, Михаил Лермонтов, Николай Некрасов, Алексей Колцов, Афанасий Фет и други. Следва романска филология в Софийския университет „Св. Климент Охридски“ (1911 – 1912), след което продължава образованието си в Лайпциг (1912 – 1914). Там слуша лекции по философия и пише дисертация върху поезията на Рихард Демел, която не успява да защити. През декември 1913 г. в списание „Листопад“ се появяват първите му публикации – „Литературно-художествени писма от Германия“. През юли 1914 г., след началото на Първата световна война, заминава за Лондон, където се запознава с емигриралия белгийски поет Емил Верхарен. Върнал се отново в Германия, за да продължи образованието си, Гео Милев е заподозрян, че е английски шпионин и е арестуван в Хамбург от германската полиция. Поради липса на доказателства е освободен. Пристига в Лайпциг, но събитията го принуждават скоро да се прибере в България (1915). Творчество, 1915 – 1916 година Отново в България, Гео Милев печата в ограничен тираж лиричните хвърчащи листове за Стефан Маларме, Рихард Демел, Пол Верлен, Емил Верхарн и Фридрих Ницше, които съдържат преведени от него стихове, като всеки лист е посветен на някого от младите поети символисти – Николай Лилиев, Димчо Дебелянов, Теодор Траянов, Людмил Стоянов и Николай Райнов. Гео Милев поема грижите около книжарницата на баща си, който е мобилизиран. През зимата на 1915 – 1916 г. заедно с Никола Икономов организира в Стара Загора театрална трупа, с която изнасят няколко представления. Участие в Първата световна война През март 1916 г. Гео Милев е мобилизиран и изпратен в Школата за запасни офицери в Княжево. Оттам като старши подофицер е изпратен в 34-ти троянски полк, който е на позиция при Дойран. Назначен е за командир на разузнавателния апарат в града. На 29 април 1917 г. неговият пост е открит от англичаните и е подложен на артилерийски огън. Милев е тежко ранен в главата и загубва дясното си око. Берлин, 1918 – 1919 година През февруари 1918 г. Гео Милев заминава със съпругата си за Берлин, за да бъде опериран, като остава там до март 1919 г. Въпреки петнадесет тежки операции, по време на престоя си посещава библиотеки, музеи, изложби, театри. Революционния кипеж в Германия, който има възможност да наблюдава, по-късно отразява в някои откъси от „Грозни прози“. В Берлин се запознава с новите явления в немската литература, свързва се с немски писатели и художници, превежда и печата в експресионистичните списания „Ди Акцион“ и „Дер Щурм“. София, 1919 – 1924 година След като се завръща в София, Гео Милев издава списание „Везни“ (1919 – 1922), което се оформя като трибуна на символизма и експресионизма в България. В започналото да излиза през януари 1924 г. списание „Пламък“ Гео Милев печата статии под надслов „Грозни прози“, поемата „Септември“, както и началото на поемата „Ад“. Преследването му като комунистически поет Заради поемата „Септември“ книжка 7 – 8 на списанието е конфискувана, а Милев е даден под съд. През януари 1925 г. списанието е забранено. На 14 май 1925 г. заради поемата Гео Милев е осъден на 1 година тъмничен затвор, глоба от 20 000 лв. и лишаване от граждански и политически права за 2 години. Той решава да обжалва постановената присъда пред Апелативния съд, но на 15 май е извикан за „малка справка“ от полицията и изчезва безследно. Според разпространената версия останките на Милев са открити през 50-те години на XX век в масов гроб край София (Илиенци) и са разпознати по изкуственото око, поставено по време на операциите в Германия. Белезите от насилие по останките и показанията на ген. Иван Вълков пред съда през 1954 г. сочат, че Гео Милев е удушен с тел. Според това, което д-р Стефан Нейков – главен съдебно-медицински експерт в Клиниката по съдебна медицина и един от двамата експерти, подписали се за находките в Илиенския форт, споделя пред Никола Даскалов, на тях им били донесли череп с изкуствено око, за който им казали, че бил черепът на Гео Милев, но те го отхвърлили, понеже липсвала металната пломба от нараняването на черепа на Гео Милев. На въпроса въз основа на какви данни са решили, че това са скелети от 1925 г., отговорът му е: „така ни казаха“. Поезия Гео Милев е известен най-вече с поемата си „Септември“, която описва неуспешното и потушено тогава Септемврийско въстание, и която дава израз на чувствата на участниците в него, и което има високи литературни качества, с модернистичния поетичен стил. Комбинира литературно описание на въстанието и участниците в него, както и собствените емоции и чувства на поета, упованията в бъдното (Ханаан) и във възвръщането на тази социална справедливост, която търсят участниците във въстанието. Поемата има преводи на 18 езика. Редакторът на английското издание с поезия на Милев Дейвид Бейкли споделя: „Септември“ е може би най-великата епическа революционна поема на ХХ век, а Гео Милев – един от най-забележителните поети свързани с експресионистичното движение в Централна и Източна Европа след Първата световна война“. Преводи Обширното преводаческото дело на Гео Милев бележи началото на нов етап в развитието на българската култура. До него преводът, с твърде малко изключения, е обърнат към миналото, към класическото наследство, Милев го ориентира към съвремеността. Освен класически творби, той превежда поезия, която се твори в момента, открива начинаещи поети (Йоханес Бехер, Владимир Маяковски, Ернст Толер и др.); по същество прави не само превод, а и прогноза за поетично развитие и в този смисъл някои негови преводи имат ролята на резенция с литературно-критически профетизъм. Тази негова насоченост „озонира“ българския културен живот. Гео Милев има основна роля в новото поколение преводачи, с върховна грижа за музикалните, пластични черти, метриката, когато получава превес схващането, че преводачът е преди всичко поет. Гео Милев отдава на поетическия превод голямо внимание, почти колкото на собствената си поезия. Диапазонът му на преводач е много широк, езиковата му подготовка е блестяща – борави свободно с немски, френски, английски и руски език, познава в подробности съответните литератури. Подготовката му и способността да интерпретира естетически и научно цели нови движения в изкуството и културата му позволява като преводач да прави най-точните интерпретации на стилови особености, качества, специфични особености на отедлните течения, преводите му са и естетически, и научно достоверни. Според критиката никой друг български поет-преводач не е открил за публиката толкова много поетически явления, както Гео Милев (при това не само в неговата епоха) и няма нищо в съвременната му поетична култура, което да се е изплъзнало от вниманието му. В работата му се забелязва влияние от Ъптон-Синклеровата антология „Вик за правда“. Културни забележителности и архиви Къщата, в която Гео Милев е живял в Стара Загора, е превърната в музей. През февруари 2013 г. родната къща на поета в Раднево е откупена от община Раднево, чиято цел е да възстанови този исторически дом и да го отвори като музей. В София един от южните квартали носи името на Гео Милев. Част от архивите му се съхраняват във фонд No26 на Българския исторически архив в Националната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“. Библиография Поезия Жестокият пръстен (1920) Панихида за поета П.К. Яворов (1922, второ издание 1924) Иконите спят: 5 вариации на народни песни (1922) Септември: поема (1924) Проза Експресионистично календарче за 1921 (1921) За деца При животните (1913) На полето и на двора (1914) Зората на живота (1925) Критика Театрално изкуство (1919) Други Ръководство за изучаване на немски език без учител (1916) Литература за него Българската литературна критика за Гео Милев. София, Наука и изкуство, 1985 Маринска, Ружа. Гео Милев и изкуството. София, Захарий Стоянов, 2015. ISBN – 978-954-09-0910-3 Театър През 2015 година в Народен театър „Иван Вазов“ е поставена пиесата „Гео“ по романа на Христо Карастоянов, под режисурата на Иван Добчев. Източници Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение. Бележки Външни препратки От и за Гео Милев в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Кратък летопис на живота и творчеството на Гео Милев на сайта на къща музей „Гео Милев“ в Стара Загора Гео Милев в „Словото“ Гео Милев в „Литературен клуб“ Гео Милев на италиански Сайт на къща музей „Гео Милев“ в Стара Загора За къща музей „Гео Милев“ в Стара Загора на сайта BG Globe „Гео Милев – екзекуция на българската духовност“, БНТ, История.bg, 26 януари 2015 „Гео Милев – през „Септември“ към Голгота“, Архивен фонд на БНР, 15 януари 2020 Едвин Сугарев, „Бунтът Гео Милев (110 години след рождението му оставаме негови длъжници)“, в-к „Култура“, бр. 8 (2623), 4 март 2005 За Гео Милев в Литернет Венцеслав Константинов, „Гео Милев и немският литературен експресионизъм“, В: Немско-български културни отношения 1878 – 1918, УИ „Климент Охридски“, София, 1988 Никита Нанков, „Баснята за блудния син: Гео Милев, европейският модернизъм и българската лява критика“, сп. Литературна мисъл, год. 47, 2003, No 1 – 2, с. 85 – 111 Биляна Курташева, „Адският град на Гео Милев“, електронно списание LiterNet, 03.08.2006, No 8 (81)


text: Никола Ракитин е псевдоним на Никола Василев Панчев, български поет. Биография Роден е на 6 юни 1885 г. в с. Лъжане, Орханийско. Завършва славянска филология в Софийския университет (1908). Участва в Първата световна война. Работи като учител в Плевен (1908 – 1933). Директор на Военно-историческия музей в Плевен (1933 – 1934). Несправедливо обвинен за изчезването на ценности от музея, Ракитин се самоубива на 2 май 1934 г., като се хвърля от влака при тунел 3 до гара Реброво на път от София за Плевен. Самоубийството на Ракитин намира широк отзвук в печата, като за него е обвинявано ръководството на Военното министерство. С този случай се свързва и уволнението на военния министър Александър Кисьов няколко дни по-късно. Творчество За първи път печата през 1906 г. в сп. „Демократически преглед“. Поезията на Ракитин е предимно пейзажна. Стихосбирката му „Размирни години“ е протест срещу войната и насилието над човека. Сътрудничи на списанията „Българска сбирка“, „Просвета“, „Съвременна мисъл“, „Листопад“, „Златорог“, „Българска мисъл“ и на вестник „Светлоструй“. Негови първи творби са „Зима при Вит“ и „Пролет при Вит“. Съчинения „Под цъфналите вишни“ (1909) „Животът може би е сън“ (1911) „Беглец“ (1914) „Размирни години“ (1919) „Преди да съмне“ (1920) „Златни нишки“ (1922) „Родното село“ (1922) „В тишината на далечния град“ (1923) „Васил Левски“ (1923 – съавтор Ст. Георгиев) „Жената и морето“ (1923) „Мургаш“ (1923) „На една струна“ „Освободеният Прометей“ (1923) „Лес“ (1924) „Дарове на Балкана“ (1932) „Капят листата“ (1933) „Русалска поляна“ (разкази, 1938) и др. Бележки Източници Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение. Външни препратки От и за Никола Ракитин в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Хора с архиви в Централния държавен архив Български военни дейци от Първата световна война Възпитаници на Софийския университет Български музейни уредници Български писатели Български учители Почетни граждани на Ботевград Родени в община Ботевград Починали в Софийска област Български самоубийци


text: Област Русе (също и Русенска област) е една от 28-те области на България. Заема площ от 2803 km2 и има население 193 483 души по данни от преброяване 2021 г. Пощенските кодове на населените места в област Русе са от 7000 (за град Русе) до 7199. МПС кодът ѝ е Р. Списък на населените места в област Русе Градовете са с удебелен шрифт Община Борово Батин, Борово, Брестовица, Волово, Горно Абланово, Екзарх Йосиф, Обретеник Община Бяла Бистренци, Босилковци, Ботров, Бяла, Дряновец, Копривец, Лом Черковна, Пейчиново, Пет кладенци, Полско Косово, Стърмен Община Ветово Ветово, Глоджево, Кривня, Писанец, Сеново, Смирненски Община Две могили Баниска, Батишница, Бъзовец, Две могили, Могилино, Каран Върбовка, Кацелово, Острица, Пепелина, Помен, Чилнов, Широково Община Иваново Божичен, Иваново, Кошов, Красен, Мечка, Нисово, Пиргово, Сваленик, Табачка, Тръстеник, Церовец, Червен, Щръклево Община Русе Басарбово, Долно Абланово, Мартен, Николово, Ново село, Просена, Русе, Сандрово, Семерджиево, Тетово, Хотанца, Червена вода, Ястребово, Бъзън Община Сливо поле Бабово, Борисово, Бръшлен, Голямо Враново, Кошарна, Малко Враново, Ряхово, Сливо поле, Стамболово, Черешово, Юделник Община Ценово Белцов, Беляново, Джулюница, Долна Студена, Караманово, Кривина, Новград, Пиперково, Ценово Население Численост на населението Прираст на населението Естествен прираст Етнически състав Численост и дял на етническите групи според преброяванията на населението през годините: Общини Численост и дял на етническите групи по общини, според преброяването на населението през 2011 г.: Езици Численост и дял на населението по роден език, според преброяването на населението през 2001 г. Вероизповедания Численост и дял на населението по вероизповедание според преброяванията на населението през годините: Икономика Икономическа активност Средният списъчен брой на наети лица по трудово и служебно правоотношение в Русенска област за 2016 г. е 69 406 души, а средната годишна работна заплата е 9287 лв. През четвъртото тримесечие на 2017 г. средната месечна работна заплата на наетите лица по трудово и служебно правоотношение в област Русе е 882 лв. Коефициент на заетост – 15/64 навършени години – 66,8%, а на безработица – 6,9%. Относителният дял на населението на възраст между 25 и 64 навършени години с висше образование е 26,8%. Относителният дял на населението на възраст между 25 и 64 навършени години със средно образование е 56,1%. Общият брой на предприятията е 11 469. 145 759 са реализираните туристически нощувки в хотели за 2015 г. Чуждестранните преки инвестиции в нефинансовите предприятия за 2016 г. са 367.9 млн. евро. Общата произведена продукция е на стойност 4 574 346 хил лв., а оборотът нараства до 7 615 365 хил лв. Топ 10 компании по оборот през 2015 г. Други статистики Данните са изготвени от Териториално статистическо бюро (ТСБ) Русе. Популярни географски обекти Природен парк Русенски Лом Природен парк Русенски Лом се намира по поречието на река Русенски Лом, която преминава през живописни местности. Тук се намират Ивановските скални църкви, средновековният град Червен край Червен и единственият в България действащ скален манастир край село Басарбово. Източници Външни препратки Областен управител на Русе Областна администрация Русе Ивановски скални църкви Музикални изпълнители в стил рок или свързаните с него подстилове музика от областта в Български рок архиви