text: Димитър Иванов Стоянов, по-известен под псевдонима Елѝн Пелѝн, е български писател. Централно място в творчеството му заема описанието на българското село, това е и причината да го наричат „певец на българското село“. Други псевдоними, които Елин Пелин е използвал, са: Благолаж, Камен Шипков, Елчо, Пан, Пелинаш, Поручик, Мито, Чер Чемер, Иван Коприван, Горна Горчица, Катерина и други. Биография Родословие и ранни години Роден е на 18 юли (според други източници – на 8 юли) 1877 г. в село Байлово, Новоселско, тогава в Османската империя. Селото силно запустява, в резултат на турско-османските и руско-турските войни, но в началото на 20 век е отново заселено. Прадядото на Елин Пелин, Станьо от село Поибрене е сред първите му нови жители и заедно със семейството си се заема със скотовъдство. Много от преселниците в селото са от същото село, но сред тях има и бивши жители на ред други селища, сред които село Вакарел и село Белица. Синът на Станьо, Иван, станал и пръв учител в селското училище. Жителите на възроденото село и най-вече - родът на писателя, се отличавали с буден възрожденски дух и предприемчиво родолюбие. Бащата на бъдещия Елин Пелин, Иван Стоянов, по-известен като Йото Варджията, бил също така будна личност. Освен земеделец, той бил зидар, дърводелец, кантонер, правел коли, веялки, керемиди и тухли. Известен е и неговият проект за вятърна мелница, който по-късно е отразен от сина му в едноименен разказ. Въпреки скромния живот, будният възрожденски дух на рода не позволил на Йото да остави децата си неуки. Двама от синовете му завършили висше образование, а с разноски на самия Иван било отворено училище в собствения му дом. По-късно Елин Пелин казва, че по това време баща му бил единственият грамотен човек в селото. Редовно носел книги от пазара в града, където продавал вар. В домашната му библиотека били „Рибният буквар“, „Под игото“ и съчиненията на Христо Ботев и Любен Каравелов. Кръщелното име на Елин Пелин е Димитър Иванов Стоянов. Той е едно от единадесетте деца в семейството на Йото и Стоянка Иванова. Другите техни деца са: Стоян (роден 1859), Пена (родена 1862), Велко (роден 1865), Христо (роден 1869), Захари (роден 1873) и Мария (родена 1885). Между тях е имало и други, които починали – Йордан, Александър, Параскева и едно, на което името не се помни. Димитър израства в среда, където образованието било на особена почит. Завършва началното си образование в родното си село, след което заминава да учи в София (1890 – 1891, първи гимназиален клас), Златица, Панагюрище и Сливен (1892 – 1894, където завършва образователни степени, съответстващи на днешните 5 и 6 клас). Не завършва гимназия, но се самообразова - страстно се увлича в четене, основно опознава българската и руската литература. Учител е в Байлово (1895 – 1896). През 1896 прави опит да влезе в Рисувалното училище. Рисуването, наред с четенето, била една от големите му страсти. Не е приет и се връща в Байлово, където през следващите две години пише първите си сериозни произведения. От есента на 1899 се установява в София, където е притиснат от тежки финансови проблеми, с каквито е обременен до края на живота си. В София От ноември 1902 г. започва да издава сп. „Селска разговорка“ в Самоков. Чрез ходатайството на професор Иван Шишманов започва работа като библиотекар в Университетската библиотека (1903 – 1907), командирован е в Париж и Нанси, Франция (1906 – 1907) заедно с Яворов, става пазител в хранилището на Народната библиотека в София (1910 – 1916), уредник в къщата музей „Иван Вазов“ (1924 – 1944), където работи до пенсионирането си. През 1904 г. излиза първата му книга „Разкази“, том първи. През 1905 г. заедно с Александър Божинов посещава за 20 дни Италия – Венеция и Флоренция. През същата година излиза „Пепел от цигарите ми“, сборник от стихотворения в проза. Жени се за Стефанка Иванова Щерева, с която имат 2 деца: Елка и Боян (1930 – 2019). Става редовен член на БАН (1940), а също председател на Съюза на българските писатели (същата година). Сътрудник е на множество списания. Редактира и списва почти сам сп. „Селска разговорка“ (1902 – 1903). Участва в редактирането на в. „Българан“ (1904 – 1909), в. „Развигор“ (1921 – 1927, 1937), редактира детските списания „Веселушка“ (1908 – 1910), „Чавче“ (1913 – 1914), „Светулка“ (1904 – 1944, 1945 – 1947), в. „Пътека“ (1933 – 1936); член е на редколегията на в. „Септемврийче“ (от 1945). Творчество Елин Пелин започва да пише още докато е ученик на село. През 1895 г. обнародва първите си творби: в сп. „Войнишка сбирка“ разказа „Мило е отечеството", в ученическото списание „Извор“ разказа „На майчин гроб“, стихотворенията „Зима“ и „Привет“. Под стихотворението „Тихи тъги“ (ноември 1897), отпечатано в сп. „Български преглед“, за пръв път се подписва с псевдонима Елин Пелин. В младежките си години се увлича повече от поезията. В зрялото си творчество се насочва към разказа и повестта, като продължава да пише детски и хумористични стихотворения. Елин Пелин е един от най-големите художници на българското село, майстор на късия разказ в българската литература, създател на галерия ярки, незабравими образи, много от които са вдъхновени от неговите съселяни от Байлово, близки и познати. Опознал в детайли селския бит и душевност, зад идиличното и битовото открива определени социални тенденции и написва първите си зрели разкази: „Напаст Божия“, „Ветрената мелница“, „На оня свят“, „Гост“, „Андрешко“, „Пролетна измама“. Автор е на редица разкази, наситени с жизнерадостен и весел смях, в които се оглежда дяволитият български селянин, готов да се шегува и в най-тежките моменти от своя нерадостен живот; белег на несломената жизненост на българския национален характер. В непретенциозните си, но много популярни хуморески в стихове и проза от сборника „Пижо и Пендо“ (1917) майсторът на иронията и на скептичния шопски присмех пародира увлеченията по селската идилия и поетизираната патриархалност, като им противопоставя суровата и примитивна правда на истинския живот. С особена симпатия Елин Пелин пише за тежката участ на селския учител: „Душата на учителя“, „Кал“, „Самичка“, „В интерес на просветата“. Една от основните теми е и черквата и представителите ѝ. Елин Пелин осмива и изобличава с ярък реализъм чревоугодничеството, пиянството, алчността, лицемерието – пороци, в които са затънали калугери и попове („Напаст Божия“, „Братя“, „Изкушение“). Елин Пелин е художник с широк интерес към света; наред с нерадостните страни на живота той описва и красотата в противоречивата пъстрота на действителността, поезията в селския живот. С особена пластичност се отличават лиричните му пейзажи, в които хубостта на природата е свързана с труда и чувствата на хората. По време на Първата световна война Елин Пелин пише патриотични произведения, събрани в сборника „Китка за юнака“ (1917). През 1928 г. издава сборника „Черни рози“ – стихотворения в проза, импресии с изповедни размисли и настроения. В книгата „Аз, ти, той“ (1936) – злободневни фейлетони, хумористични очерци и скици – изобличава обществено-политическата и нравствената поквара на съвременността. В „Под манастирската лоза“ (1936) – цикъл философски разкази и притчи – формулира в художествена форма своето жизнено и естетическо верую. На аскетизма и догматизма той противопоставя жизнерадостната философия на битието, богатата и сложна хармония на човешката индивидуалност. През 20-те и 30-те години на XX век Елин Пелин пише предимно за деца – лирични стихотворения, поеми и басни, хумористични разкази и сценки, преразказва и сам пише приказки, съставя христоматии и читанки. Произведенията му за деца са изпълнени с ведър хумор и жизнелюбие. Автор е на един от най-хубавите български юношески романи в две части – „Ян Бибиян“ (1933) и „Ян Бибиян на Луната“ (1934), (името „Бибиян“ идва от начина, по който синът му, Боян, произнася името си като малък), на книгите „Златни люлки“ (1909), „Кумчо-Вълчо и Кума-Лиса“ (1918), „Гори Тилилейски“ (1919), „Сладкодумна баба“ (1919), „Правдата и кривдата“ (1920), „Песнички“ (1927), „Поточета бистри“ (1931). През Втората световна война пише основно за деца - например „Щурче-свирче. Весели стихчета за момичета и момчета“ (1940 г.), но също така тогава е издадена и повестта му "Гераците" - разказ за злощастията на един разпадащ се селски род. След Деветосептемврийския преврат от 1944 г., при все че продължава да се издава, литературната му дейност е ограничена и вкарана в руслото на текущите нужди на пропагандата (например разказа „Врабчетата на стрина Дойна“, описващ героизма на бригадирското движение в България; сътрудничи и на списанията "Светулка" и "Септемврийче"). Потискан е поради близкото си приятелство с бившия български монарх цар Борис III. Отново във връзка с дружбата му със царя, през октомври 1944 г. Станислав Вихров, член на комунстическия партизански отряд „Колю Шишманов“ и негов съратник, чиято самоличност не е установена, се припознават в Борис Руменов („Борю Зевзека“ – бохем, поет и карикатурист, който също като Елин Пелин е бивш редактор на вестник „Българан“), вземайки го за известния писател, арестуват го и го убиват („Биография на Борис Руменов"). Според друга версия, планът е бил да бъдат убити и двамата. Умира на 3 декември 1949 г. в София на 72-годишна възраст. Произведения „Косачи“ (1903 г.) „Разкази“, том I (1904 г.) „По жътва“ (1904 г.) „Пепел от цигарите ми“ (1905 г.—1910 г.) „От прозореца“ (1908 г.) „Златни люлки“ (1909 г., стихове за деца) „Разкази“, том II (1911 г.) „Гераците“ (1911 г., повест) „Мечтатели“ „Китка за юнака“ (1917 г., разкази) „Пижо и Пендо“ (1917 г., 2 попр. изд. 1918) „Гори Тилилейски“ (1919 г., приказки за деца, наредени в стихове) „Петльо герест златоперест“ (1919 г., рус. нар. приказки) „Сладкодумна баба“ (1919 г., нар. приказки) „Правдата и кривдата“ (1920 г., нар. приказки) „Избрани разкази“ (1922 г.) „Сборник от разкази“ (1923 г.) „Сватбата на Червенушко“ (1924 г., весела история в стихове за деца) „Цар Шишко“ (1925 г., приказки в стихове) „Песнички“ (1927 г.) „Земя“ (1928 г., повест) „Черни рози“ (1928 г.) „Поточета бистри“ (1931 г., стихове за деца) „Ян Бибиян. Невероятни приключения на едно хлапе“ (1933 г.) „Ян Бибиян на Луната“ (1934 г.) „Аз, ти, той. Мили родни картинки“ (1936 г.) „Под манастирската лоза“ (1936 г.) „Дядовата ръкавичка“ (1937 г.) „Кумчо Вълчо и Кума Лиса“ (1939 г., сценирана приказка) „Три баби“ (1940 г.) „Щурче-свирче. Весели стихчета за момичета и момчета“ (1940 г.) „Страшен вълк“ (1944 г., приказки в стихове) „Антология“ (1945 г.) „Избрани разкази“ (1946 г.) „Мили родни картинки. Весели разкази“ (1946 г.) „Избрани разкази“ (1949 г.) „Приказки и басни“ (1949 г.) За него Литературен архив. Т. ІV. Елин Пелин. София: БАН, 1972 Петър Пондев, Елин Пелин. София, 1976 Елин Пелин в българската критика. Съставител и редактор: П. Пондев. София: Български писател, 1977 Иван Сестримски, Елин Пелин: Литературно-критически очерк. София: Отечество, 1978 Елин Пелин. Сто години от рождението му. Нови изследвания. София: БАН, 1978 Симеон Янев, Елин Пелин. Велико Търново: Абагар, 1994 Радосвет Коларов, Елин Пелин. София: Век 22, 1995 Памет На Елин Пелин е наречен град Елин Пелин, намиращ се близо до родното му село Байлово. До града също има село с името на писателя - Елин Пелин. Името на Елин Пелин носи морският нос Елин Пелин в Антарктика. Към средата на 2022 г. училищата в България с неговото име са 12. От тях средни училища са във Варна, Руен, София и Професионалната гимназия по керамика в село Елин Пелин. Основни училища има в селищата Владо Тричков, Стара Загора, Перник, Пловдив, Стражец, Бургас, София и Първомайци. Бележки Източници Енциклопедия България. Т. 2, София, БАН, 1981. Външни препратки От и за Елин Пелин в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Елин Пелин в Литературен клуб Елин Пелин в Литернет Литературна критика и изследвания върху Елин Пелин в Литернет Архивни материали на Елин Пелин и критически текстове за него, проект „Българската литературна класика – знание за всички. Неизвестни архиви и културни контексти“ Писатели след Освобождението Български автори на разкази Български писатели фантасти Български детски писатели Български фейлетонисти Български романисти Български поети Български музейни уредници Български библиотекари Псевдоними Община Горна Малина Починали в София Погребани в Централните софийски гробища Профилирана природо-математическа гимназия „Добри Чинтулов“


source: wikipedia

text: Веселин Симеонов Ханчев е български поет, публицист, преводач, заслужил деятел на културата (1963). Биография Роден е на 4 април 1919 г. в Стара Загора. Учи в родния си град и право в Софийския университет (1941). Участва във Втората световна война (1944–1945). Литературен уредник (1938–1943) във вестник „Литературен глас“, началник на отдел за литература и изкуство в Радио София (1945), драматург в Народната опера (1949–1951) и в Сатиричния театър в София. Член е на БКП от 1944 г. Съветник по културните въпроси в посолството на България във Варшава (1962–1964) и Париж (1964–1966). Умира на 4 ноември 1966 г. в София. Семейство Родителите на Веселин Ханчев са Невена Азманова и Симеон Ханчев. Невена Азманова е старозагорка, завършила Девическата гимназия в родния си град. Учи медицина в Лозана, Швейцария, но се дипломира в Нанси, Франция. Там се запознава с д-р Симеон Ханчев и когато се прибират в България, се женят. През 1910 г. д-р Невена Азманова – Ханчева и д-р Симеон Ханчев откриват собствена клиника с детско и акушеро-гинекологично отделение. Семейството има три деца: Милка, Веселин и Здравко, който е лекар в Швейцария. Веселин Ханчев има две дъщери – Румяна и Елка. Творчество За пръв път печата през 1934 г. Сътрудничи на вестниците „Час“ и „Литературен глас“, след 1944 – на всички периодични литературни издания. В първата му стихосбирка, „Испания на кръст“, посветена на Испанската гражданска война (1936–1939), преобладава пацифистичният протест. Етап в творческото развитие на Ханчев е стихосбирката „Стихове в паласките“ – лиричен дневник на героизма и мъжеството на българския войник във Втората световна война. Гражданските и интимните вълнения на поета винаги са в единство и хармония. Ханчев е автор на пиеси – „Злато“, „Отровен гълъб“, „Двамата и смъртта“, и на нереализирания филмов сценарий „Крали Марко“. Превежда „Героична комедия“ от Едмон Ростан (1961), творби от френски (Жак Превер) и руски поети. Негови стихотворения са преведени на немски, полски, румънски, руски, украински, унгарски, френски, чешки, японски и други езици. Отличия Той е лауреат на Димитровска награда за 1960 г. и 1962 г. Библиография Испания на кръст, стихове, София: Печатница България, 1937, 56 страници. Избрани стихове, София: Полиграф, 1948 г Знаме на дружбата, стихотворения за пионери, 1952 Луиджи, поема, София: Народна младеж, 1953, 40 с. Стихове в паласките, София: Държавно военно издателство, 1954 (1957, 1960) Смешен пантеон, София: Български писател, 1957, 102 с. Лирика, София: Български писател, 1960, 110 с. Машината на времето, 1960 Роза на ветровете, стихотворения, Варна: Държавно издателство, 1960, 36 с. Чудната врата, стихове за деца, 1960 Лирика, 1961 Стихотворения, 1962 Пъстро ято, стихове за юноши, София: Народна младеж, 1963, 104 с. За да останеш, избрана лирика, София: Български писател, 1965, 184 с. Свирепият славей, сатирични стихотворения, София: Профиздат, 1965, 94 с. Стихотворения, 1966 (II изд. на Библиотека за ученика) Стихотворения, 1966 Малки пиеси за големи сърца, едноактен театър, София: Български писател, 1967, 154 с. Избрани произведения, под ред. и с предговор на Емил Петров, София: Български писател, 1969, 394 с. Избрани творби, София: Български писател, 1976 (1980, 1986) Жив съм, стихове, Пловдив: Христо Г. Данов, 1987, 200 с. Десетте лица на щастието, стихове, София: Хемус, 2000, 342 с. За него Симеон Правчанов, Веселин Ханчев, София: Български писател, 1971, 130 с. Веселин Ханчев 1919-1966: Био-библиографски указател, съст. Стоян Стаев, Християна Илиева, Елена Фурнаджиева, София: Национална библиотека "Св. св. Кирил и Методий“, 1989, 256 с. Източници Чернокожев, Вихрен. // Речник по нова българска литература 1878 – 1992. София, Хемус, 1994, с. 395 ISBN 954-428-061-8 Външни препратки Веселин Ханчев в Словото Веселин Ханчев в Литературен свят Веселин Ханчев. Жив съм (аудио), YouTube, изпълнява Васил Бялоцърковски Веселин Ханчев. Не, не мога да спя (аудио), YouTube, изпълнява Васил Бялоцърковски Български поети Български детски писатели Български сатирици Български драматурзи Български преводачи на френскоезична литература Български преводачи на рускоезична литература Български дипломати Членове на БКП Възпитаници на Юридическия факултет на Софийския университет Български военни дейци от Втората световна война Носители на Димитровска награда Почетни граждани на Стара Загора Родени в Стара Загора Починали в София Починали от рак Хора с архиви в Централния държавен архив Погребани в Централните софийски гробища


text: Христо Димитров Измирлиев с псевдоним Христо Смирненски е български поет и журналист. Основна тема в творчеството му е социалната несправедливост. Биография Семейство Христо Смирненски е роден на 17 (30) септември 1898 година в българския южномакедонски град Кукуш, тогава в Османската империя, днес Килкис, Гърция, в семейството на Димитър (Мицо) Христов Измирлиев и Елисавета Попанастасова, дъщеря на Анастас Кръстев. Роднините на Христо Смирненски участват дейно в църковните борби на македонските българи и в революционните борби за освобождение на Македония. Баща му Димитър Измирлиев е деец на Вътрешната македоно-одринска революционна организация (ВМОРО), а заради борбата си срещу католическата уния лежи в солунския затвор. Дядо му по майчина линия Анастас Кръстев е виден български духовник, участник в църковно-националните борби на българите, български екзархийски наместник в Кукуш. Христо Смирненски израства в една къща с по-големите си братовчеди Аспарух, Райна и Мария Измирлиеви, а наоколо са Невена и Екатерина Измирлиеви – всички революционери (дейци на ВМОРО) и/или учители. Като ученик в София силно влияние върху него оказва и вуйчо му Владимир Попанастасов, поет, и неговата среда. Туше Делииванов, роднина на Измирлиеви, пише: Ранни години Христо Измирлиев тръгва на училище рано, ненавършил 6 години. Още в трето-четвърто отделение учителката му Райна Измирлиева открива неговите поетични наклонности. „Чино, – казва тя на майка му – Христо ще прилича на вуйчо си, ще пише стихове“. Завършва четвърто отделение през пролетта на 1908 година и поради крехкото му здраве и лекарска препоръка да смени климата е изпратен в София при дядо му поп Анастас Кръстев. Двете години там разширяват много неговия културен и обществен кръгозор. Вуйчо му Владимир Попанастасов пише стихове и проза, има богата библиотека, а в културната среда – семейна и приятелска – се обсъждат всички литературни и политически събития. Христо се запознава с Елин Пелин, Кирил Христов, Стоян Чилингиров и други. В София Христо завършва първи и втори прогимназиален клас, а здравето му укрепва. Следващата учебна година обаче се налага да се върне в Кукуш, тъй като дядо му умира при операция във Виена (юли 1910), а вуйчо му, по професия юрист, е назначен за съдия в провинцията. След завършването на трети прогимназиален клас с отличие (1911) баща му прави постъпки за стипендия, за да продължи учението в Солунската българска гимназия, но тъй като по-големият му син Тома вече е стипендиант в Битолската българска класическа гимназия, получава отказ. Следващата 1912 година започва Балканската война и Христо остава в Кукуш. Бежанци в България На 25 октомври 1912 година българските войски освобождават Кукуш. Смирненски е едва на 14 години. Когато в града започват да се получават българските вестници, той става техен разпространител. Радостта на населението обаче е твърде кратка. След победата между балканските съюзници изникват разногласия и избухва Междусъюзническата война. Пред опасността от настъпващите гръцки войски жителите напускат Кукуш; градът е опожарен. Семейството на Димитър Измирлиев, заедно с хилядите бежанци, се отправя да търси спасение и препитание в София. Въпреки състоянието на мизерия, в което се намират, Димитър Измирлиев и жена му държат децата им да учат. Христо се записва в Техническото училище, но заедно с по-малкия си брат Андон Измирлиев помага в издръжката на семейството – продават вестници. От началото на 1915 г., по примера на по-големия си брат, хумориста Тома Измирлиев (1895 – 1935), 16-годишният Христо започва да сътрудничи на хумористичните издания – най-напред на вестник „К'во да е“, където за пръв път се подписва с един от най-известните си псевдоними като хуморист – Ведбал. От следващата година той публикува хумористични стихове и фейлетони в „Българан“, „Родна лира“, „Художествена седмица“, „Смях и сълзи“, „Барабан“, „Сила“. Необикновено находчив и плодовит, Ведбал, въпреки младостта си, става един от най-търсените и популярни за онова време хумористи. През 1917 г. за пръв път се подписва с псевдонима Смирненски, с който остава в класиката на българската литература. Като ученик в Техническото училище, той продължава да се труди – като обикновен работник, продавач в колониален магазин и др. По това време избухва Първата световна война. През май 1917 г. Христо постъпва като юнкер във Военното училище, но въпреки суровото казармено всекидневие, продължава да пише и да публикува в хумористичните издания. В края на годината избухва Октомврийската революция. Командването на училището въвежда продължителна карантина с цел да се избегне проникването на комунистически идеи. През април 1918 г. излиза първата му сбирка – „Разнокалибрени въздишки в стихове и проза“. Тя е с хумористичен характер и излиза под перото на Ведбал, но по-късно е разкритикувана от собствения си автор. Силно въздействие върху идейното развитие на младия поет оказва Войнишкото въстание през 1918 г. Разбунтувалите се срещу Фердинанд и правителството войници са отблъснати от юнкерите от Военното училище. Смирненски става свидетел на най-кръвопролитния сблъсък – край Захарна фабрика. Ужасéн от жестокостта, с която правителството разгромява метежниците, той напуска Военното училище през ноември и за това баща му е принуден да заплати голямо обезщетение. Зрял период След навлизането си в гражданския живот Смирненски става член на редакционната колегия на „Българан“, но същевременно изкарва прехраната си първоначално като писар II разред в Управлението по транспорта, по-късно като кариерист, а след това е чиновник в дирекцията на стопанските грижи, репортер, касиер, редактор, коректор. Периодът на 1919 и 1920 година е бурен в живота на София, време на социални сблъсъци. През ноември 1919 г. по решение на Комунистическата партия започва да излиза седмичното хумористично художествено-литературно списание „Червен смях“. Участието на Смирненски в списването му има решаващо значение за него – хуморът му става все по-социално насочен. Той участва в демонстрации и митинги, на които се поставят искания за амнистия на осъдените войници, подобряване на материалното положение на трудещите се и др. Постепенно социалната принадлежност на Смирненски става решаващ фактор в идеологическите му възгледи и той се пропива със съзнанието, че е боец на пролетариата. През пролетта на 1920 г. става член на Комунистическия младежки съюз, а през 1921 г. – на Комунистическата партия. 1920 г. е преломна в творческия път на Смирненски. Лявата критика оценява естетическите му търсения и творби, създадени до този момент като прояви на „декадентския“ символизъм, като поетически постижения, които не дават никакви основания „да се предположи за яркия му поетически талант“. Първото си истинско стихотворение, както твърди тази социалистическа литературна критика, Смирненски пише за първомайския брой на „Червен смях“. Стихотворението се казва „Първи май“: Да спрат фабричните комини и всеки черен труд да спре и туй намръщено море от морни роби и робини да озари и приласкай усмивката на първи май! След това свое стихотворение Смирненски започва цяла поредица, публикувана на страниците на „Червен смях“: „Ний“ (26 юни 1920), „Червените ескадрони“ (3 септември 1920), „Улицата“ и „Утрешния ден“ (24 септември 1920), „Херолди на новия ден“ (15 октомври 1920), „Северно сияние“ (29 октомври 1920), „През бурята“ (6 януари 1921), „Бурята в Берлин“ (13 януари 1921), „Йохан“ (27 януари 1921) и др. В партийните издания „Червен смях“ и „Работнически вестник“ виждат бял свят няколко десетки негови творби, представляващи ярко новата естетическа линия в творчеството на поета. В края на февруари 1922 г. партийното издателство „Общо работническо кооперативно дружество „Освобождение“ отпечатва втората и последна издадена приживе стихосбирка на Смирненски – „Да бъде ден!“. Отпечатана в 1500 бройки, сбирката се разпродава бързо и няколко месеца по-късно кооперативното дружество „Освобождение“ пуска второ издание. „Да бъде ден!“ въвежда поета като ярко талантлива и добре отграничена индивидуалност – творец, чието творчество е силно социално ангажирано, което носи новия ценностен модел, новите обществени и естетически каузи в разноликата българска литература на второто десетилетие на XX век. С „Да бъде ден!“ Смирненски излиза извън границите на политическата и идеологическа ангажираност и заявява безкористното пламенно човеколюбие, бляна за щастие на човечеството, превърнали се в негова творческа философия. Тук именно Смирненски най-ярко се сближава с нравствения заряд на Ботевите творби и средството, което Ботев намира за противопоставяне срещу човеконенавистничеството – борбата, революцията. За лявата литературна критика Смирненски митопоетизира събуденото класово самочувствие на пролетарското мнозинство и бунта му срещу обществените несправедливости. С неповторим лиричен почерк Смирненски възпява копнежа по щастие и безсмъртната любов към хората, обобщени философски в „Херолди на новия ден!“ – „Какво по-божествено щастие от бляна да бъдеш човек“ (по-късно Смирненски изключва това стихотворение от стихосбирката). Последни години През пролетта на 1921 г. Смирненски се разболява от паратиф и през лятото заминава в рилското село Радуил, за да се лекува. Завърнал се в София, той продължава да пише и публикува лирически, хумористично-сатирични стихове и фейлетони. Във връзка с една стачка на тютюневите работници той пише стихотворението „Жълтата гостенка“ (15 юли 1922). През 1922 г. отново се чувства зле и през лятото отново заминава за Радуил, при свои приятели. Там прекарва един особено плодотворен месец. Тук той написва стихотворенията „Юноша“ и „Каменарче“, фейлетоните „В трена“ и „В Самоковския общински съвет“, импресиите „Босоногите деца“ и „Смело, товаришчи!“, очерците „Пожар в Рила“ и „Куртова поляна“. В началото на септември е в Чамкория, където работи като измервач в горското стопанство. В края на годината се завръща в София и до първите месеци на 1923 г. е в период на особена творческа активност. Пише „Роза Люксембург“, „Зимни вечери“, „Съветска Русия“ и сатирата „На гости у дявола“. През лятото на същата година се запознава с бъдещата си годеница Женя Дюстабанова, с която са заедно до смъртта на поета. Останали са множество писма между тях двамата, Христо ѝ посвещава и много свои стихове. Част от едно негово писмо към нея гласи: „Ти излизаш пред мене замислена, скръбна и тъй много любима. Помня те: за нещо сме скарани. Ти вървиш мълчалива пред мене из калта и аз разбирам какво най обичам в тебе: оная вечна скръб по живота и заради живота...“. Туберкулозата не подминава и Смирненски. В началото на април поетът неочаквано получава кръвоизлив и лекарите откриват каверна. Лекарските препоръки за чист въздух, силна храна и пълно спокойствие обаче са непосилни за бедния Христо. Родителите му наемат слънчева стая в Горна баня и там състоянието му се стабилизира. Но и тук Смирненски не престава да твори и да посреща множество посетители. В края на май е отпечатана и последната му творба – сатирата „Приказка за стълбата“, в която поетът разобличава политическите ренегати, въздигнали се от социалните низини и станали „принцове“. Тази сатирична творба на Смирненски неслучайно е посочена от българската литературна критика за най-зрялата в неговото творчество. Не само тези ренегати засяга тя. Отнася се и за „всички, които ще кажат: Това не се отнася до мене“ – онези, които се изкачват по стълбата (на властта, но и на живота) с цената на убежденията си, на нравствеността си, която продават на Дявола, за да стъпят на всяко едно ново стъпало. Нов кръвоизлив на 5 юни прави състоянието му критично. Той незабавно трябва да постъпи в санаториум, но свободно легло не се намира. Лекарският съвет поставя безнадеждна диагноза – милиарна туберкулоза. Превратът от 9 юни 1923 г. оставя Смирненски без храна и лекарства за цели два дни. Той е преместен спешно в близък частен санаториум, но твърде късно. Около 6:30 ч. сутринта на 18 юни 1923 г. той издъхва, малко преди да навърши 25-годишна възраст. „Поиска лист да пише, но това си остава последното негово желание“, спомня си по-късно сестра му. Тялото на Христо е изложено в църквата „Свети Крал“ още по пладне същия ден, където прочувствено слово произнася Гео Милев. Творчество Той е български поет, ярък представител на авангардизма в българската литература. Литературната му дейност започва още в гимназиалния курс, когато той пише хумористични стихотворения. Известен е като Христо Смирненски или като Ведбал (другия му псевдоним). Въпреки ранната си смърт, той се слави като изключително продуктивен автор – едно от последните издания на събраните му съчинения се състои от осем тома. Възхваляван от лявата литературна критика (и заради социалистическите идеи в творчеството си), но определен от съвременните му консервативни литературоведски кръгове като автор на „приложна поезия“, Смирненски е забележителен поет, неговата поезия е устремна, текстовете му имат изповеден характер. Най-характерното за тях е тържественото и празнично усещане за една необходима промяна в света, огорчението от суровата действителност и готовността за борба за промяна. Неговите произведения са актуални и днес и са обект на обществен дебат (напр. „Приказка за стълбата“) и на търсения на литературната критика. Христо Смирненски ни завещава над 800 лирически произведения и над 100 прозаически. Произведения Стихосбирки „Разнокалибрени въздишки в стихове и проза“ (1918) „Да бъде ден!“ (1922) Поезия Поредици „Столичен калейдоскоп“ „Столична аристокрация“ „Разкази без сълзи“ „Писма“ „Добре дошли!“ Проза Родословие Други Името на Христо Смирненски носи морският нос Христо Смирненски на остров Робърт, Южни Шетлъндски острови, Антарктика. Христо Смирненски е и името на столичен квартал в район Слатина. На поета са кръстени и множество други обекти в България, включително училища, читалища, улици. Къщата на Смирненски в София е превърната в музей през 1959 г., но е затворена през 2004 г., защото от много години не ѝ е правен ремонт и е опасна за посещения. Всички артефакти от музея са преместени и се съхраняват във фондовете на Националния литературен музей, а общината и Министерството на културата и до днес спорят чия собственост трябва да е къщата. През юни 2013 г. по повод 90 години от смъртта на поета по инициатива на гражданско сдружение „Епископ Йосип Щросмайер“ и със съдействие на Столична община е възстановен неговият гроб. Игралният филм от 1983 г. „Поетът и дяволът“ е посветен на случка от последната година от живота на Христо Смирненски. Външни препратки От и за Христо Смирненски в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Творби на Христо Смирненски в „Словото“ Творби на Христо Смирненски в LiterNet Стихотворения, разкази и фейлетони на Христо Смирненски в „Литературен клуб“ „Да бъде ден“, първото издание на стихосбирката, София, 1922 г. „Зимни вечери“, първото издание, София, 1924 г. Критика за Христо Смирненски в LiterNet „Спомени за Христо Смирненски“, София, 1950 година „Разнокалибрени въздишки в стихове и проза“, София, 1918 година Архивни материали на Христо Смирненски и критически текстове за него, проект „Българската литературна класика – знание за всички. Неизвестни архиви и културни контексти“ Източници Тази статия се основава на материал от Словото, използван с разрешение. Бележки


text: Симеон Трайчев Радев е виден български писател, дипломат, историк, революционер и публицист от Македония. Автор е на „Строителите на съвременна България“ – едно от най-важните историографски изследвания в българската литература. Биография Произход, образование и детство Симеон Радев е роден на 19 януари 1879 година в град Ресен, тогава в Османската империя. Дядо му Раде е родом от село Съпотско, преселник в Ресен, забогатял от търговия с плодове и зеленчуци по време на Кримската война, а баща му е виден ресенски чорбаджия. Другият му дядо Коте Низам е служил в Цариград при княз Стефан Богориди. Брат му Владимир Радев е учител. Симеон Радев учи първоначално в българските училища в Ресен, Охрид и Битоля. След това е изпратен със стипендия на Българската екзархия във Френския султански лицей „Галатасарай“ в Цариград. На 16-годишна възраст през 1895 г., на път за Цариград, в Бошнак хан в Солун заедно с Владимир Робев е заклет за член на ВМОРО лично от Гоце Делчев. В Цариград става член на местния комитет, начело с Димитър Ляпов, като в него, освен Радев, членуват Никола Милев, Владимир Робев и други. Като член на революционната организация той участва и в акциите на Цариградския комитет по връчването на Проекта за реформи в Македония и Одринско по време на посещението в Цариград на княз Фердинанд, д-р Константин Стоилов и ген. Рачо Петров през 1896 г. Младежки години След като завършва лицея в Цариград, Радев заедно с Владимир Робев заминава да учи право в Женевския университет, където техен състудент е Венелин Ганев. В Женева в 1900 – 1901 година двамата редактират революционния вестник „Ефор“. Радев учи право и в Париж. По-късно Робев помага на Радев в издаването и на „Мувман Маседониан“ в Париж, на който Робев е секретар на редакцията под името Владимир Долин (Doline). По времето, когато е в Швейцария Радев общува с българските анархисти, които по това време са активни участници в борбите за освобождението на Македония и Одринско. В Женева той живее заедно с Михаил Герджиков и поддържа тесни връзки с Георги Стаматов. Контактува и с анархиста Петър Манджуков, с когото обменят информация за дейността на анархистката „Женевска група“ и солунските атентатори. Подробностите по атентатите Симеон Радев уточнява на срещи в Женева с ръководителя на атентаторите Йордан Попйорданов – Орцето. Получените средства от ЦК на ВМОРО и от ВМОК, Орце се постарава да върне, декларирайки по този начин независимостта на българските анархисти и от двете организации. За тази цел преди атентатите Орце ще сключи застраховка „живот“ пред Американска застрахователна компания, която след неговата гибел е изплатена на Симеон Радев, който изпълнява обещаното да върне дълговете. В това време той участва активно и в дейността на Върховния македоно-одрински комитет в София и сътрудничи на неговия орган – вестник „Реформи“, изпращайки статии от чужбина още докато е студент. Отдаден вече страстно на журналистика в най-широк обхват, от 1901 година става редовен сътрудник на вестник „Вечерна поща“ на Стоян Шангов, като кореспондент в чужбина, а в 1903 година постъпва на работа в редакцията. Радев е привърженик на Борис Сарафов и в 1901 година успява да го убеди да не се оттегля от поста председател на Върховния комитет в полза на Иван Цончев, тъй като така организацията ще се овладее от двореца. В 1904 година във Виена той установява контакт с ръководителите на Втория интернационал Георгий Плеханов и Виктор Адлер. Плеханов се ангажира на по-късна среща със Симеон Радев и Борис Сарафов да постави македонския въпрос на разискване пред конгресите на Интернационала. В 1905 година (по покана на Павел Генадиев) Симеон Радев заедно с Александър Балабанов става редактор в списанието „Художник“, което излиза от 1905 до 1909 година. След Хуриета от 1908 година Радев участва в създаването на Съюза на българските конституционни клубове. От неговите писма от Солун до д-р Никола Генадиев черпи информация сам княз Фердинанд и те изиграват определена роля и за неговото навлизане в дипломатическата кариера. От турска страна дори му е предложен министерски пост и място в Отоманския парламент по време на пребиваването му в Солун в 1908 година. Радев се изявява като един от най-яростните идейни противници на Яне Сандански и съратниците му, което без малко да му струва живота. Саморазправата на Тодор Паница с него е предотвратена само след намесата на всесилния младотурски водач Енвер паша. Нападките на Симеон Радев срещу Сандански могат да се обяснят и с принадлежността му към привържениците на убития Борис Сарафов в движението. Русофобите, съдружници във вестник „Вечерна поща“ Петър Михайлов и Ставре Наумов, подкрепени от Симеон Радев, по това време репортер на вестника и от Никола Генадиев, влизат в конфликт с яркия русофил Шангов. На 19 октомври 1908 година Шангов не е допуснат до редакцията на вестника от няколко въоръжени лица и е заменен като главен редактор от Радев. Радев е главен редактор до 1909 година, когато е заменен от Петър Н. Даскалов. През март 1911 година Радев основава всекидневника „Воля“ и взема дейно участие в неговото списване. По това време обнародва и своята книга „Строителите на съвременна България“, която е едно от големите и оригинални историографски изследвания в България. Балкански войни, 1912 – 1913 Симеон Радев се записва като доброволец в Балканската война, като първо е зачислен в главната квартира в Стара Загора като преводач, а после се премества в Македоно-одринското опълчение, където в редовете на Трета солунска дружина взима участие в боевете в Източна Тракия и в първите боеве срещу сърбите при Осоговската планина в Междусъюзническата война през 1913 година. Награден е с орден „За храброст“ ІV степен. Дипломат След началото на Междусъюзническата война Радев е извикан в София и прехвърлен в Букурещ, където взима участие в изработването на временното примирие и Конференцията за подписване на мира в Букурещ. След подписването на мирния договор той остава като пълномощен министър в Букурещ до 1916 година по личното настояване на румънския крал Карол I. След влизането на Румъния в Първата световна война, в 1916 година Радев е преместен като пълномощен министър в Берн, Швейцария. Подава си оставката в 1917 година, напуска швейцарската столица и отива на фронта. В края на войната Симеон Радев, заедно с Андрей Ляпчев взима участие от българска страна в подписване на Солунското примирие. В 1918 година Симеон Радев обнародва на френски език книгата си „Македония и Българското възраждане“. Същата книга е преведена в 1927 година на български език и е публикувана като издание на Македонския научен институт в София. Под критичния поглед на Радев след Първата световна война Старозагорският митрополит Методий Кусев пише останалите без последствие изложения до американския президент Т. У. Уилсън. Радев е член-учредител на Македонския научен институт. По настояване на Тодор Александров Симеон Радев се съгласява да стане и масон. След Първата световна война Радев е виден деец на македонската емиграция в България. Представител е на Ресенското братство на Учредителния събор на Съюза на македонските емигрантски организации, проведен в София от 22 до 25 ноември 1918 година. Симеон Радев продължава дипломатическата си работа след войната като пълномощен министър в Хага (1920 – 1921) и Анкара (1923 – 1925). От 27 до 30 септември 1923 година заедно с Анри Цолингер и Александър Самарджиев е делегат на Международния масонски конгрес в Женева и е автор на връченото на Великия командор Исак Ревершон изложение за ситуацията в България и ролята на българското масонство в Деветоюнския преврат и последвалото управление. В 1923 година се жени за известната българска художничка Бистра Винарова. На 18 октомври 1925 година Симеон Радев подписва Ангорския договор в Анкара. По късно е пълномощен министър във Вашингтон (1925 – 1933), Лондон (1935 – 1938) Хага (1936 - 1938, със седалище в Лондон) и Брюксел (1938 – 1940). След освобождението на Македония през пролетта на 1941 година Симеон Радев посещава родния си край. От 1940 до 1944 година е пълномощен министър на разположение в София. Семейство С жена му, първата българска художничка експресионистка Бистра Винарова и дъщеря на ген. Върбан Винаров, имат един син – писателя и журналист Траян Радев. Последни години След 9 септември 1944 година е уволнен и пенсиониран. Забранява му се да се занимава с политическа и обществена дейност. По-късно по предложение на Тодор Павлов за архива на БАН, той диктува мемоарната си сага от 10 тома. След 1950 година Радев успява да направи сина си свой секретар за отпуснатата щатна бройка от Академията на науките. Понеже бащата има проблеми със зрението, синът започва собственоръчно да обработва бащините си трудове. От тях са публикувани само няколко произведения – „Ранни спомени“ том 1, 2 и 3, „Това, което видях от Балканската война“ (1993), „Конференцията в Букурещ и Букурещкия мир от 1913 г.“ (1993) и „Българската студентска колония в Женева“ (1898 – 1899 г.) (1994), том 3 на „Строителите на съвременна България“ (2009), „Д-р Стоиловата външна политика и помирението с Русия“ (2012). Освен публицист, историограф и дипломат Симеон Радев е и вещ ценител на изкуството и на художественото слово. Той се проявява като критик в най-ранна възраст и участва дейно в литературния и артистичен живот на България. Плод на тези занимания са редица блестящи статии в българския периодичен печат. Част от тях, писани в различно време, са поместени в книгата му „Погледи върху литературата и изкуството и лични спомени“, която излиза в 1965 година и е посрещната с изключителен интерес от българския читател. Само няколко дни след като книгата „Ранни спомени“ е подписана за печат, Симеон Радев почива в София на 15 февруари 1967 година. Последните му думи са: Памет Улица в столичния квартал „Павлово“ е кръстена на Симеон Радев, както и две средни училища в София и Перник. В 2010 година започва инициатива за откриване на дом-музей на големия български историк, публицист и дипломат. Името на Симеон Радев носи морският нос Симеон Радев на остров Ръгед, Южни Шетлъндски острови, Антарктика. През април 2012 година става известно, че статуя на Симеон Радев е поставена в комплекса на Министерството на външните работи в Скопие, което предизвиква скандал. Първоначало от македонска страна е обяснено, че статуята е на Теодор Рузвелт. Впоследствие от МВнР на Република Македония признават, че статуята е на Радев, но съобщават, че са променили идеята си и статуята на българския дипломат ще бъде преместена в Музея на Македония в Скопие. Личният архив на Симеон Радев се съхранява в Държавна агенция „Архиви“ до 2021, когато е дарен на Столична библиотека. На следващата година там е организирана музейна експозиция, включваща освен книги лични вещи от дома на Радеви. Произведения „Българската студентска колония в Женева (1898 – 1899)“ „Строителите на съвременна България.“ Том 1. „Строителите на съвременна България.“ Том 2. „Това, което видях от Балканската война“ „Конференцията в Букурещ и Букурещския мир от 1913 г.“ „Македонският въпрос в разните му фази“, публикувано в сп. „Обществена обнова“, бр. 7, София, 1919 година „Българският въпрос в международната политика (дипломатически бележки)“, публикувано в сп. „Обществена обнова“, брой 8 и 9, София, 1919 година (Македония и Българското възраждане през XIX век), 1918 излязла на френски, 1927 на български "Македония и Българското възраждане в XIX век (част I)", София, 1927 година "Македония и Българското възраждане в XIX век (част II)", София, 1927 година "Македония и българското възраждане в XIX век (част III)", София, 1928 година „Ранни спомени“ „Погледи върху литературата, изкуството и лични спомени“ (1965) „Строителите на съвременна България.“ Том 3. (2009) „Лица и събития от моето време: спомени“, т. 1-7 (2012-2016), София, издателство „Захарий Стоянов“. Разкази „Раздор“ 1895, (публикуван във вестник „Право“ под заглавие „Раздор“. Забележително е, че Алеко Константинов я прочел, питал кой е авторът и като му отговорили „един ученик от лицея“, казал „Помнете ми думите, от това момче ще стане писател.“) „Една вечер в Халки“, публикувано във в. „Новини“, брой 12/13, Цариград, 1896 година „Танас Колимачка“, публикувано във в. „Новини“, брой 19/20, Цариград, 1896 година „Слепият цигулар“ Външни препратки „Първи сръбско-гръцки разговори за поделбата на Македония“, публикувано в „Юбилеен сборник Андрей Тошев“, София, 1942 година „Живот в служба на България“ Очерк на живота и творчеството на Симеон Радев от Борислав Гърдев. Симеон Радев в родословното дърво на фамилия Хаджииванови „Симеон Радев и „Строителите на съвременна България“, БНТ, История.bg, 20 януари 2015 "Писма от/до Симеон Радев (Из Кореспонденцията на Симеон Радев)",публикувано в "Известия на Държавните Архиви", кн. 57, София, 1989 година "Втората Югославянска художествена изложба. Впечатления", публикувано в сп. "Художник. Илюстровано литературно-художествено списание", бр. I, год. II, София, 20 септември 1906 година "Розмова керуючого Miнiстерством закордонних справ Болгарii Сiмеона Радева з представником УНР Костем Мацiевичем", публикувано в "Украiнсько-Болгарськи Вiдносини (1918-1944)", Киев, 2021 година "Македония и Българското възраждане в XIX век (част I)", София, 1927 година "Македония и Българското възраждане в XIX век (част II)", София, 1927 година "Македония и българското възраждане в XIX век (част III)", София, 1928 година "Паметникът на Шипка (1934 г.)", публикувано в "Юбилеен лист - Българският Паметник", София, 2004 година "Izvještaj o razgovoru sa Simeonom Radevom", публикувано в "Poslanstvo NDH u Sofiji I", Zagreb, 2003 година "Това, което видях от Балканската война", София, 1993 година "Bilješke o razgovoru s bivšim poslanikom a sada opunomoćenim ministrom na raspoloženju gospodinom Simeonom Radevom", публикувано в "Poslanstvo NDH u Sofiji I", Zagreb, 2003 година "Великите сенки", публикувано в "Сборник Илинден 1903 - 1921. Сборник в памет на голeмото македонско възстание", София, 1921 година "Защо Америка не обяви война на България", публикувано във в-к "Вестник на вестниците", бр. 51, София, 9 ноември 1930 година "Западните земи на България", публикувано във в-к "Български запад", год. II, бр. 73 и 74, Пирот, ноември 1943 година "Григор Пърличев", публикувано във в-к "Македония", год. I, бр. 276, София, 12 септември 1927 година "Българският въпрос в международната политика (дипломатически бележки)", публикувано в сп. "Обществена обнова", брой 8 и 9, София, 1919 година "Солун в погледа на българите от Възраждането", публикувано във в-к "Вестник на вестниците", бр. 133, София, 25 май 1941 година "Речта на Симеон Радев за Андрей Тошев", публикувано в сп. "Литературен глас", год. XIV, бр. 554, София, 6 май 1942 година "Македонският въпрос в разните му фази", публикувано в сп. "Обществена обнова", бр. 7, София, 1919 година "Раковски за сръбската политика спрямо българите", публикувано във в-к "Вестник на вестниците", бр. 147, София, 31 януари 1943 година "Българската академия на науките", публикувано във в-к "Воля", год. I, бр. 2, София, 1911 година "Една вечер във Халки; Танас Колимачка", публикувано във в. "Новини", брой 12/13/19/20, Цариград, 1896 година "Клането в Кочани", публикувано във в-к "Воля", год. II, бр. 167, София, 24 юли 1912 година "Александър Балабанов", публикувано във в-к "Литературен глас", бр. 220, София, 4 февруари 1934 година "La Macedoine et la renaissance bulgare au XIXe siecle", (Македония и българското възраждане през XIX век), 1918 година "Ранни спомени", София, 1967 година "Кой ще разреши Македонския въпрос?", публикувано във в-к "Вечерна поща", год. VIII, бр. 2101, София, 2 юли 1907 година "Широките социалисти и македонския въпрос", публикувано във в-к "Вечерна поща", год. VII, бр. 2116, София, 19 юли 1907 година "Независимостта на България", публикувано във в-к "Вечерна поща", год. VII, бр. 2124, София, 25 юли 1907 година "Постъпките на България против сръбските чети", публикувано във в-к "Вечерна поща", год. VIII, бр. 2031, София, 17 април 1907 година Бележки


text: Сирак Скитник е артистичният псевдоним на българския писател и художник Панайот Тодоров Христов. Биография Роден е на 22 октомври 1883 г. в Сливен. Завършва Богословското училище в София (1902). Учител в прогимназията в с. Върбец, в Сливен и другаде (1903 – 1904). През 1908 г. заминава за Петербург, където учи живопис в частното училище на Леон Бакст (състудент на Марк Шагал и Василий Кандински). Член е на групата „Мир искусства“, която в края на 19 век и началото на 20 век се оформя като център на руския художествен авангард. Запознава се с модерните течения в европейското изкуство, изпитва влияние от Петербургската декоративна школа (Николай Рьорих, Иван Билибин, Кузма Петров-Водкин); изпраща литературно-художествени писма до сп. „Демократически преглед“. През 1912 г. се завръща в България, участва в Балканската война. През 1913 – 1917 г. учителства в Асеновград. Съредактор е на сп. „Златорог“ от 1922 г. Драматург и артистичен секретар на Народния театър в София (1923 – 1924), където поставя пиесата на Морис Метерлинк „Мона Вана“ и изработва проектите на декори към нея през 1923 г. Библиотекар е в Министерството на просвещението през 1924 – 1925 г. Председател (1927) на дружество „Родно изкуство“, пръв председател (1931) на Съюза на дружествата на художниците (дн. СБХ). На 25 януари 1935 г. Цар Борис III издава указ, с който се одържавява Радио „София“. На 18 юни същата година Сирак Скитник пръв поема поста главен ръководител на радиото и остава на него до смъртта си. Умира в София на 5 март 1943 г. Творчество Сирак Скитник се утвърждава като една от най-ярките фигури в междувоенното българско изкуство. С ерудиция и темперамент работи за приобщаване на българската култура към модерните европейски явления. Започва творческия си път като поет и автор на импресивно-лиричната проза. Дебютира през 1905 г. със стихове в сп. „Художник“. Сътрудничи с поетични творби на списанията „Наш живот“, „Демократически преглед“, „Наблюдател“, „Слънце“, „Българан“. Поезията на Сирак Скитник, в която преобладава интимно-изповедният тон, не принадлежи към най-ярките явления на българския символизъм, но живописно-колоритната яркост на природните картини в нея ѝ придава специфичен индивидуален облик. Музикалността на стиха е пренебрегната за сметка на декоративната експресивност на образите. Като живописец, художник и театрален критик Сирак Скитник сътрудничи активно на списанията „Българска реч“, „Съвременник“, „Везни“, „Хиперион“, „Златорог“, „Художествена култура“ и др. Естетически и творчески се противопоставя на миметичния принцип в изкуството и в разбирането си за модерен стил се ориентира към експресионизма (статиите „Старо и ново изкуство“ – 1919 г.; „Тайната на примитива“ – 1923 г.). Съчинения Изповеди. Кн. 1. Стихове. 1910 г. Избрани статии (1920 – 1942), 1981 г. Източници Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение. Външни препратки От и за Сирак Скитник в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Калина Захова, „Сирак Скитник“, Речник на българската литература след Освобождението, Институт за литература на БАН Биографична справка и творби на Сирак Скитник в Литернет Критика за Сирак Скитник в Литернет Сирак Скитник в Словото Димитър Аврамов, „Сирак Скитник: Аспекти на неговата естетика“, „Портал за култура, изкуство и общество“, 24 февруари 2014 Ирина Генова. Сирак Скитник и българската книга през 1920-те години, 2002 Хора с архиви в Централния държавен архив Български художествени критици Български илюстратори Български живописци Български поети Български учители Български библиотекари Български подофицери Български военни дейци от Балканските войни Български военни дейци от Първата световна война Носители на орден „За храброст“ IV степен Псевдоними Родени в Сливен Починали в София


text: Николай Лилиев (истинско име Николай Михайлов Попиванов) е виден български поет символист и драматург. Биография Роден е в семейство на потомствени учители и свещеници, но от малък остава кръгъл сирак. Основно образование получава в родния си град, а после завършва търговска гимназия в Свищов през 1903 г. Литературните му интереси се проявяват още през ученическите години, но тласък за поетическа изява му дава срещата с Димитър Подвързачов към края на 1903 година. По това време Лилиев е чиновник в старозагорската земеделска банка и е отпечатал само две пародии в сп. „Българан“, подписани с инициали. През 1905 – 1906 г. следва три семестъра литература в Лозана, откъдето изпраща стихове в списанията „Ново общество“ и „Демократически преглед“. Поради липса на средства се завръща в България. Живее в една квартира с Хр. Досев и е близък до неговите толстоистки търсения. През 1907 г. е чиновник в Долна баня, където се запознава със С. Ничев – основал толстоистка комуна там; запознава се и с Димчо Дебелянов, среща се за пръв път с Владимир Василев и Боян Пенев, с които е свързана творческата му съдба. През 1908–09 г. е учител в III мъжка гимназия в София. Заедно с Димчо Дебелянов се радва на покровителството на Димитър Подвързачов и на приятелството на млади поети, журналисти и художници от неговия артистичен кръг. Същата година в сп. „Съвременник“, No 2, под стихотворението „An die Natur“ („Към природата“) за пръв път се подписва с псевдонима Николай Лилиев, измислен от редактора на списанието Г. Бакалов. През есента на 1909 г. Лилиев спечелва конкурс и заминава за Париж, където учи търговски науки със стипендия на Министерството на търговията. От Париж изпраща стихотворения, които Подвързачов и Дебелянов публикуват в списанията „Съвременник“, „Оса“, „Смях“, „Наш живот“, „Демократически преглед“, „Съвременна мисъл“ и др. В хумористичните издания се подписва с псевдонимите Одуванчик, Анонимус, Лилипут. Кореспонденцията на тримата поети е ценен документ за епохата и за равнището на епистоларната култура. През 1910 г. Лилиев е представен с 14 стихотворения в първата „Антология на българската поезия. От Вазова насам“, съставена от Д. Подвързачов и Д. Дебелянов. След завръщането си от Париж (лятото на 1912 г.) е учител в търговската гимназия в Пловдив (1912–13) и в Свищов (1913–15). По време на Балканската война е граждански мобилизиран в Стара Загора. През 1914 г. участва със стихове, преводи и критика във всяка от петте книжки на редактираното от Д. Подвързачов сп. „Звено“. През Първата световна война е редник и кореспондент. След войната работи в Дирекцията за стопански грижи и обществена предвидливост, в издателството на Александър Паскалев, в Дирекцията по печата във Външното министерство, в различни редакции. Първата му книга „Птици в нощта“ излиза в две издания. От началото на 1920 г. Владимир Василев започва да издава сп. „Златорог“ и привлича Лилиев за съредактор и постоянен сътрудник. През 1921 г. Лилиев заминава (заедно с проф. Н. Михов) за Виена и до септември 1924 г. работи последователно в големите библиотеки на Виена и Мюнхен върху подготовката на историческа библиография за българския стопански живот през вековете. В тези години стриктно изпълнява ангажиментите си към сп. „Златорог“, като осигурява голяма част от чуждестранната кореспонденция на списанието. През 1922 г. излиза книгата му „Лунни петна“ (наградена от Министерството на просвещението). От есента на 1924 до 1928 г. и от 1934 г. е драматург на Народния театър в София. След поемата си „Родина“ (1925) в продължение на 6 години Лилиев не публикува нови стихове. Тази пауза е белязана с две важни събития в творческата му биография. В края на 1931 г. се появява антологичната му книга „Стихотворения“, а през март 1934 г. в „Златорог“ излиза цикълът „При морето“ – последните стихове, които поетът отпечатва приживе. Те са свързани с пребиваването му във Варна, където е преподавател по френски език (1932 – 1934) в Търговската академия. Цикълът предизвиква широк отзвук. Възприема се като поетическо възкресение и обновление, като нова стилистична ориентация на поета. Като драматург в Народния театър в София (1934 – 1960) Лилиев оставя трайни следи в българската театрална култура. Възражда и следва най-добрите традиции на театъра, положени от Пенчо П. Славейков и Пейо Яворов. Присъствието му се оказва особено стимулиращо за развитието на българската драматургия. Привлича за каузата на театъра най-добрите български писатели и преводачи. Превежда за нуждите на репертоара огромна част от европейската класическа и съвременна драма: Уилям Шекспир („Сън в лятна нощ“, „Ромео и Жулиета“, „Крал Лир“), Пиер Корней („Сид“), Морис Метерлинк („Чудото на Св. Антоний“), Хуго фон Хофманстал („Електра“), Виктор Юго („Ернани“), Алексей Толстой („Цар Феодор“), Хенрик Ибсен („Малкият Ейолф“) и др. Името на поета е свързано с разцвета на българския театър през 30-те и 40-те г. След комунистическия преврат на 9 септември 1944 г. поезията на Лилиев е обречена на забрава и отрицание от страна на официалната комунистическа литературна критика. Избран е за академик (1945); участва активно в изданията на Института за литература при БАН, но повече не написва нито ред поезия. Творчество От началото на века до войните Лилиев е един от най-талантливите поети на България. След появата на първите му книги неговата поезия се оказва в центъра на критичните полемики. Тя се свързва с върха и залеза на българския символизъм. Поезията на Лилиев е преведена на множество европейски езици, името му неизменно присъства в европейските литературни речници и енциклопедии. Съчинения Птици в нощта, 1918 (1919) Лунни петна, 1922 Стихотворения, 1931 Стихотворения, с предговор от Г. Константинов, 1960 Събрани съчинения, в 3 т. 1964 Стихотворения, подбор и предговор от Г. Константинов, 1968 Стихотворения, 1974 Поезия, с предговор от Никола Фурнаджиев, съставители и редактори Е. Константинова, Н. Александрова, 1985 Вижте също Лилиева къща Източници Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение. Външни препратки От и за Николай Лилиев в Своден каталог НАБИС Биография, библиография и произведения на Николай Лилиев на сайта на Регионална библиотека „Пенчо Славейков“ във Варна Творчеството на Лилиев в Словото Архивни материали на Николай Лилиев и критически текстове за него, проект „Българската литературна класика – знание за всички. Неизвестни архиви и културни контексти“ За него Тончо Жечев, Безподобният Николай, сп. „Ек“, 6/2005 Български поети и поетеси класици Български поети символисти Писатели след Освобождението Български преводачи Български военни дейци от Първата световна война Възпитаници на Лозанския университет Носители на Димитровска награда Родени в Стара Загора Починали в София Погребани в Централните софийски гробища Академици на БАН


text: Йордан Стефанов Йовков (остаряло: Юрдан Йовков) (1880 – 1937) е български писател, класик на българската литература. Биография Роден е на 9 ноември 1880 година. Йовков преминава детските и юношеските години в родното си място (Жеравна). Учи в Жеравна, а след това през 1895 година завършва основното си образование в Котел. Завършва гимназия в София през 1900 година. Учителят му по литература – поетът Иван Грозев, му предсказва бъдеще на писател. След дипломирането си живее в Добруджа, където се преселва семейството му. През 1900 година се мести в село Долен извор. Завършва школата за запасни офицери в Княжево (1902 – 1904), като по време на обучението си публикува първата си творба – стихотворението „Под тежкия кръст“ (вестник „Съзнание“, бр. 9, 26 октомври 1902 година). В началото на 1904 година се записва в Юридическия факултет на Софийския университет, но смъртта на баща му осуетява следването му. Есента на 1904 година Йовков се завръща в Долен извор и учителства в различни добруджански села до 1912 година, когато е мобилизиран. Участва в Балканската и Междусъюзническата война като командир на рота в 41 пехотен полк. През юни 1913 година е ранен по време на битката при Дойран, а месец по-късно е повишен в чин. След войните Йовков се установява в София и работи като редактор на списание „Народна армия“, където в брой No 1 публикува очерк за Балканската война – „Утрото на паметния ден“. След като списанието престава да излиза, Йовков е принуден да търси работа и с помощта на Григор Василев е назначен за библиотекар и редактор на списание „Преглед на Министерството на вътрешните работи и народното здраве“ в Отделението за социални грижи и благотворителност. Остава на работа до есента на 1915 година, когато отново е мобилизиран и изпратен в град Ксанти, a година по-късно е командирован в редакцията на списание „Военни известия“. След края на Първата световна война настъпва един от най-тежките периоди в живота на Йовков. Втората национална катастрофа го заварва в Добрич. След трудни дни, изпълнени с душевни терзания и материални несгоди, и след като Добруджа е върната на Румъния, Йовков минава нелегално границата и се установява във Варна, където е учител до есента на 1920 година. В 1920 година единодушно е избран за член на Съюза на писателите. След застъпничество на приятели от София е назначен в българската легация в Букурещ. През 1920 – 1927 година е редовен сътрудник по печата; постоянно е понижаван в длъжност, поради което в края на 1927 година напуска легацията. Последните 10 години от живота му са изпълнени с творчески труд и изтощително напрежение, което се отразява на здравето му. През есента на 1937 година заминава на лечение в Хисаря. Поради влошеното му състояние е откаран в Пловдив и опериран по спешност в Католическата болница в Пловдив. Открит е рак на стомаха в напреднало, безнадеждно състояние. Също рак в жлъчката, освен това – апандисит. На 15 октомври 1937 година Йовков умира. Погребението му в София се превръща в израз на народна любов и признателност. Погребан е в парцел 35 на Централните софийски гробища. Творчество Йовков дебютира като поет. През 1902 – 1911 година публикува стихове (общо 31) в различни периодични издания – в. „Съзнание“, списанията „Пробуда“, „Художник“, „Ново време“, „Ново общество“ и „Бисери“. Лириката му не се отличава с особено богатство и разнообразие на мотиви – започнал като социален поет, по-късно Йовков трансформира социалния протест в резигнация, печал и умора. Първата си белетристична творба – „Овчарова жалба“, с подзаглавие „Старопланинска легенда“ – Йовков публикува в списание „Просвета“ през 1910 година. Годините, прекарани по фронтовете на трите войни, предопределят тематиката и персонажите в по-нататъчното му творчество. Военните си творби Йовков започва да печата от началото на 1913 година („Утрото на паметния ден“). До 1917 година името му се среща по страниците на списанията „Звено“, „Съвременна мисъл“, „Народ и армия“, на вестниците „Слово“, „Демократически преглед“, „Военни известия“ и „Отечество“. Открояват се импресиите „Те победиха“ (1914), „На старата граница“ (1914), „Безотечественици“ (1914), „Ехо“, разказът „Балкан“ (1915), повестта „Земляци“ (1915) и „Песента на колелетата“ (1924). В документалните си очерци Йовков обективно свидетелства за войнишките делници и празници – баталните очерци са ярки художествени свидетелства за преживяното по време на войната – от първия ѝ ден до нейния трагичен край. В тях редом с летописеца присъства и есеистът; синтезът се постига чрез емоционално овладяване на военната тема, пречупена през индивидуалното впечатление. Йовков идва в българската литература с една болка, която пронизва всичко, написано от него за войните, и от която се ражда специфичният му хуманизъм. В прозата му няма ожесточение, викове на омраза. Най-значимите си военни творби Йовков събира в излезлите през 1917 и 1918 година два тома „Разкази“. Въпреки че на два пъти по-късно се връща към баталните сюжети – веднъж с новелата „Последна радост“ (1920) и след едно десетилетие с разказите „Белите рози“ (1930), „Другар“ (1930), „На стража“ (1930), Йовков изчерпва темата, преди да е приключила самата война за България. В известен смисъл тези последни творби са равносметка, сумирала постиженията и недостатъците на периода, през който авторът израства и се налага като писател от национална величина. Ако с „Последна радост“ Йовков прави своеобразна рекапитулация на темата за войните, с повестта „Жетварят“ (1920) възвестява завръщането си към сюжетите и проблемите на българското село. В развитието му на белетрист това е началото на процес, който окончателно оформя идейно-естетическия му свят. „Последна радост“ е кръстопътна книга – в нея са събрани завършекът на един етап и началото на друг. Когато отсъства от България цели 7 години, тъкмо в чужбина Йовков подготвя трайното си присъствие в националния духовен и литературен живот чрез сборниците „Последна радост“, „Старопланински легенди“ (1927), „Вечери в Антимовския хан“ (1928), „Женско сърце“, „Ако можеха да говорят“ (1936) и романа „Чифликът край границата“, както и незавършения роман „Приключенията на Гороломов“, драмите „Албена“, „Боряна“, „Обикновен човек“ и комедията „Милионерът“. Сборниците „Старопланински легенди“, „Вечери в Антимовския хан“, „Ако можеха да говорят“ се определят жанрово като цикъл от разкази. Майстор на късия разказ, така наричат големия български писател Йордан Йовков, като 70 негови книги са преведени на над 25 езика, а отделни негови творби – на над 37, сред които и арабски, виетнамски, китайски, персийски, полски, фински, хинди, шведски, японски и други езици. Йовковите творби имат своя свят, своята атмосфера. Тя идва от времето, което Йовков изобразява. Наследство и признание Името на Йордан Йовков носят множество географски, културни и други забележителности. Някои от тях са: Името на Йордан Йовков носи морският нос Йордан Йовков на остров Гринуич, Южни Шетлъндски острови, Антарктика. Дом-паметникът на Йордан Йовков в Добрич е включен в Стоте национални туристически обекта под номер 23. Драматичен театър „Йордан Йовков“ в гр. Добрич. Родната къща на Йордан Йовков в Жеравна е музей и е включена в Стоте национални туристически обекта под номер 57. Националната литературна награда „Йордан Йовков“. Народни читалища носещи името „Йордан Йовков“ има в: Добрич (1870), Алфатар (1894), с. Добротица, обл. Силистра (1899), с. Красен (1912) и с. Йовково, обл. Добрич и десетки други. Къщата на Йовков в град Добрич също е музей. Библиография От Йовков Йовков, Йордан. Събрани съчинения. 3. изд. Т. 1 – 6. София, Бълг. писател, 1982 – 1983; За Йовков Билярски, Цочо. „Йордан Йовков – живот и дело (Из документалното наследство)“. ИК „Синева“, 2008 Динеков, Петър. В живота и литературата. София, Български писател, 1982 Игов, Светлозар. Българската литература XX век. София, Бенида, 2000, ISBN 954-90563-2-5 Игов, Светлозар. История на българската литература 1878 – 1944. 2. фототип. изд. София, Акад. изд. Проф. Марин Дринов, 1995, ISBN 954-430-383-9 Ичевска, Татяна. Библейското слово у Йовков. В. Търново, Фабер, 2003, 220 с. ISBN 954-775-181-6 Йордан Йовков 1880 – 1980. София, БАН, 1982 Йордан Йовков. 120 години от рождението му. Нови изследвания. 2002 Казанджиев, Спиридон. Срещи и разговори с Йордан Йовков. София, 1980 Кирова, Милена. Йордан Йовков. Митове и митология. София, Полис, 2001 ISBN 954-90728-4-3 Мешеков, Иван. Йордан Йовков – романтик-реалист. 1947 Минев, Димо. Спомени и документи. 2. изд. 1969 Панова, Искра. Вазов, Елин Пелин, Йовков – майстори на разказа. 3. изд. София, Народна просвета, 1988 Пелева, Инна. Места от конспекта. София, Лит. вестник, 2000 ISBN 954-9602-12-5 Сарандев, Иван. В света на „Старопланински легенди“. 3. доп. изд. София, Бенита Арт, 2007, ISBN 978-954-9633-02-3 Сарандев, Иван. Йордан Йовков – жизнен и творчески път. 2. фототип. доп. изд. София, Акад. изд. Проф. Марин Дринов, 1999, ISBN 954-430-546-7 Станков, Иван. „Йовковото творчество. Велико Търново, Слово, 1995 (II издание 1999) (ISBN 954-439-397-8) Султанов, Симеон. Йовков и неговият свят. 2. изд. София, Бълг. писател, 1971 Източници Сарандев, Иван. // Речник по нова българска литература 1878 – 1992. София, Хемус, 1994, с. 151 – 153 ISBN 954-428-061-8 Бележки Външни препратки От и за Йордан Йовков в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Произведения на Йовков Произведения на Йордан Йовков в „Литературен клуб“ Произведения на Йордан Йовков в „Словото“ Разкази на Йордан Йовков в Megimg.info За Йовков Литературна критика за Йовков в Литернет (списъците са подобни, но не еднакви): Първи списък Втори списък Искра Ценкова, Живот без празници, сп. „Тема“, бр. 23 (191), 13 юни 2005 г. Български автори на разкази Български романисти Български учители Български военни дейци от Балканските войни Български военни кореспонденти Български поручици Български военни дейци от Първата световна война Носители на орден „За военна заслуга“ Носители на орден „Свети Александър“ Култура в Добрич Родени в Жеравна Добричлии Починали в Пловдив Починали от рак Хора с архиви в Централния държавен архив


text: Елена Алексиева Алексиева е българска писателка. Биография и творчество Родена е на 12 април 1975 година в София. Завършва Първа английска езикова гимназия. Има магистърска степен по международни икономически отношения от УНСС и докторска от Нов български университет по семиотика/литература с дисертация на тема „Динамика и трансформации на знака. Екзистенциалната семиотика в романите на Дон ДеЛило и в Горски цар от Мишел Турние“ (2005). Произведения Автор е на две стихосбирки: „Бримка на сърцето“ (1994) и „Лице на ангел-екзекутор“ (1996). Следват романът-дневник „Синята стълба“ (2001), издаден от ИК „Балкани“, сборниците с разкази „Читателска група 31“ (2005), „Кой?“ (2006, по библейски сюжети) и романите „Рицарят, дяволът, смъртта“ (2007) и „Тя е тук“ (2009). Следват разкази – „Синдикатът на домашните любимци“ (2010) и романът „Нобелистът“ (2011). През 2014 г. излиза първият ѝ сборник с пиеси, „Ангелски огън“. В него са включени пиесите: „Терапевтът“, „Бернхард в ада“, „Фантомна болка“, „Ангелски огън“, „Оракул“, „В любовта винаги всичко“, „Писмото“. През 2015 г. излиза втори сборник с пиеси, „Жертви на любовта“. Сборникът съдържа три монодрами, от които „Глас“ (Драматичен театър Пловдив, Народен театър „Иван Вазов“, Нов театър НДК), „Мадам Мишима“ (награда „Икар“ за съвременна пиеса) и „Жертви на любовта“. „Приказките на господин Кабода“ е сборник детски приказки, издателство „Факел Експрес“, 2017 година. Романът ѝ „Свети Вълк“ излиза през 2018 година и е отличен с Националната литературна награда за български роман на годината „13 века България“. Нейни книги са преведени на френски, испански, руски и сръбски език. Има редица публикации в периодични издания и антологии на английски, френски, немски, испански, руски, полски, унгарски и други езици. Признание и награди Награда „Хеликон“ 2006 за сборника с разкази „Читателска група 31“. Награда „Аскеер“ 2013 за съвременна българска драматургия за пиесата „Терапевтът“, премиера в Народен театър „Иван Вазов“, сезон 2012/2013, реж. Крис Шарков. Награда на Обществото на независимите критици 2014 за постановката „Глас“ – моноспектакъл на Ивана Папазова, Драматичен театър „Н.О. Масалитинов“ – Пловдив, сезон 2013/2014, реж. Калин Ангелов. Награда „Икар“ 2015 за съвременна българска драматургия за „Мадам Мишима“, моноспектакъл на Михаил Милчев, сдружение „Артсензориум“ и театър „София“, сезон 2014/2015, реж. Калин Ангелов. Носител на награда „Перото“ за 2021 г. в категория „Проза“ за романа „Прекъсването на Самсара“. Библиография „Читателска група 31“; издателство „Колибри“; ISBN 9545293691 (2005) „Кой?“; издателство „Колибри“; ISBN 9545294760 (2006) „Рицарят, дяволът, смъртта“; издателство „Колибри“; ISBN 9789545295669 (2007) „Тя е тук“; издателство „Колибри“; ISBN 9789545296895 (2009) „Синдикатът на домашните любимци“; издателство „Сиела“; ISBN 9789542806943 (2010) „Нобелистът“; издателство „Сиела“; ISBN 9789542810155 (2011) „Ангелски огън“; издателство Black-Flamingo; ISBN 9789542915553 (2014) Жертви на любовта. Монодрами“; издателство „Факел-Експрес“; ISBN 9789549772951 (2015) „Приказките на господин Кабода“; издателство „Факел-Експрес“; ISBN 9786197279139 (2017) „Свети Вълк“; издателство „Факел-Експрес“; ISBN 9786197279207 (2018) „Прекъсването на самсара“; издателство „Жанет-45“; ISBN 9786191866410 (2021) Източници Външни препратки Елена Алексиева в „Литернет“ Елена Алексиева в „Словото“ Елена Алексиева в „Литературен клуб“ Елена Алексиева на сайта на издателство „Колибри“ „Експериментът“, камерна пиеса от Елена Алексиева в сайта на „Театър 199“ „Не очаквах да получа наградата „Хеликон“, интервю на Деян Енев, в-к „Сега“, 14 декември 2006 г. „Елена Алексиева: Наши страхи – это очень уютно“, интервью, Rara Avis. Открытая критика, 11.12.2017 Български писателки Български поетеси Български автори на разкази Български романисти Български жени драматурзи Възпитаници на Първа английска езикова гимназия Възпитаници на УНСС Възпитаници на Нов български университет Носители на Икар Родени в София


text: Пламен Антов е български литературен историк, поет и драматург. Биография Пламен Антов е роден на 12 август 1964 г. в Михайловград (Монтана). Завършил е Образцовата политехническа гимназия „Христо Михайлов“ – Михайловград (1982) и Българска филология в СУ „Св. Климент Охридски“ (1989). Доктор по филология с тема на дисертацията: „Българският постмодернизъм в традициите на българската модерност. Контекст. Генезис. Специфика“ (2006). През 2016 г. защитава дисертация за придобиване на научна степен „Доктор на науките“ на тема „1880-те: литература и философия на историята. Вазов Авторска воля и памет на творбата“. Работи в Института за литература при БАН – литературен сътрудник (2006), ст.н. с. ІІ ст. (2009) и професор (2020). Пише поезия, белетристика, есета, литературоведски статии, публикувани в списанията „Пламък“, „Летописи“, „Съвременник“, „Литературна мисъл“, „Език и литература“, „Философия“, „Демократически преглед“, както и във вестниците „Литературен форум“, „Литературен вестник“, „Век 21“ и др. Член на Сдружение на българските писатели. Библиография Литературознание и есеистика Яворов – Ботев: модернизъм и мит. Атавистичната памет на езика. София: Просвета, 2009. Поезията на 1990-те: Българско и постмодерно. Пловдив: Жанет-45, 2010, 300 с. ISBN 978-954-491-628-2. Българският постмодернизъм ХХІ – ХІХ в. Към философията на българската литература. Пловдив: Жанет-45, 2016, 280 с. ISBN 978-619-186-262-7. Анималистиката на Емилиян Станев - биополитически и философски проблеми. Критика на политическото. Станев и Хайдегер. София: Книги за всички, 2019, 444 с. ISBN 978-619-7535-03-7. Поезия „Разпадащото се момче“ (след спечелване на конкурс; първа награда за дебютна поезия на ИК „Пан“, 1993). „Неандерталецът“ – поезия, 1995. „Венеция“ – поезия, 1997. „Сантиментална география“ – поезия, София: ПАН, 2000, 94 с. ISBN 954-657-241-1. „Америките ни“ – поезия, 2002. „Лисабон или Краят на поезията“ – поезия, Пловдив: Жанет-45, 2007, 54 с. ISBN 978-954-491-328-1. „Пантеизъм и емпириокритицизъм“ – поезия, София: Ръжана-Ю, 2012, 126 с. ISBN 978-954-92527-3-6. „Тотемът на вълка. Неполитическото“ – стихотворения и фрагменти, София: Small Station Press, 2013, 112 с. ISBN 978-954-384-013-7. „Поетът е хтонично същество“ – стихотворения и фотографии, София: Ерго, 2015, 80 с. ISBN 978-954-8689-71-7. Проза „Бягството на заека“ – разкази, 1996 „Граници на забавяне“ – разкази, Пловдив: Жанет-45, 2013, 156 с. ISBN 978-954-491-979-5. „Голямо червено слънце, самотни електрически светлини“, София: Ерго, 2019, 128 с. ISBN 978-619-7392-48-7. Награди 1992. Първа награда „Дебют'92“ – изд. „Пан“ – за кн. „Разпадащото се момче“ 2001. Първа награда за радиопиеса на програма „Христо Ботев“ – БНР, за пиесата „Само една малка смърт“, реж. Николай Ламбрев (сп. „Театър“, бр. 10 – 12, 2002, с.49 – 54) 2003. Номинация за национална награда „Хр. Г. Данов“ – Пловдив, категория „Българска художествена литература“, за кн. „Америките ни“ 2013. Наградата „Дъбът на Пенчо“ – за книгата „Тотемът на вълка. Неполитическото“ 2014. Новоучредената национална литературна награда „Биньо Иванов“ – за принос в развитието на българския поетически синтаксис (за книгата „Тотемът на вълка. Неполитическото“) Бележки Източници Биографията в тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение. Външни препратки От и за Пламен Антов в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Страница на Пламен Антов на сайта на Института за литература при БАН Иван Христов, „Пламен Антов“, Речник на българската литература след Освобождението, Институт за литература на БАН Статии на Пламен Антов в сп. „Литературна мисъл“ Страница на Пламен Антов на сайта на издателство Жанет-45 Поезия на Пламен Антов на сайта Литературен клуб Български писатели постмодернисти Български драматурзи Български поети постмодернисти Български литературни историци Възпитаници на Факултета по славянски филологии на Софийския университет Учени от БАН Родени в Монтана


text: Кева Апостолова е българска писателка. Пише поезия, проза, драма. Главен редактор е на списание „Театър“. Съпругът ѝ Георги Г. Георгиев е актьор и режисьор (починал през 2008 г.); синът ѝ Георги Георгиев - Гого е актьор. Творчество Кева Апостолова е автор на поетичните книги „Орбити в мен“ (1989), „Аз съм“ (1994), „Вече съм готова“ (1996), „Отворено слънце“ (1998), „Детски пиеси“ (1999), „Свободни пиеси“ (2000) и „As sam balgarka & Edna balgarka“ (2002), „Ембриони в слънцето“ (2013), „Не пишете повече, аз написах всичко“ (2014), „P.S.“ (2016), „Un texte provisoire“ издадена във Франция (2013), „Хоризонтални стихотворения“ (2020), "Внимавай, преди да се родиш" (2023) както и на „Театър, театър, театър“ (1998), „4 пиеси“ (2018). и съставител на книгата „Росица Ненчева“ (2009), „Лора Кремен“ (2013). Нейни поетични цикли са публикувани в Унгария, Полша, Македония, Франция, Белгия. Автор е на реализираните театрални пиеси „Багажът“, „Мълчаливите“, „Още сто години“, „Умирай спокойно“, „Булевардна история“ („Кошмарна история“), „Холът“, „Безсмъртно танго“, на детските пиеси „Златното момиче“ (поставена в Istanbul Devlet Tiyatrosu – Истанбул, Турция, 2005 г. и в Ankara Devlet Tiyatrosu – Анкара, Турция, 2018), „Принцесата и граховото зърно“, „Теди“, „Спящата красавица“ и „Червената шапчица“, поставяни в Театър „София“, Театър „Възраждане“ – София, Щип – Македония, драматичните театри в Пловдив, Монтана, Перник, Благоевград, Габрово, Стара Загора, Ямбол, Ловеч, Варна, Плевен, Силистра. Автор е и на телевизионните пиеси „Посоки“ (откупена и излъчена в Югославия, Полша, Чехословакия, Монголия) и на „Километри“, както и на радиопиеси (Полша). Религиозната мистерия „Света Петка“ е издадена първо в сп. „Мост“ през 1990 г. под редакторството на Едвин Сугарев; „Света Петка“, „Стояна и Ангел“ и „Христос и Магдалена“ са публикувани в книгата ѝ „Мистерии“ от Издателско ателие АБ (2006) със специални илюстрации на корицата от актрисата Невена Коканова. „Христос и Магдалена“ е поставена в Overground Dance Theater Company – Ню Йорк, САЩ (2009). Признание Нейни пиеси са многократно номинирани за най-добра драматургия от САБ, Нова българска драма – Шумен, Плевен. Външни препратки „Пергамон“ – свободна пиеса на Кева Апостолова (на български, английски и немски език) в slovo.bg; „Христос и Магдалена“ „Безсмъртно танго“ Кева Апостолова – произведения в litclub.bg Източници Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение. Български писателки Български драматурзи Български поетеси Родени в Монтана


text: Николай Аретов Аретов е български филолог, литературен критик и историк, преводач. Професор в Института за литература при Българската академия на науките. Биография Роден е на 14 март 1954 г. в София. Завършва българска филология (втора специалност „Френски език“) във Великотърновския университет „Св. св. Кирил и Методий“ през 1978 г. След това е учител по български език и литература в СПТУ и гимназия в Якоруда (1978 – 1980) и редактор в списание „Читалище“ (1980 – 1982). От 1982 г. работи в Института за литература при Българската академия на науките. Избран е за професор през 2011 г. Pедактор е в списание „Литературна мисъл“, заместник главен редактор от 2000 г., главен редактор от 2012 г. През 1988 г. защитава дисертация на тема „Преводната белетристика от първата половина на ХIХ в. (развитие, връзки с оригинална книжнина, проблеми на рецепцията)“, а през 2006 г. става доктор на филологическите науки с труда „Национална митология и национална литература, сюжети, изграждащи българската национална идентичност в словесността от XVІІІ и ХІХ век“. Хоноруван преподавател в Пловдивски университет „Паисий Хилендарски“ (1991 – 1999), в Нов български университет (1999 – 2011), в Софийски университет „Св. Климент Охридски“ (от 2004). Главен редактор е на издателство „Кралица Маб“. Идеи и научни приноси Николай Аретов започва да публикува през 1979 г. Интересите му са в областта на историята и критиката на българската литература и култура, сравнителното литературознание, теория и критика на превода, криминалния роман, национализма и националната идентичност. Превежда от английски трудове по история и културология (Антъни Смит, Питър Шугър). Издирва и публикува неиздавани или малко познати произведения на български автори от миналото – Васил Попович, Владимир Полянов, Асен Христофоров. Той е организатор и участник в международни изследователски проекти, като Балкански идентичности в българската култура. Негови студии са публикувани в Полша, Северна Македония, Чехия, Белгия, САЩ и други. Членства Сдружение на българските писатели (от 1994) Българско общество за проучване на осемнадесети век (от 1993, председател, 1997 – 2004) Академичен кръг по сравнително литературознание (председател, 2011 –) Бил е член на Съюза на преводачите в България Библиография Димитър и Рахил Душанови. София: Народна просвета, 1988. Преводната белетристика от първата половина на XIX в. Развитие, връзки с оригиналната книжнина, проблеми на рецепцията. София: Университетско изд. „Св. Климент Охридски“, 1990. Убийство по български. Щрихи от ненаписаната история на българската литература за престъпления. София: Университетско изд. „Св. Климент Охридски“, 1994. (2 доп. изд. С.: Кралица Маб, 2007) ISBN 978-954-533-076-6 Българското възраждане и Европа. София: Кралица Маб, 1995. (2 изд. 2001) ISBN 954-376-003-4 Енциклопедия на българската възрожденска литература. В. Търново: Абагар, 1996 (В колектив с Ив. Радев, Р. Русинов, Г. Петков, Р. Радев, Ел. Налбантова). ISBN 954-427-251-8 Васил Попович. Живот и творчество. София: Кралица Маб, 2000. ISBN 954-533-030-2 Литература за 10 клас. Учебно помагало. София: Анубис, 2000. (В колектив със Симеон Хаджикосев, Клео Протохристова, Ренета Божанкова, Роман Симеонов). (2 преработено изд. 2001). Национална митология и национална литература. Сюжети, изграждащи българската национална идентичност в словесността от XVIII и XIX век. София: Кралица Маб, 2006. ISBN 978-954-533-076-6 Българска литература. XVIII-XIX век. Един опит за история. София: Анубис, 2006. (с Николай Чернокожев). ISBN 978-954-426-725-4 Българската литература от епохата на националното възраждане. София: Кралица Маб, 2009. ISBN 978-954-533-099-5 Асен Христофоров: От Лондон до Мацакурци през Белене. София: Кралица Маб, 2011, 256 с. ISBN 978-954-533-109-1 Софроний Врачански. Живот и дело. София: Кралица Маб, 2017. ISBN 978-954-533-158-9 Иван Найденов: За право и напредък. Мемоари. Писма. Първо издание. 366 с. София: Кралица Маб, 2019, ISBN 978-954-533-178-7 Литература за 7. клас Учебник. София: Анубис-Булвест 2000, 2017. (В колектив с Боян Биолчев и Нели Илиева) Книга за учителя по литература за 7. клас. София: Анубис-Булвест 2000, 2017. (В колектив с Боян Биолчев и Нели Илиева) Литература за 9. клас Учебник. София: Анубис-Булвест 2000, 2018. (В колектив с Боян Биолчев, Борис Минков и Веселина Тонева) Семейни истории. София: Кралица Маб, 2021. ISBN 978-954-533-199-2 Бленувани и плашещи: Чуждите жени и мъже в българската словесност от дългия ХІХ век. София: Кралица Маб, 2023. ISBN 978-954-533-208-1 За него Речник по нова българска литература (1878-1992). София: Хермес, 1994. Енциклопедия на българската възрожденска литература. Велико Търново, 1996. Култура, идентичности, съмнения. Сборник в чест на проф. д.ф.н. Николай Аретов. София: ИК „Проф. Марин Дринов“, 2016. ISBN 978-954-322-870-6 Източници Външни препратки От и за Николай Аретов в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Статии на Николай Аретов в сп. „Литературна мисъл“ Николай Аретов в Института за литература на БАН Николай Аретов в LiterNet Николай Аретов в Slovo.bg Статии на Николай Аретов в сп. „Култура“ Лична страница Български филолози Български литературни историци Български литературни критици Български преводачи Български автори на учебници Възпитаници на Великотърновския университет Учени от БАН Преподаватели в Пловдивския университет Преподаватели в Нов български университет Преподаватели в Софийския университет Родени в София


text: Валентина Атанасова е съвременна българска поетеса. Биография Родена е на 1 октомври 1951 г. в с. Николаево, Плевенско. Майка ѝ е поетесата Пенка Иванова Атанасова, която е член на Дружеството на плевенските писатели. Публикувала е свои литературни творби в сп. „Пламък“, сп. „Читалище“, литературен алманах „Мизия“, алманах „Дружба“ и др. Нейни произведения са включени в двутомната антология на българската женска поезия „Български поетеси“ (Изд. „Еквус-Арт“, 1996). Член е на Дружеството на плевенските писатели. Работи като библиотекар в читалище „Николай Ракитин“ в Плевен. Издадени книги „Неотменима среща“ (1991) „Натежали тайни“ (1992) „Мълчанието на тревите“ (1993) „Знамение“ (1997) „Проклятието на музите“ (1998) Източници Български поетеси Български библиотекари Хора от област Плевен


text: Пенка Бангова е българска писателка. Биография Родена е на 19 септември 1946 г. в Попово. Завършва Висшия химико-технологичен институт с изобретение. След това завършва журналистика. Удостоена е със значка “Млад рационализатор” за нововъведение докато работи като инжинер-химик. Изпълнявала е длъжностите началник цех, проектант в проектантски институти, журналист на свободна практика, управител на фирма за счетоводни услуги. През 1998 година издава първия си сборник с новели и разкази „Ключът“. Нейни разкази са публикувани във вестник „Пулс“, в. „Машиностроител“, в. „Труд“, списание „Пламък“, алманасите „Море“, „Неделя-понеделник“, „Романтика“, излъчвани са по радио Варна, Национално Радио (програма „Христо Ботев“) и радио Стара Загора. Има три произведения, включени в електронна библиотека „Литера“. Творби на Пенка Бангова са публикувани в български, руски, американски, турски, френски, арабски, австрийски литературни списания. Книгата ѝ „Последните дни на един егоист“ е преведена на македонска литературна норма. По фонд за международен книгообмен екземпляри от трите ѝ сборника се намират в Конгресна библиотека - Вашингтон, Британска библиотека - Лондон, Национална библиотека - Париж и др. Удостоявана е с национални и международни награди за белетристика. В момента живее в Бургас и е управител на фирма за счетоводни услуги. Член е на сдруженията „Съюз на българските писатели“ и „Бургаска писателска общност“. Произведения Сборници Ключът (1998) Последните дни на един егоист (2002) Великденски камбани (2016) Разкази и новели Инерцията (1985) Апартаментът (1987) Биляна (1989) Необикновената (1990) Убийците (1991) Пътят (1991) Жената (1994) Дневниците (1996) Включени са в сбоника Ключът (1998) Роза (2001) Щастливка (2002) Великденски камбани (2005) Щастие (2006) Явор (2014) Източници Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение. Български писателки Университет Асен Златаров Родени в Попово


text: Марин Бодаков е български поет, литературовед, журналист, преподавател, редактор и общественик, доцент по жанрове в печата, публицистика и художествена критика в катедра „Пресжурналистика и книгоиздаване“ на Факултета по журналистика и масова комуникация в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. Биография Роден е на 28 април 1971 година във Велико Търново. През 1994 година завършва българска филология в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. От 1997 до 2000 година работи в списание „Български месечник“. От 2000 година до края на съществуването на вестника през 2018 година работи в редакцията на „Култура“. Дейността си в него и рубриката си за книги „Ходене по буквите“ продължава в „К“, седмичника „за критика, дебати и културни удоволствия“ на Фондация „Пространство Култура” от 2018 г. до края на 2019 г. (край на издаването му). От създаването на онлайн медията „Тоест“ до последния си ден сътрудничи на седмичника с рубрика „По буквите“ и интервюта. Съветник по въпросите на културата в кабинета на председателя на Народното събрание Георги Пирински от 2006 до 2009 година. Придобива докторска степен през 2014 г. с дисертация на тема „Политики на представяне на българската литература в печатните медии през 90-те години на XX век. Проблеми на критическата авторефлексия“ с научен ръководител професор Тодор Абазов. Член на журито на националната награда за съвременна българска художествена проза „Хеликон“ при първото ѝ издание през 2002 година. Постоянен член на журито на конкурса за есе „Цветан Стоянов“, организиран от НДК, от второто издание до закриването на конкурса (2003 – 2010). Член на журитата на националната награда за поезия „Христо Фотев“ за 2012 година, на националната награда за поезия „Иван Николов“ за 2013 година и на Националния младежки конкурс за поезия „Веселин Ханчев“ за 2016 г. Председател на журито на националната Славейкова награда за лирично стихотворение за 2014 година. Женен за преводачката Зорница Христова, с две дъщери. Умира на 8 септември 2021 година в дома си в София от заболяване на сърцето. Награди През 2011 година печели (заедно с Румен Леонидов) наградата за поезия „Иван Николов“. Носител на отличието „Рицар на книгата“ на Асоциация „Българска книга“ в категория „Печатни медии – вестници и списания“ за 2014 година. Удостоен е с посмъртна награда „За цялостен принос към българския литературен контекст“ от Националния център за книгата и Литературен клуб „Перото“ в НДК през ноември 2021 г. В следващата 2022 година е отличен посмъртно с наградата „Христо Г. Данов“ за цялостен принос. Библиография Стихосбирки „Девство“. София: Кибеа, 1994. „Бисквити“. София: ЛИК, 1998, 40 с. ISBN 954-607-123-4 „Обявяване на провала“. Пловдив: Жанет 45, 2002, 36 с. ISBN 954-491-120-0 „Ангел в зоопарка“. София: Алтера, 2008, 56 с. ISBN 978-954-9757-16-3 „Наивно изкуство“. Пловдив: Жанет 45, 2011, 56 с. ISBN 978-954-491-672-5 „Северна тетрадка“. София: Издателство за поезия Да, 2013, 66 с. ISBN 978-619-7082-01-2 „Битката за теб“. София: Издателство за поезия Да, 2016, 66 с. ISBN 978-619-7082-13-5 „Мечка страх“. Велико Търново: Фабер, 2018, 66 с. ISBN 978-619-7082-45-6 „Галерията на сърцето“. София: Издателство за поезия Да, Издателство Точица, 2022 (посмъртно издание) Други произведения „Иван Вазов и...“ (2000), съставител „Детето зад чина“ (2012), съавтор, заедно със Зорница Христова „Преведе от...“ (Панорама, София, 2013), интервюта с български литературни преводачи „Кой „уби“ критиката: Политики на представяне на българската литература в печатните медии през 90-те години на XX век“ (Фабер, Велико Търново, 2019, 192 с.) ISBN 978-619-00-0866-8 „Критика и искреност. Случаят Йордан Маринополски“ (Фабер, Велико Търново, 2020, 270 с.), ISBN 978-619-00-1055-5, изследване за Йордан Маринополски, писател, учител и критик (монографичен труд, с който Марин Бодаков придобива титлата „доцент“) Източници Външни препратки От и за Марин Бодаков в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България Марин Бодаков в „Словото“ Марин Бодаков в „Литернет“ Марин Бодаков в „Либерален преглед“ За и от Марин Бодаков в „Литературен клуб“ Текстове на Марин Бодаков в проекта „Скритите букви“ „20 въпроса: Марин Бодаков“, интервю на Нева Мичева, в. „Капитал“, 23 май 2013 г. Текстове на Марин Бодаков във в. „Капитал“ Марин Бодаков: интервю в сп. Informo, бр. 19, май 2015 г. „Поети в кадър: Марин Бодаков“, YouTube, качено от GlobusMediaGroup на 4 юни 2015 г. Марин Бодаков чете стихотворението си „Мечка страх“ за проекта „Литературен флашмоб“ на онлайн седмичника „Тоест“ (2018) „Моите неща са репортажи от Третия свят вътре в мен“, Марин Бодаков в „Литературни разговори“ на Антония Апостолова, 15 април 2019 г. „Няма да се даваме, шефе!“, прощален текст на Ан Фам и редакцията на „Тоест“ по повод кончината на Марин Бодаков „Марин, само Марин“, сбогуване на Силвия Чолева с Марин Бодаков в сп. „Кино“, октомври 2021 г. Български поети Български журналисти Възпитаници на Софийския университет Преподаватели в Софийския университет Родени във Велико Търново Починали в София Починали от болести на сърцето