text: Рим (на италиански и латински: Roma, Ро̀ма; на готски: ̼̰͂̿; латинска транскрипция Ruma; ) е столицата на Италия и област Лацио. Разположен е на реките Тибър и Аниене. Бил е столица на Римската империя, най-могъщата, голяма и най-дълго просъществувалата империя в класическата западна цивилизация. Ватиканът, анклав в Рим, е суверенна държава, седалище на Римската католическа църква и папата. Рим е най-големият град в Италия и един от най-големите европейски градове с площ от 1287,36 кв. км. Предградията му достигат до Тиренско море. В границите на града населението е 2,8 милиона жители (към 31 декември 2019 г.); почти 4,4 милиона живеят в района на Рим. С брутния си вътрешен продукт от 97 милиарда евро (през 2005 г.) Рим дава 6,7% от италианския БВП, който е най-големият от всички италиански градове. Градът съществува от 2800 години, като е бил средище на Древен Рим, по-късно на Папската област, Италианското кралство и Италианската република (съвременна Италия). Рим е известен още като la Città Eterna (от итал. „Вечният град“) и l' Urbe (от латински: „Градът“). История Според археологическите данни съвременната територия на Рим е обитавана от хора поне от 12 хилядолетие пр.н.е., но тези палеолитни и неолитни находки са малко и фрагментирани от значително по-плътните по-късни археологически пластове. Античност Съгласно базирани на археологическите свидетелства хипотези градът се формира постепенно на основата на скотовъдски селища в горната част на хълма Палатин. В същото време датираща от древността легенда разказва, че градът е основан на 21 април 753 година пр.н.е. от братята Ромул и Рем, отгледани от вълчица синове на весталката Рея Силвия и бога Марс. Друга легенда извежда произхода на основателите на Рим от Еней, герой, избягал от победената Троя след Троянската война. В Античността, градската територия на Рим включва Седемте хълма по левия бряг на река Тибър. Първоначално по шест от тях има селища на племената латини и сабини, а седмият, Целий, е заселен с етруски. Около 6 век пр.н.е. низината между хълмовете е превърната в общ пазарен площад – форум. На хълма Капитолий са построени крепост и храм на Юпитер, и той става военен и религиозен център на града. Първоначалното селище се превръща в столица на Римското царство, в края на 6 век пр.н.е. – на Римската република, а през 1 век пр.н.е. – на Римската империя. Успехът на Римската държава се дължи на съчетание от военни завоевания, търговска хегемония и избирателно асимилиране на съседните народи, най-вече на италийци, етруски и гърци. През първите столетия от съществуването на Рим негов основен съперник са етруските, а през 386 година пр.н.е. градът за кратко е завзет от галите. След тази криза Рим се стабилизира и през 3 век вече е доминираща сила на Апенинския полуостров, след като подчинява сабините, етруските, самнитите и повечето гръцки колонии във Велика Гърция. В последвалите Пунически войни Рим успява да се наложи и над средиземноморската империя на Картаген, като за пръв път установява контрол над отвъдморски владения – Сицилия, Сардиния и Корсика, Испания. От 2 век пр.н.е. населението на Рим започва бързо да нараства, тъй като в града се заселват много италийски селяни, изтласкани от земите си от разрастващите се едри поземлени владения, използващи робски труд. От началото на 2 век пр.н.е. римляните се намесват в сложните отношения между елинистичните държави в Източното Средиземноморие, а през 146 година пр.н.е. завладяват същинска Гърция. В периода на своето най-голямо могъщество, между 1 век пр.н.е. и 1 век, Средиземно море се оказва вътрешно за Римската империя, като нейната територия включва цялото му крайбрежие, както и значителна част от Западна Европа. Императорите предприемат мащабни строежи в своята столица и Рим е осеян с внушителни нови сгради, дворци, форуми и базилики. Градът запазва значението си, въпреки стихийни бедствия като големия пожар през 64 година или унищожилата една трета от населението му Антонинова чума през 165 – 180 година, и става първият градски център в историята на човечеството, чието население надхвърля 1 милион души. През 3 век в Римската империя започват да се забелязват признаци на упадък. В същото време самият град Рим започва да губи политическото си значение, като на изток е създадена новата столица Константинопол, а в самата Италия императорите изместват седалището си в Милано, а след това в Равена. Към 273 година населението на Рим е намаляло до 500 хиляди души. През 410 година, за пръв път от осем века, градът е превзет от чужда армия, тази на вестготи, последвани през 455 година от вандалите. В края на 5 век Западната Римска империя е унищожена и Италия попада под контрола на остготите, а след това на Източната империя. През този период Рим силно запада, а населението му спада драстично до около 35 хиляди души, превръщайки някога процъфтяващия мегаполис в отделни групи от обитавани сгради, разпръснати сред обширни райони с развалини, дива растителност, лозя и малки градини. През този период на упадък и безредици нарастваща роля за града започва да играе римският епископ, наричан папа. По традиция смятан за духовен наследник на загиналите мъченически в Рим апостоли Петър и Павел, той се ползва с авторитет в целия християнски свят и е смятан за пръв по ранг сред петимата патриарси. Папите установяват политически контрол в Рим и в средата на 8 век го превръщат в център на своята Папска държава. Средновековие и Ренесанс От края на 6 век поне номинално Рим се намира под властта на Източната Римска империя в рамките на нейния Равенски екзархат. През 751 година лангобардите унищожават Екзархата, но Рим не е завладян от тях – през 756 година франкският майордом Пипин Къси предава на папа Стефан II светската власт над Рим и съседните области, с което е поставено началото на Папската държава. Връзките между папския престол и наследниците на Пипин се запазват и през следващите десетилетия, като през 800 година папа Лъв III обявява сина му Карл Велики за наследник на Западната империя. През 846 година арабите разграбват предградията на Рим, но не успяват да преминат градските стени. През следващите няколко столетия, с нарастването на централизацията и влиянието на Римокатолическата църква, Рим възвръща част от някогашното си политическо значение. Градът е център на поклонничество за християните от Западна Европа, както и в центъра на конфликтите между папата и императорите на Свещената Римска империя за влияние в Италия. Той не губи голямото си религиозно значение и през периода на Авиньонското папство (1309 – 1377), когато седалището на папата е преместено в Авиньон. Благодарение на финансовите ресурси на Папския престол, през втората половина на 15 век Рим измества Флоренция като основен център на Италианския Ренесанс. Папите се стремят тяхната столица да задмине величието на останалите италиански градове и усилено строят нови екстравагантни църкви, мостове, площади и обществени пространства. Сред тях са новата базилика „Свети Петър“, Сикстинската капела, Понте Систо (първият мост, пресичащ Тибър, построен след края на Античната епоха), площад „Навона“. Папите покровителстват и изкуствата, привличайки в града водещи художници на епохата като Микеланджело, Перуджино, Рафаело, Гирландайо, Синьорели, Ботичели, Росели. Разкошът и великолепието на папския двор през тази епоха предизвикват остри критики срещу корупцията, непотизма и симонията в Римската църква, като стават една от причините за Реформацията, но от друга страна превръщат Рим в център на изкуството, поезията, музиката, литературата, образованието и културата. Градът губи предимно религиозния си облик, превръщайки се в истинско ренесансово средище с множество народни празненства, конни надбягвания, пиршества и дворцови интриги. През 15 – 16 век Рим вече може да съперничи на останалите големи европейски столици по своето богатство, великолепие и архитектура. Ренесансът променя цялостно облика на Рим, като най-голям принос за това имат папа Юлий II и неговите наследници Лъв X и Климент VII, управлявали от 1503 до 1534 година. През тези две десетилетия старата базилика „Свети Петър“, строена още от император Константин I Велики, е разрушена и на нейно място започва строежът на днешната църква, Браманте строи гробницата Темпието и планира мащабно преустройство на Апостолическия дворец, Рафаело създава множество картини, сред които фреските на Вила Фарнезина и Стаите на Рафаело, Микеланджело започва фреските на Сикстинската капела и статуите от надгробния паметник на папа Юлий. Рафаело е и един от първите застъпници на запазването на античните руини в града. Нова история Бляскавият период на ренесансово развитие на Рим е прекъснат през 1527 година, когато за пръв път от хилядолетие градът е превзет и разграбен – този път от войските на император Карл V. След започналия през 1545 година Трентски събор Римокатолическата църква поставя началото на Контрареформацията, която си поставя за цел утвърждаването на авторитета на Църквата сред широките кръгове от населението. През втората половина на 16 век в Рим са построени нови паметници, демонстриращи могъществото и величието на Църквата. Тази тенденция продължава и през следващите десетилетия, превръщайки Рим в един от центровете на барока. През 18 век влиянието на Римокатолическата църква в Европа е подкопано от либералните идеи на Просвещението, а в края на столетието е заплашена и политическата власт на папата в Рим. През февруари 1798 година с решаващото участие на френската армия е обявена Римска република, която просъществува година и половина. След това властта на Папската държава е възстановена, но през 1809 година тя е анексирана от Франция и Рим е обявен за свободен град на Първата империя. Властта на папата е възстановена от Виенския конгрес през 1814 година. През следващите години светската власт на папите е остро критикувана от зараждащия се италиански национализъм. По време на революцията през 1849 година с активното участие на Джузепе Мацини и Джузепе Гарибалди е обявена нова Римска република, която отново съществува само за кратко. След провала на революцията италианското национално движение се ориентира към обединение на страната под властта на кралете на Пиемонт. При създаването на Кралство Италия през 1861 година Рим е обявен за негова столица, въпреки че не се намира под негов контрол. Папската държава издържа още няколко години, опирайки се на подкрепата от Франция, но след началото на Френско-пруската война през 1870 година италианските войски превземат града, а през следващата година столицата е окончателно преместена от Флоренция в Рим. Столица на Италия Превръщането на Рим в столица на обединена Италия дава тласък на развитието на града. Населението му нараства от 200 хиляди души през 1871 година до 600 хиляди души в навечерието на Първата световна война и градът излиза извън своите традиционни граници – Стената на Аврелиан. След Първата световна война Рим е в центъра на събитията при Похода към Рим, в резултат на който фашистите вземат властта в страната през 1922 година. В междувоенния период бързото нарастване на населението продължава, което създава значителни социални проблеми, и правителството прави опити да го ограничи, но въпреки това в средата на 30-те жителите на града вече са над 1 милион. По време на Втората световна война Рим понася по-малко поражения от другите големи европейски градове, но все пак през лятото на 1943 година е бомбардиран от авиацията на Великобритания и Съединените щати, при което загиват около 3 хиляди души. След свалянето на фашисткия диктатор Бенито Мусолини, дошлото на власт правителство на маршал Пиетро Бадолио подписва примирие със съюзниците на 3 септември 1943 г. и го обявява на 8 септември 1943 г., а скоро след това на 13 октомври 1943 г. Италия обявява война на Нацистка Германия. Превръщането на Италия от съюзник в неприятел на Германия води до нейната окупация в северната и централната и част. Но войната започва веднага след новината за примирието. На 8 и 9 септември 1943 г. намиращият се в Рим Моторизиран армейски корпус командван от генерал Джакомо Карбони организира съпротивата на града срещу германците, като в околностите на Витербо е сразена една дружина германски парашутисти с което е отхвърлен опита за германски десант от Остия. Но Крал Виктор Емануил III и маршал Пиетро Бадолио решават да избягат от Рим, като се насочват към Пескара и на италиански бойни кораби от там отиват в Бриндизи като нареждат на моторизирания армейски корпус да ги последва за да ги охранява което той изпълнява и заедно отиват Бриндизи, Градът е обявен за открит град и на два пъти е завземан активни бойни действия. През септември 1943 година градът е окупиран от германски войски, които са изтласкани от Съюзниците на 4 юни 1944 година след Битката при Анцио. В следвоенните години населението на Рим отново нараства рязко, като градът става една от движещите сили на Италианското икономическо чудо. Ръстът на населението се забавя едва в началото на 70-те години, след което то се стабилизира и леко намалява в резултат на субурбанизацията. География Рим е разположен в региона Лацио в Централна Италия, на бреговете на река Тибър. Първоначалното селище възниква на хълмовете срещу брода при Изола Тиберина, единственото естествено място за пресичане на реката в областта. Античното селище е изградено на Седемте хълма: Палатин, Авентин, Квиринал, Капитолий, Виминал, Есквилин и Целий, постепенно обградено с крепостна стена. Съвременният град включва също хълмовете Ватикан, Пинций, Яникул, Монте Сакро и Тестачо. През съвременния град преминава и река Аниене, която се влива в Тибър северно от историческия център. Макар че центърът на Рим е на около 24 km навътре в сушата, територията на града, обхващаща общо 1285 km2, достига до бреговете на Тиренско море, където се намира югозападният район Остия. Надморската височина на централната част на Рим варира от 13 m в основата на Пантеона до 139 m на възвишението Монте Марио. Климат Рим има средиземноморски климат с хладни и влажни зими и топли и сухи лета. Средногодишната дневна температура е над 20 °C, а средногодишната нощна температура е около 10 °C. Снеговалежите са редки. Средната влажност на въздуха е 75%. Температурата на водата варира от 13 °C през февруари до 24 °C през август. Улиците на Рим Една от забележителните особености на Рим са големите дървета с характерен силует от вида Пиния. С високо разположените си гъсти корони те придават особена красота на улиците му. Друга особеност са масово използваните в тесните улици на града моторолери Веспа, провиращи се между колите или паркирани навсякъде в града. Население Към 550 г. пр.н.е. Рим е вторият най-голям град в Италия след Таранто. Има площ от 285 хектара и приблизително население от 35 000 души. Според други източници, населението е малко под 100 000 души през 600 – 500 г. пр.н.е. Когато Републиката е основана през 508 г. пр.н.е., преброяването записва население от 130 000 души. Републиката включва града плюс околностите му. Към 150 г. пр.н.е. населението е вече над 300 000 души. Размерът на града по времето на император Октавиан Август е въпрос на спекулации, като оценките, основаващи се на разпределението на зърно, вноса на зърно, капацитета на акведуктите, гъстотата на населението, границите на града и предположения за броя жени, деца и роби, предоставят много широки граници. Съществуват цифри от 450 000 до 1,2 милиона души. След падането на Западната Римска империя, населението на града пада под 50 000 души. Така, продължава да застоява или се смалява до Ренесанса. Когато Кралство Италия анексира Рим през 1870 г., градът вече е населяван от около 200 000 души. То се увеличава до 600 000 души в навечерието на Първата световна война. Населението продължава да расте след Втората световна война, подпомагане от следвоенен икономически подем. Бум на строителството също създава голям брой предградия през 1950-те и 1960-те години. Към средата на 2010-те години в същинския град живеят 2 754 440 души, докато около 4,2 милиона души живеят в римския метрополис, като гъстотата на населението е около 800 души/km2. Непълнолетните (под 18 години) представляват 17% от населението, а пенсионерите са 20%, като средният процент в Италия е 18,06% непълнолетни и 19,94% пенсионери. Между 2002 и 2007 г. населението на Рим нараства с 6,54%, докато населението на Италия като цяло нараства с 3,56%. Градският район на Рим се разпростира на по-голяма площ от административните граници на града. Етнически групи Около 9,5% от населението на града не са италианци. Около половината от имигрантската популация е съставена от други европейски корени (основно румънци, поляци, украинци и албанци). Останалите са от неевропейски произход, основно филипинци, бенгалци и китайци. Управление Местното управление на Рим се осъществява от общината (comune) Столица Рим (Roma Capitale), която е най-голямата по площ и население сред всички 8101 общини в страната. Начело на общината стоят пряко избирани кмет и общински съвет. Нейно седалище по традиция е Сенатският дворец на хълма Капитолий. Подразделения От 1972 година общината е разделена на административни райони, първоначално 20 на брой, а по-късно са ограничени 15 – през 1992 година Фиумичино се отделя в самостоятелна община, а през 2013 година още четири района са премахнати с цел икономии. Всеки район (municipio) има известна административна самостоятелност и се управлява от пряко избрани председател и четиричленен съвет. Районите нямат собствени имена, а са номерирани от I до XV. Районите на Рим имат административен характер и границите им невинаги съвпадат с тези на исторически обособените квартали на града. Така историческият център на града, образуващ Район I, включва 22 исторически квартала, наричани риони, като почти всички те попадат в границите на Стената на Аврелиан. Повечето риони водят началото си от античните 14 региона на Рим от Августовата епоха и продължават своето съществуване и през Средновековието. По-новите квартали, намиращи се днес извън Район I, не се наричат риони, а просто картиере. Международни отношения От 1956, Рим е побратимен единствено с Париж, както и Париж е побратимен единствено с Рим – „Само Париж е достоен за Рим, само Рим е достоен за Париж“ гласи част от текста на споразумението (; ). Приятелство и сътрудничество Мото и герб Мотото на града Рим е SPQR и се появява в герба, както и на много от сградите в града, обществените фонтани и покривни капаци на канализацията. Икономика Днес Рим има динамична и разнообразна икономика. В града се произвеждат 6,7% от БВП на Италия. Рим расте с 4,4% всяка година – повече от който и да е друг град в Италия. Туризмът е един от главните отрасли на стопанството за града. Там също така са развити банкерството и въздухоплаването. Римското летище Фиумичино е осмото по големина пътническо летище в Европейския съюз с преминали през него 28 милиона пътници през 2005 г. Забележителности Колизеум Ватикански музеи Траянова колона Пантеон Римски форум Дворец Дория Императорски форуми Циркус Максимус Баните на Каракала Фонтан ди Треви Площад Венеция Площад Навона Площад Испания Капитолий Стена на Аврелиан Национален паметник на Виктор Емануил II Пирамида на Цестий Вижте също Константинопол Третия Рим Личности, свързани с Рим Източници Цитирани източници Външни препратки Карта на Рим в Гугъл Римски музеи официален сайт Ватикански музей „Материали по история“ – исторически обекти в Рим (на български език) Вижте също Метрополен град Столица Рим


source: wikipedia

text: Нерон Клавдий Цезар Август Германик (), по рождение – Луций Домиций Ахенобарб (лат. Lucius Domitius Ahenobarbus), известен под името Нерон, е римски император между 54 и 68 година, последният от Юлиево-Клавдиевата династия. Личността на Нерон най-често е свързвана с тирания и екстравагантност. Той е известен както с редица убийства, включително и тези на майка си и доведения си брат, така също и като императора, който „свири, докато Рим изгаря“. Пак той започва първите масови гонения на християните. Неговото управление се характеризира с прахосничество и популизъм. През 68 г. военен преврат сваля Нерон от престола. Пред заплахата от убийство, той се самоубива на 9 юни 68 г. Мнението за Нерон се основава на оцелели източници от времето на неговото управление: Тацит, Светоний и Дион Касий, малко от които го представят в благоприятна светлина. Някои източници обаче, включително и посочените по-горе, го описват като император, който е популярен сред простолюдието, особено на изток. Някои съвременни историци поставят под съмнение достоверността на древните източници, при отчитане на тираничните актове на Нерон. Произход Бъдещият император Нерон принадлежи по рождение към древния плебейски род на Домициите, който се дели на две семейства – Калвини и Ахенобарби. Прозвището на вторите (в превод от латински червенобради), към които принадлежи и Нерон, се свързва с легендата за срещата на представител на фамилията с Кастор и Полукс, носещи съобщение за римската победа в битката при Регилското езеро. Като доказателство за своята божественост, те докосват косата на Домиций и тя незабавно става от черна – червена и този признак завинаги остава в неговите потомци. Прадядото на Нерон, Гней Домиций Ахенобарб, се опитва да даде под съд Юлий Цезар, обвинявайки го за злоупотреба. Дядо му, Луций Домиций Ахенобарб е известен военачалник от времето на император Август, удостоен с триумф, консул през 16 пр.н.е., като същата година получава патрициански статус съгласно закона на Сений. Неговият син, бащата на бъдещия император Нерон, Гней Домиций Ахенобарб е консул през 32 г. и през 28 г., по заповед на Тиберий, се жени за 13-годишната внучка на Август, Агрипина Младша. Детство Луций Домиций, първото дете на Гней Домиций и Агрипина, се ражда на 15 декември 37 г., в Анциум (съвр. Анцио, Италия), близо до Рим, малко след възкачването на Калигула, родният брат на майката на Нерон, Агрипина. Голяма част от времето си тя прекарва в двора на брат си. Императорът е много близък със своите сестри, особено с по-голямата, Юлия Друзила. Като причина за това отношение на Калигула към сестрите му, част от древните източници посочват техните интимни отношения. Бракът на Агрипина не се явява пречка за живота, който води, тъй като по това време, малолетният Луций, заедно със своя баща, който е почти 30 години по-възрастен от майка му, живеят във вила между Анциум и Рим. През 38 г. умира любимата сестра на Калигула, Юлия Друзила. На следващата година, когато Луций е само на 3-годишна възраст, от воднянка умира баща му. Същата година майка му губи благоразположението на брат си – императора, и е изпратена в изгнание. Калигула конфискува наследството на Луций и го изпраща да бъде отгледан от своята леля Домиция Лепида, която е майка на Валерия Месалина, третата съпруга на Клавдий. От Луций Домиций не се очаква да стане император, тъй като вуйчо му Калигула е станал император на 25 години и има достатъчно време да има наследник. В началото на 41 г. обаче Калигула, жена му Цезония и тяхната малка дъщеря Юлия Друзила са убити. Това довежда на власт Клавдий, чичото на Калигула. Той позволява на Агрипина да се върне от изгнание. След като през 48 г. Месалина е екзекутирана от Клавдий, през 49 г. той се жени за четвърти път – за Агрипина, майката на Луций. На следващата година тя кара Клавдий да осинови сина ѝ в ущърб на правата на неговия собствен син и официален наследник – Британик. Така Луций приема името Нерон Клавдий Цезар Друз Германик. Тъй като Нерон е по-голям от Британик, това го прави първи по линията на наследяване на властта. През 53 г. Нерон се жени за своята доведена сестра Клавдия Октавия. На следващата година умира Клавдий и седемнадесетгодишният Луций, приемайки името Нерон Клавдий Цезар Август Германик, е обявен за император на 13 октомври 54 г. По-късно става ясно, че Клавдий е отровен от Агрипина. Така Нерон става най-младият император до това време Възпитанието му е поверено на преторианския префект Бур и на философа Сенека. Първи години на управление Нерон започва своето управление умерено и консервативно, обещавайки на Сената повече власт. В началото той забранява на другите да се отнасят по въпроси, свързани с нормативни актове, за което е похвален от Сената. По това време той е известен с това, че прекарва времето си по таверни и публични домове. Тайните му забавления включвали среднощни обиколки по улиците на Рим в компанията на различни безделници: с тях залавяли безпомощни пияници, които подхвърляли върху плащ или извършвали побои и изнасилвания на случайни минувачи. Когато след един такъв случай самият Нерон пострадал, той спрял да излиза без скрита охрана от преторианци. Вътрешна политика През 55 г. Нерон поема по-активна роля като администратор. За периода от 55 до 60 г. той е четири пъти консул. През това време някои древни историци се изказват положително за него, за разлика от по-късното му управление. Аврелий Виктор отбелязва похвалата на Траян за първите пет години от управлението на Нерон. По времето на Нерон са наложени ограничения върху размерите на глобите. Таксите за адвокатите също са ограничени. След като бирниците са обвинени, че са твърде жестоки към бедните, Нерон прехвърля събирането на данъците към комисионери. Когато започват брожения, че бедните са прекалено много облагани с данъци, Нерон се опитва да премахне всички косвени данъци. Сенатът го обвинява, че това ще доведе страната до банкрут. Като компромис данъците са намалени от 4,5% на 2,5%. Освен това е заповядано тайните държавни данъчни архиви да станат публични. За да се намалят цените на храните, търговските кораби са освободени от данъци. Подражавайки на гърците, Нерон построява няколко гимназиона, театри и нов амфитеатър. Провеждат се и големи гладиаторски борби Има дискусия в Сената за това дали може патроните да отнемат свободата на освободени от робство граждани. Нерон поддържа освободените и казва, че патроните нямат такова право. През 61 г. след като градският префект на Рим – Педаний Секунд е убит от свой роб, Сенатът се опитва да прокара закон, според който за престъплението на един роб се наказват всички роби в даденото домакинство. Въпреки бунта на народа Нерон решава да подкрепи Сената и организира екзекуциите на 400 роби, засегнати от закона. Нерон и Агрипина В първите години на своето управление, като много млад, императорът се намира напълно под влиянието на Агрипина, Сенека и Бур. Стига се дотам, че Агрипина изразява желание да стои редом до императора на официални церемонии и само намесата на Сенека спасява Нерон от този позор. През 55 г. младият Нерон за първи път се опълчва срещу волята на Агрипина. Сенека и Бур са недоволни от пълното влияние на Агрипина над императора и между бившите съюзници настава разкол. В това време Нерон се сближава с бившата робиня Клавдия Акта. Виждайки, че Нерон е заинтересован от нея, Бур и Сенека всячески се стараят да поддържат тази връзка, разчитайки чрез нея да влияят на Нерон. Агрипина не е добре настроена срещу любовницата на сина си и публично се кара на Нерон за това, че има връзка с бивша робиня. Започва да плете интриги, канейки се да обяви Британик за законен император. Нейният план обаче не успява. На 12 февруари 55 г. Британик умира – според официалната версия поради епилептичен припадък, но древните автори твърдят, че е отровен от Нерон. През 58 г. Нерон се сближава с Попея Сабина – благородна, умна и красива представителка на римския нобилитет. По това време тя е омъжена за Отон, приятел на Нерон и бъдещ император. Агрипина вижда в нея опасна съперница в борбата за власт и се опитва с всички сили да върне Нерон към Клавдия Октавия или дори към Клавдия Акта. Нерон успява да достигне до развод между Попея и Отон и незабавно изпраща последния да заеме длъжността наместник в Лузитания. Когато Попея забременява през 62 г., Нерон се развежда с Октавия, обвинявайки я в безплодие и след 12 дни се жени за Попея. В края на 58 г. тръгват слухове, че Агрипина се опитва да отстрани сина си от власт и иска да я предаде на Гай Рубелий Плавт, син на Юлия Ливия, дъщеря на Ливила и оттам пряк потомък на Тиберий. Разбирайки за това, Нерон решава да убие Агрипина. Той се опитва да я отрови на 3 пъти, но оставя настрани тези си опити, като разбира, че тя взема териак (противоотрова). Праща бивш роб да я заколи и даже се опитва да събори отгоре ѝ стените на стаята, в която спи. Въпреки това тя успява да избегне смъртта. През март 59 г. в Баий (съвр. Бая, Италия) Нерон ѝ предлага да направи разходка с кораб, който трябвало да се разбие по пътя. Агрипина едва ли не единствена успява да се спаси и да доплува до брега. В яда си Нерон заповядва открито да я убият. Агрипина, виждайки войника, разбира участта си и моли да я промуши в корема, давайки да се разбере, че се разкайва, че е родила такъв син. Нерон изгаря тялото ѝ още същата нощ. На Сената изпраща съчинено от Сенека послание, в което се казва, че Агрипина се опитала да го убие и се самоубила. Сенатът поздравява Нерон с избавлението и нарежда да се извършат молебствия. По-късно императорът разрешава на робите си да поставят праха ѝ в скромна гробница в Мизен (днес част от Неапол). По-късно Нерон неведнъж признава, че образът на майка му го преследва в сънищата му. За да се избави от нейния призрак, той даже извиква персийски магове. Има легенди, че дълго преди Нерон да стане император, халдеи предсказали на Агрипина, че синът ѝ ще стане император, но ще стане и причина за смъртта ѝ. Нейният отговор бил „Нека умра, щом той ще властва“. По-късно заточва и екзекутира жена си Октавия, а 3 години след това умъртвява с ритник в корема и бременната си нова жена Попея (65). Външна политика Във външната политика Нерон предпочита мира и се ограничава да задържи по-рано завоюваните граници. Неговото царуване включва Римо-партската война (58 – 63 г.), въстанието на кралица Боудика в Британия от 60 – 61 г., и началото на първата Римо-еврейска война (66 – 70), въстанието на зилотите. При управлението на Нерон, римляните продължават да налагат властта си в източна Мизия и постепенно напредват към делтата на р. Дунав. Прокарани са римски пътища в Тракия. Около 63 г. на полуостров Крим е изпратен флот и войска в помощ на съюзното на Рим Боспорско царство срещу сарматите. Според Светоний Нерон е имал желанието да имитира Александър Македонски и е планирал поход на изток и към северното Черноморие, въпреки че липсват доказателства за подготовката за такъв поход. Междувременно южните граници на римски Египет са обезпокоени от нубийската владетелка Кандака, но този война остава само периферен конфликт. Римо-Партска война Войната между Рим и Партското царство през 58 – 63 г. се разгаря в Армения – буферна държава между двете империи, стремящи се да утвърдят влиянието си в региона. Скоро след качването на Нерон на трона, във васалното на Рим партско царство, е свалено римското протеже Радамист и е поставен начело арменският принц Тиридат. Това се възприема като партско нападение над Римската империя. Реакцията на Нерон е адекватна – той веднага изпраща военни части в региона. За проконсул на Азия, Галатия и Кападокия е назначен отличилият се още при Клавдий в Германия военачалник Гней Домиций Корбулон. Партите временно отстъпват контрола над Армения на Рим. Мирът не продължава дълго и през 58 г. отново избухва война. Партите нахлуват в Армения, но Корбулон ги отблъсква още същата година. Тиридат отстъпва и отново Армения попада под контрола на Рим. Тигран, благородник от Кападокия, израснал в Рим, става новият владетел на Армения. През 62 г. Тигран нахлува в партската провинция Адиабене.<ref>Тацит, Анали XV.1</ref> Партската държава започва да подготвя нападение срещу римската провинция Сирия. Корбулон се опитва да убеди Нерон да продължи войната, но императорът избира да сключи мирно споразумение. В резултат в Рандея е сключено съглашение – партският претендент Тиридат I става арменски цар, но като васал на императора. Съгласно уговорката през 66 г. Тиридат лично пристига в Рим, където на великолепно организирана тържествена церемония е коронясан от самия Нерон, под акламациите на народа и войската. Новият арменски цар е обявен за приятел на Рим и получава богати дарове. Нерон затваря портите в храма на Янус – знак, че в цялата империя е установен мир. Нерон отбелязва мирното споразумение с триумф, въпреки че не са завзети нови територии. Мирът, сключен през 63 г., се счита за политическа победа на Нерон, която увеличава авторитета му. Тази война прави Нерон много популярен в източните провинции. Условията за мира с партите се спазват повече от 50 години – докато Траян не нахлува в Армения през 114 г. Въстанието в Британия Вторият сериозен военен конфликт, който става по времето на Нерон, е въстанието на владетелката на ицените Боудика в неотдавна присъединените към Римската империя земи на Британия. Нейният съпруг Прасутаг, известен с огромните си богатства, в завещанието си посочва за наследници императора и двете си дъщери, разчитайки, че така царството му ще бъде запазено от насилие. Но става обратното – ветераните от римската армия започват да разграбват царството, дъщерите на царя са обезчестени, жена му унижена, а имуществото на всички видни ицени е отнето. Ицените се вдигат на въстание, като привличат и племето на тринобантите. Рим губи контрола над голяма част от провинцията. Нерон дори обмисля да изостави Британия, но все пак в провинцията са изпратени войски. Въстанието е потушено от Гай Светоний Павлин, който в периода 58 – 62 е наместник в Британия с ранг пропретор. Жертвите от страна на племената са 80 000 души. Трябва да се отбележи, че Нерон и съветниците му много грамотно подбират хората на ключови позиции в държавата, преследвайки целта си да я укрепят. Наместници в различни погранични провинции са личности, оказвали в бъдеще значително влияние върху римската история. Така освен Корбулон, Квадрат и Павлин, по времето на Нерон значими роли са отредени на Сервий Сулпиций Галба, Гай Юлий Виндекс, Луций Вергиний Руф, Марк Салвий Отон, Тит Флавий Веспасиан. Именно Веспасиан е изпратен през 67 г. от Нерон да потуши юдейското въстание, избухнало година по-рано в Юдея. Въстанието е потушено след смъртта на Нерон, през 70 г. Назначението на Веспасиан може да се счита ключово за съдбата на империята, тъй като след самоубийството на Нерон, източните легиони обявяват Веспасиан за император в Сирия и оттам той се отправя на поход към Рим. Втора половина на управлението Поведението на Нерон се променя в началото на 60-те години. През 62 г. умира многогодишният наставник на Нерон – преторианският префект Бур и на негово място е назначен Тигелин, който подхранва прищевките и изпълнява всички хрумвания на императора, и е готов на всичко, за да му се хареса. По това време Сенека окончателно загубва влиянието си в управлението и се оттегля. Започва период на деспотия и произвол. Повторно обвинение в злоупотреба е предявено на Сенека и този път му се налага да спре да се занимава с държавни дела. Заточена и убита е бившата жена на Нерон – Октавия. Започват процеси за оскърбяване на величието. В резултат на тези процеси са убити много хора, в т.ч. и стари политически противници на Нерон – Палант, Рубелий Плавт, Феликс Сула. Според Светоний „той убива вече без мяра и разбор на кого е угодно и за какво е угодно“. Заедно с това Нерон започва постепенно да се отдалечава от управлението на страната. Интересите му се съсредоточават към изкуството и забавленията. Дори самият той се изявява като артист, нещо, което гражданите считат за позор и приемат с присмех и негодувание. Нерон се отдава на безбройни развратни увлечения и римляните с ужас и презрение го виждат да се явява на сцената, да пее и декламира стихове с драматични жестове и лира в ръка. Заобиколен от разпусната тълпа, той прекарва дни и нощи в разточителни пиршества, пиянство и оргии. Докато императорът се отнася снизходително към подигравките на простолюдието, то към аристокрацията е изключително жесток и отмъстителен – голяма част от патрициите и конниците започва да подозира като съзаклятници и зложелатели. Сенаторът Пизон скроява заговор срещу Нерон, но конспирацията се разкрива и много от заподозрените са избити или принудени да се самоубият (65 г.). Императорският терор и деспотизъм започва да се усеща особено силно след разкриването на този заговор, включващ лица от най-близкото обкръжение на цезаря. Изчезват цели знатни семейства, които са избити, заточени или поробени. В 64 г., в Италия се разразява чумна епидемия, а Рим е почти унищожен от невиждан дотогава градски пожар, след който започват първите гонения на християни. Големият пожар в Рим В нощта на 18 срещу 19 юли 64 г. започва един от най-страшните пожари в историята на Рим. До сутринта пламъците обхващат голяма част от града, вземайки безбройни човешки жертви. В пожара изгарят напълно 4 от 14-те района на града, а още 7 са значително пострадали. В редица източници се споменава, че при започването на пожара Нерон се намирал във вила в околностите на Рим, откъдето, в момент на артистично вдъхновение, той възпявал бедствието, съчинявайки и декламирайки епически поеми за гибелта на Троя. Светоний твърди, че според някои слухове инициатор на пожара е самият Нерон, а и че в двора са видени подпалвачи с факли, твърдящи че действат по заповед на цезаря. Съвременните историци са по-склонни да вярват на описанието на събитията, дадено от Тацит, очевидец на пожара, по чието време е бил дете. Той опровергава слуховете на такова поведение на Нерон. По неговите думи, Нерон незабавно се отправя към Рим и за своя сметка организира спасителни групи за спасяване на града и хората. Нерон се опитва да ограничи нещастието: отваря за останалите без покрив хора своите дворци, предприема всички необходими мерки за снабдяването на града с храна и спасяването на оцелелите от гладна смърт. Разработва и нов план за строителството на града. В него предвижда минимално разстояние между къщите, минимална ширина на новите улици. Разпорежда да се строят само каменни сгради, а също така новите къщи да се строят така, че главният вход да е откъм улицата, а не към дворове и градини. За да се възстанови града, са нужни много средства и затова провинциите на империята са обложени с еднократен данък, което позволява в сравнително кратки срокове да се построи столицата наново. В памет на пожара Нерон започва да строи нов дворец – „Златния дворец на Нерон“. Дворецът така и не е довършен, но дори започнатото впечатлявало: комплекс от здания, според различните данни, разположени на площ от 40 до 120 хектара. Гонения срещу християните В същото време в Рим започват първите гонения на последователи на новата религия – християнството. Основно поддръжници на християнството по това време са предимно роби или освобожденци (либертини), а също и представители на нисшите слоеве на обществото, които са защитавани от Нерон по време на първите години в неговото управление. Въпреки че поклонението към новия бог не е забранено официално, сектата постепенно буди обществените подозрения, поради тайните събирания и отрицателното отношение на християните към другите религии, включително и възприетото почитане на държавния и императорския култ. Тъй като след големия пожар в 64 г. Нерон е набеден от мълвата за подпалвач, той спешно се нуждае от виновници, които да поемат вината за бедствието. За отговорни за пожара са посочени християните. След като християните са обвинени в подпалването на града, в Рим тръгва вълна от убийства, погроми и арести. Някои биват хвърлени на диви зверове, други, намазани със смола, са запалени живи, за да служат като факли на едно празненство в Нероновите градини. Така започва първото преследване на християните (64 – 68). Заговор на Пизон Сенаторите помнят, че през 54 г., получавайки властта, Нерон им обещава почти такива привилегии, каквито са имали по времето на Републиката. Постепенно обаче императорът ги игнорира и съсредоточава все повече власт в ръцете си. През 65 г. недоволството им се материализира в заговор, чиято ключова фигура се явява Гай Калпурний Пизон – знаменит политик, оратор, меценат. Помагат му Субрий Флавий и Сулпиций Аспер, трибун и центурион на преторианската гвардия. Според Тацит много от конспираторите искат да възстановят Републиката. Заговорът е разкрит и много заговорници са избити или принудени да се самоубият. Сред тях са известният интелектуалец Петроний, моралистът стоик Тразея, военачалникът Корбулон, и поетът Лукан. Бившият съветник на Нерон, Сенека, е накаран да се самоубие заради подозрение, че е участвал в заговора. След разкриването на заговора за Пизон, Нерон става още по-подозрителен и все повече се отдалечава от реалността и управлението на държавата, възлагайки повечето отговорности на своите приближени. Последни години През 65 г., на фона на зачестяващите злополучия, Нерон провежда за втори път грандиозния фестивал Квинквиналия Нерония (лат. Quinquennialia Neronia) (първият е през 60 г.). Той се съсредоточава върху своите поетически и спортни постижения, вземайки участие в различни конкурси и състезания. Така Нерон се отправя на пътуване в Гърция и планира да се прояви на Олимпийските игри през 67 г. През 66 г. в Юдея избухва значимо въстание срещу римската власт, което така и не е потушено до края на Нероновото управление, въпреки че там е изпратен енергичният пълководец Веспасиан. В същото време императорът се наслаждава на пътешествието си в Гърция, където изнася представления като артист под аплодисментите на наета публика, участва в Олимпийските игри и получава с подкуп всички награди, а накрая триумфално се завръща в Рим, начело на пищна процесия, управлявайки десетки коне, впрегнати в колесница. След това той прекарва повечето си време в неспирни оргии, които през 67 – 68 г. достигат невиждан размах и продължават по няколко дни. В знак на благодарност и благоразположение императорът гарантира на провинция Елада частична независимост и прави големи дарения на градовете. Планира построяването на канал през Коринтския провлак, но този проект не е завършен. Възстановяването на Рим след пожара, преодоляването на последствията от чумата, разточителните празненства и дарения, строителството на нов дворец, наречен „Златния дом“, и канала в Гърция поставят на изпитание държавната икономика. Финансовите затруднения стават причина правителството да намали сребърното съдържание на издаваните монети. Провинциите са изтощени и това води до началото на въстания в Юдея и Галия. Освен всичко друго, скандалното поведение, разпуснатият произвол и тиранията на Нерон и неговата клика, предизвикват съпротива сред управляващите кръгове на Рим. Говорело се, че смятал да прекръсти изгорелия Рим на „Нерополис“, в своя чест, както и да преименува месец април на „нероней“. Сваляне от власт През март 68 г. наместникът на Лугдунска Галия Гай Юлий Виндекс, недоволен от икономическата политика на Нерон и данъците, наложени на провинциите, организира своите легиони срещу императора. Да потуши въстанието е поръчано на наместника на Горна Германия Луций Вергиний Руф. Виндекс разбира, че самостоятелно няма да се справи с войските на Руф и затова призовава на помощ популярния сред войниците наместник на Тараконска Испания, Сервий Сулпиций Галба, предлагайки му да се обяви за император. При тези условия Галба подкрепя въстанието и след като легионите, намиращи се в Испания и Галия, го провъзгласяват за император, тръгва да обедини силите си с тези на Виндекс. Опитът му се оказва неуспешен. Решен да изчака развоя на събитията, Вергиний Руф не бърза да действа срещу Виндекс. Въпреки това през май 68 г. неговата войска, разположена на лагер при Везонцион (съвр. Безансон, Франция), самоволно напада легионите на Виндекс и лесно ги побеждава. Самият Виндекс се самоубива. Остатъците от легионите на метежниците успяват да избягат и се присъединяват към Галба. Войската на Вергиний Руф иска да провъзгласи своя предводител за император, но Руф продължава да изчаква. В края на краищата той пропуска армията на Галба, тръгваща към Рим, като обявява, че поверява себе си и своите легиони в ръцете на Сената. В Северна Африка също избухва бунт, начело с губернатора Клодий Мацер, който формира свой легион и се обявява срещу Нерон. Докато в началото Нерон пренебрегва бунтовете и се отнася с насмешка към узурпаторите, пред нарастващата опасност действията му стават все по-объркани. Той не предприема почти нищо сериозно срещу враговете си, продължава дворцовия живот на развлечения и само от време на време избухва в пристъпи на гняв и паника. Твърди, че ако бъде свален, ще избяга на изток при партите и ще се прехранва като обикновен музикант. Смята, съгласно предсказанията, че отново ще се върне на трона и ще управлява дълго. Въпреки че Сенатът обявява Галба за враг на народа, популярността му расте. На негова страна застава и вторият префект на преторианците – Нимфидий Сабин, както и голяма част от гвардейците. В това време легионите на Галба продължават своя поход към Рим. Нерон напуска столицата и се отправя към Остия с надеждата, че ще успее да събере флот и армия във верните му източни провинции. Когато преторианците научават, че императорът смята да избяга в Египет, те открито го изоставят и спират да се подчиняват на нарежданията му. Тигелин също подкрепя каузата на Галба. Дните на Нерон са преброени. Под натиска на преторианската гвардия Сенатът тихомълком осъжда Нерон на смърт. Последни часове Нерон се връща в Рим в двореца на Палатин и установява, че няма охрана. Вечеря и ляга да спи. Събуждайки се около полунощ, той изпраща до всички, обичайно участващи с него в дворцовите оргии, покани за двореца. Никой не откликва. Нерон тръгва из стаите на двореца, но той е пуст. Започва да търси войник или гладиатор, който да го убие с меч, но в двореца са само робите. Крещейки „Нямам ли приятели, нито врагове?“ той изскача от двореца с мисълта да се хвърли в Тибър, но не му достигат сили. Връщайки се в двореца, намира там свой бивш роб, който посъветвал да се отправят към извънградска вила на 4 мили от града. В компанията на четири предани слуги Нерон се добира до вилата и нарежда на слугите да изкопаят гроб за него. Скоро идва куриер с вестта, че Сенатът е обявил Нерон за враг на народа и възнамерява да го предаде за публична смърт. Нерон се приготвя за самоубийство, но волята отново не му достига. Суетно възкликва: „Какъв велик артист умира!“ (), след което многократно повтаря фразата и моли един от слугите да го убие с кинжал. Скоро чуват звук от копита и разбирайки, че идват да го арестуват, Нерон произнася строфата от Илиада „звук на коне вихроноги до моите уши се донася“, и с помощта на своя секретар Епафродит си прерязва гърлото. Когато конниците влизат във вилата, виждат лежащия в кръв император, който е все още жив. Един от конниците се опитва да спре кръвотечението, но е късно. С думите „Ето я – верността“, Нерон умира. След смъртта на Нерон Позволение за погребване на тялото на императора получава Икел – бивш роб и клиент на Галба. Никой не иска да се занимава с погребение на бившия император. Разбирайки за това, неговата бивша любовница Акте и неговите дойки Еклога и Александрия, обличат останките му в бели дрехи и ги изгарят. Прахът му поставят в родовата гробницата на Домициите (съвр. Пинций в Рим). Според Светоний и Дион Касий, римляните приветстват смъртта на Нерон.Светоний, „Животът на цезарите“, Нерон, 57 Тацит твърди, че Сенатът и висшите класи са доволни от смъртта на императора, а нисшите класи обратно – опечалени от този обрат на събитията. В източните провинции оплакват смъртта на императора още дълго време, за което Веспасиан пише в писмата си до Аполоний Тиански. Името на Нерон е изтрито от няколко монумента, а под много негови изображения са поставени други имена. Няма сведения, че към паметта на Нерон е приложено Damnatio memoriae. С Нерон завършва Юлиево-Клавдиевата династия. Четирима претенденти за императорското място започват гражданска война, която продължава през цялата следваща година. Двама от тях, Отон и Вителий, в своите речи обещават на римляните продължение на политическия и икономически курс, който е водил Нерон. В самия край на 69 г. войската на командващия източните легиони Веспасиан разбива силите на Вителий при Кремона, след което Веспасиан отива в Рим, където на 1 юли е провъзгласен за император, основавайки нова династия – тази на Флавиите. Смъртта на Нерон намира отражение в цялата следваща история на Римската държава. Създаден е прецедент – следващ император може да не е потомък на предишен и даже въобще може да не е свързан с него чрез родствени връзки. По време на гражданските войни през 69 г. са появяват няколко лъже-Нерони. Освен това по време на управлението на Галба, виждайки че властта на императора е нестабилна, Нимфидий Сабин решава да си опита късмета и се обявява за син на Калигула. Последният от лъже-Нероните е убит 20 години след смъртта на императора – по време на управлението на Домициан. Въобще фигурата на императора остава популярна и обсъждана в Рим дълги години. Аврелий Августин пише, че легенди за връщането на Нерон се разказвали почти три столетия след смъртта му. Титли През 55 г. получава допълнително титлите върховен понтифик (лат. pontifex maximus) и Баща на Отечеството (pater patriae). От края на 66 г., след короноването на Тиридат I, носи и титлата император''' (imperator). Заема длъжността консул (през 55, 57, 58, 60, 68 г). Пълният му титул към момента на смъртта му е: . (Император Нерон Клавдий Цезар Август Германик, върховен понтифик, натоварен с властта на народен трибун за 14 път, провъзгласен за император 13 пъти, консул 5 пъти, Баща на Отечеството). Личността на Нерон Семейство и любовни връзки На 21 януари 63 г. на Нерон му се ражда дъщеря – Клавдия Августа. Императорът я боготвори, но четири месеца след раждането си момичето умира. След смъртта си е обожествена и в нейна чест са построени храмове, в които жреците се покланят на божествената Клавдия Августа. През 65 г. Попея отново забременява, но по време на семейна разпра Нерон удря жена си с крак в корема, което води до спонтанен аборт и нейната смърт. Тялото на Попея е балсамирано и погребано в мавзолей, а тя е обожествена.; Светоний. Нерон 35 През 66 г. Нерон се жени за Стацилия Месалина. Тя става любовница на Нерон след смъртта на Попея, докато е омъжена за Марк Юлий Вестин Атик. Императорът принуждава Вестин Атик да се самоубие и се жени за Стацилия. Източниците споменават и други многочислени любовници на Нерон от всякакъв пол. Въпреки че много императори от династията са известни с хомосексуалните си връзки, Нерон е първият, който празнува сватби със своите любовници, пресъздавайки театрализирана пародия на римския ритуал. С евнуха Спор той прави сватба, след която се облича като императрица. В сватба с бившия роб Питагор (Светоний го нарича Дорифор) Нерон изпълнявал „ролята“ на жена. Външен вид Относно външния му вид, Светоний го описва така: „Бил среден на ръст, с тяло на петна и с лоша миризма, коса светлоруса, лице по-скоро хубаво, отколкото привлекателно, очи сивосини и късогледи, дебел врат, изпъкнал корем, съвсем тънки крака; ...външният вид и облеклото му били съвсем непристойни: косата си носел винаги накъдрена и на етажи, а по време на пътуването в Ахея дори я пуснал на тила; често излизал вън по домашна дреха, с кърпичка около врата, бос и без пояс“. Творчеството на Нерон Нерон обича да пее, да съчинява пиеси и стихове. Наслаждава се на участие в съревнования на поетите, а също и на спортни състезания с колесници. Тацит, осъждайки го, отбелязва, че похвалното слово, произнесено от Нерон при погребението на Клавдий, всъщност е съчинено от Сенека. Светоний, Нерон 52 Светоний казва, че в ръкописите на неговите поеми имало немалко поправки. Дълго време Нерон работи над епическа поема за гибелта на Троя. Запазени са няколко фрагмента от негови произведения. Неговите музикални опити обикновено ставали по време на пировете на Палатин. Веднъж след уверенията на придворните му в неговия талант, през 64 г., Нерон за първи път излиза публично в Неапол. Светоний твърди, че непосредствено след изпълнението на Нерон силно земетресение сринало театъра, в който пял. Оттогава нататък, той участва практически във всички поетически и музикални конкурси и неизменно „побеждава“. През 65 г. императорът излиза пред цял Рим по време на втория фестивал „Квинквиналия Нерония“. Оценка на управлението и личността му Личността на Нерон е нееднозначно оценявана от неговите съвременници. Най-подробно изложение се съдържа в книги XIII—XVI от „Анали“ на Тацит (написани в началото на II век) и в съчиненията на Светоний „Дванадесетте цезари“, където освен в биографията на самия Нерон, той се споменава и в биографиите на Калигула, Клавдий, Галба и Веспасиан. Съвременниците на Нерон, Сенека и Лукан дават прекрасни отзиви за времето на неговото управление. Йосиф Флавий (края на I век, автор на „Юдейски древности“ и „Юдейската война“) директно пише за манипулиране на фактите от страна на други историци: Трудовете, споменати от Йосиф Флавий, не са се запазили, но са използвани от Тацит и Светоний, писали по-късно. От съхранените източници, Светоний пише негативно за цялото управление на императора. От друга страна, преживелият описаните събития като дете, Тацит е по-сдържан в критиката си към императора и сам пише: От друга страна, много антични автори, писали след смъртта на император, се изказват много ласкаво за управлението му и говорят с предубедено отношение за него. Дион Хрисостом пише, че римляните са били щастливи по време на Нерон и биха желали, той да управлява вечно. Плиний Стари, обратното, нарича Нерон „враг на човечеството“. Описанието на управлението на Нерон от историка от 3 век, Дион Касий (книги 61 – 63 от неговата „Римска история“) в голямата си част са загубени, а тези, които са запазени, са променени от Йоан VIII Ксифилин през 11 век. Нерон остава в историята като един от най-жестоките и самозабравили се тирани и макар винаги да е бил един от най-известните римски императори, това се дължи на лоша слава. Все пак римският народ и провинциите дълбоко скърбят за смъртта на Нерон и неговият гроб в Рим дълго бива обсипван с цветя. Факт е, че като администратор той облагодетелства простолюдието, за да го спечели на своя страна. Когато никоя от лошите му страсти не бива засегната, Нерон – интелигентен и образован – управлява добре; той облекчава участта на робите и прокарва повече справедливост в законите за освободените роби и за длъжниците. Външни препратки Benario, Herbert W. Nero at De Imperatoribus Romanis. Nero Claudius Drusus Germanicus Източници Тацит, История, I–IV Тацит, Анали, XIII–XVI Светоний, Дванадесетте цезари, Животът на Нерон Литература Илиев, Йордан. История на Рим през епохата на Принципата (27 г. пр.Хр. – 284 г. сл.Хр.). Плевен: Печатница „Нима“, 2022, ISBN 978-619-162-852-0 Holland, Richard. Nero: The Man Behind the Myth. Stroud: Sutton Publishing, 2000 ISBN 0-7509-2876-X Warmington, Brian Herbert. Nero: Reality and Legend. London: Chatto & Windus, 1969 ISBN 0-7011-1438-X; New York: W.W Norton & Company, 1970 ISBN 0-393-00542-9; New York: Vintage, 1981 ISBN 0-7011-1454-1 Griffin, Miriam T. Nero: The End of a Dynasty. New Haven, CT; London: Yale University Press, 1985 ISBN 0-300-03285-4; London; New York: Routledge, 1987 ISBN 0-7134-4465-7 Grant, Michael. Nero. New York: Dorset Press, 1989 ISBN 0-88029-311-X Champlin, Edward. Nero. Harvard: Harvard University Press, 2003 ISBN 0-674-01822-2 Cronin, Vincent. Nero''. London: Stacey International, 2010 ISBN 1-906768-14-5 Бележки Имперски римски консули ЛГБТ история преди 19 век ЛГБТ личности от Италия ЛГБТ владетели Римски императори Юлиево-Клавдиева династия


text: Етруската митология е митологията на етруските, древен народ, населявал днешна централна Италия. Сведенията за нея са ограничени и се базират главно на по-късни източници, тъй като етруските постепенно са претопени в римската култура, която абсорбира различни етруски поверия, обичаи и божества в своята митология. Формиране Въпреки че произходът на етруските все още е спорен, което не позволява с точност да се определи кога и при какви точно обстоятелства се е формирала митологията им, главно на базата на сравнителната митология се смята, че първоизточниците ѝ са от егейско-малоазийския ареал. В подкрепа на това са и някои определени черти във вярванията, присъщи на източните митологии – свещената царска власт, лабрисът, владетелският трон и др. Представите на етруските за създаването и устройството на света в някои отношения са близки до тези в Египет и Месопотамия. По-късно, когато по италийските брегове се заселват гръцки колонисти, боговете на етруските и олимпийските богове започват да се отъждествяват. Представи за света Във вертикален план древните етруски представят вселената като триетажен (тристепенен) храм, където най-горната част е небето, средната е земята, а най-долната – подземното царство на мъртвите. Според тях средната и долната част на света се съединяват с входове, които представляват пукнатини по земната повърхност. Поради тази представа във всеки етруски град са правени подобни ями (т. нар. mundus), при които се поднасят жертвите за подземните богове и за душите на умрелите. В хоризонтален план те делят света на четири, ориентиран по четирите посоки, като вярват, че добрите божества и духове обитават изтока, а лошите – запада. Пантеон Божествата на етруските са много на брой, но поради оскъдните източници в повечето случаи са познати само с имената си. Освен в богове, етруските вярват и в добри и зли демони, чиито животински черти в запазените им изображения, позволяват да се мисли, че е възможно в началото това да са били свещени животни, изместени на по-късен етап от развитието на митологичната система от антропоморфизацията на боговете. Списък на етруски божества Аита Алпан Аплу Артуме Атунис Каута Харонтес Харун Кулсу Еван Фебруус Ферония Фуфлунс Хорта Ларан Ласа Лосна Маниа Мантус Менрва Нетунс Нортия Селванс Семиа Сетланс Тагес Тархон Тална Тесан Тиниа Тухулка Туран (Етруска митология) Турмс Тиренус Уни Вант Вейве Волтумна Бележки Вижте също Митология Религия Езичество


text: Корсика (; ) е четвъртият по големина остров в Средиземно море, разположен на запад от Италия, на югоизток от Франция и на север от остров Сардиния. Смятана е за един от осемнадесетте региона на Франция, въпреки че строго погледнато Корсика по закон е collectivité territoriale. Като такава тя има по-големи правомощия в сравнение с останалите френски региони, но на практика положението ѝ е сходно с тях. История Разположението на Корсика е от голямо стратегическо значение, тъй като е поле на военни операции, които се водят между Италия и Франция от векове. Възможното обединение със Сардиния винаги е било считано за опасно, най-вече от Обединеното кралство, защото това би довело до категоричната власт над средиземноморието от страна на владетеля на тези два острова. Първите обитатели на Корсика, които са оставили множество долмени, менхири и други мегалитни паметници на острова, могат да се датират от третото хилядолетие пр. н.е. Около 560 г. пр. н. е. гърци от Фокея в Мала Азия основават град Алалия на източния бряг. От началото на 3 век пр. н. е. островът е владение на картагенците, докато чрез множество военни кампании между 259 и 163 г. пр. н.е. римляните не го завладяват напълно. Византийската империя упражнява минимална власт в Корсика от средата на VI век, която е последвана от управление на папството от средата на VIII век нататък. Между 450 и 1050 г. островът е редовно атакуван и частично окупиран от вандали, ломбарди и араби, като през това време градовете на острова са унищожени, жителите им са прогонени във вътрешността, а крайбрежните земеделски земи изоставени. През 1077 г. управлението на острова е поверено от папството на епископа на Пиза, а през следващите два века в Корсика са построени над 300 църкви под ръководството на Пиза. По това време Корсика се превръща в ябълката на раздора между Пиза и Генуа (до 1284 г.), а по-късно и между Генуа и Арагон (от 1297 г. до 1434 г.). Борбите между местната феодална аристокрация и генуезци допълнително стопяват населението в периода 1434 – 53 г., след което Генуа успява да наложи господство. След кратка френска окупация (1553 – 59) и корсиканско национално въстание, ръководено от Самперо Корсо, през 1567 г. с Генуа отново налага своето управление, продължило до 1729 г. Управлението на Генуа по това време е известно с корумпираното си правораздаване и това насърчава корсиканците да прибягват до частна форма на отмъщение, известна като вендета. След бунт срещу властта на Генуа през 1729 г. следва период на нестабилност, който завършва със създаването на Корсиканска република от Паскал Паоли през 1755 г. Тъй като генуезкият контрол по това време е ограничен само до няколко крайбрежни града, Паоли организира останалата част от Корсика като независима демократична държава и приема забележително либерална конституция. По време на своето 14-годишно управление (до 1769 г.) Паоли полага големи усилия да организира политическия живот на острова, потиска вендетата, основава университет и печатница и изгражда Корсикански флот. През 1768 г. обаче Генуа продават правата си на Корсика на Франция, а френските войски нахлуват на острова. През 1769 г. Корсика става провинция Франция. С изключение на кратки периоди на окупация от британците (1794 – 96) и италианците и германците (1942 – 43), Корсика остава френска територия след това. Известни хора, родени в Корсика Корсика е родното място на Наполеон Бонапарт, чиито родители са били дребни, неособено богати аристократи. На 15 май 1768 г. Генуа продава Корсика на Франция. На 8 – 9 май 1769 г. войската на Република Корсика, командвана от Паскал Паоли и бащата на Наполеон Шарл Бонапарт губи битката при Понте Нову и Франция окупира Корсика. На корсиканските благородници им е била предложена възможността да придобият френски звания, ако докажат, че са благородници. Родителите на Наполеон се възползвали от предоставената възможност и отишли в съд във Франция. Както много други корсикански благородници, те изпратили Наполеон във френско училище. На 30 ноември 1789 г. Корсика е анексирана от Франция с декрет на Учредителното събрание на Франция. Друга важна фигура е Паскал Паоли (1725 – 1807), корсикански пълководец и патриот, който се борил за корсиканската независимост – първо срещу Генуа, после срещу Франция. Депутат в Националното събрание на Франция, както и известен политик, юрист и адвокат от първата половина на 20 век, който е родом от Корсика е Винсент дьо Моро-Гиафери (1878 – 1956). География Географско положение, граници, големина, брегове Остров Корсика е разположен в северната част на Средиземно море и има площ от 8681 km2. На североизток Корсиканския проток (широк 75 km) го отделя от Тосканския архипелаг на Италия, а на юг протока Бонифачо (ширина 11 km) – от италианския остров Сардиния. Островът има овална форма, удължена от север на юг с дължина 183 km и ширина до 85 km. Западният бряг е скалист, стръмен, силно разчленен от многочислени заливи (Сан Флоран, Порто, Сагон, Аячо, Валинко и др.) и заливчета, а източният е плосък, нисък и слабо разчленен. Геоложки строеж, релеф Остров Корсика е изграден основно от гранити на запад и глинести шисти на изток. Голяма част от него е заета от меридионален хребет с височина до 2710 m (Мон Сенто), който интензивно и дълбоко разчленен от речни долини. Най-високите върхове имат алпийски форми на релефа. На изток се простира тясна (до 10 km) приморска низина, на места силно заблатена и носеща названието Алерия. Климат и води Климатът на Корсика е средиземноморски. Средна януарска температура 12 – 13°С, средна юлска 24 – 26°С. Годишната сума на валежите варира от 600 mm в равнините до 1000 – 1200 mm в планините. Голяма част от тях падат през зимата, а понякога и във вид на сняг в планините. На острова текат къси и бурни реки (Тавиняно, голо, Гравоне, Тараво), които през лятото силно намаляват или пресъхват. Растителност, селско стопанство На височина до 600 – 700 m господстват храстовите формации (макия). Има отделни горски масиви съставени от корков и каменен дъб и някои видове бор. До 1100 – 1200 m са развити кестенови и дъбови гори, до 1900 m – букови, елови и борови гори, а нагоре следват субалпийска и алпийска растителност. В долините и по крайбрежието се развива субтропично земеделие, като основни отрасли са лозарство, овощарство (портокали и др.), зеленчукопроизводство и маслини. По терасираните склонове се отглежда пшеница, ечемик и царевица. Развива се отглеждането да дребен рогат добитък. Население Корсика е френски регион с население от 330 354 души (2016 г.) и със столица Аячо (на корсикански Aiacciu). Областта е разделена на два департамента: Corse-du-Sud (в превод „Южна Корсика“) и Haute-Corse (прев. „Горна Корсика“). Бившият департамент Corse (номер 20) е разделен на два департамента през 1975. Големите градове на острова се намират в крайбрежната зона. Най-големите са Аячо (корс. Aiacciu, фр. Ajaccio), Бастия (корс./фр. Bastia), Корте (корс. Corti, фр. Corte) и Сартен (корс. Sartè, фр. Sartène). В Корсика има доста туристически местности, като Бонифасио, Порто Векио, Калви и други. В североизточния край на острова има голям природен парк, където са защитени хиляди редки животински и растителни видове. Той е създаден през 1972 г. и обхваща Залива на Порто, резервата Скандола („Réserve Naturelle de Scandola“, в списъка на ЮНЕСКО за световното наследство) и някои от най-високите планински върхове. Политика На острова има няколко движения, стремящи се към корсиканска независимост или за автономно управление. Общо взето, автономните предложения се съсредоточават върху поддържането на корсиканския език, повече власт за местните управници и допълнително освобождаване от някои данъци (Корсика вече е освободена от някои данъци). Френските правителства са твърдо против идеята за независимост, нарушаваща конституцията и заплашваща единството на Франция. Във всеки случай, движенията за независимост никога не получават подкрепата на мнозинството при гласуванията на острова, което сочи за вероятната липса на поддръжка от страна на местните жители. Някои поддръжници на идеята за корсиканска независимост извършват атентати и политически убийства, като така се опитват да накарат френските правителства да признаят тяхната независимост. За някои от тези групи се предполага, че извършват грабежи, като по този начин се приближават до методите на мафията; собствеността на опонентите им може да бъде унищожена. Те опитват и по други начини да сплашат онези, които не се „огъват“ пред тях – например в нощта на 4 срещу 5 септември 2003 г. колата на журналистката Кристин Клер е обстреляна с картечница, след като на 1 септември тя пише статия във „Фигаро“ за сплашването и престъпността спрямо дошлите на острова некорсиканци. На 6 февруари 1998 г. префектът Клод Ериняк е убит. Главният заподозрян Иван Колона е арестуван чак на 4 юли 2003 г. Може би поради тази нажежена обстановка на гангстеризъм и заплахи се е появил обичаят „омерта“, или „закон на тишината“, т.е. извършителите на престъпленията рядко биват съобщавани по медиите, заподозряните (включително за убийство) са защитени от правосъдието, а намирането на свидетели е много трудно. През 2000 г. премиерът на Франция Лионел Жоспен се съгласява да повиши степента на автономия на Корсика, като в замяна насилието трябва да спре. Това решение среща съпротива от страна на някои френски политически среди, които предполагат, че това би довело до поискване на автономия от страна на други области (като Бретан, Прованс, Елзас и т.н.), което застрашава целостта на Франция. Увеличената автономия на Корсика започва като прецедент, но се вписва в настоящите процеси на децентрализация (прехвърлянето на пълномощия от централно към местно управление) и регионализация (изтъкване на културните особености на регионите в обединена Европа). На референдум, проведен на 6 юли 2003, мнозинството от корсикански гласоподаватели се обявява срещу проекта на правителството на Жан-Пиер Рафарен и министъра на вътрешните работи Никола Саркози, който би изменил политическите институции на острова и би увеличил степента на автономност. Източници


text: Числото представлява абстрактно математическо понятие за означаване на количество, броене и измерване. Като математически обект изразява идеята за брой и ред в зависимост от контекста му на употреба. Символите, с които се изписват числата, се наричат цифри. В разговорния език често двете понятия се използват като синоними, което е неправилно. С цифри се изписват не само числа, а и кодове, означения, телефонни номера, ЕГН, номера на кредитни карти, ISBN на книги и други. Математическите операции, които могат да се извършват с числата, са събиране, изваждане, умножение, деление и повдигане на степен. Те са обикновено предмет на изучаване от аритметиката. Означения В разговорния език, а понякога и в писмения, числата се обозначават със специални части на речта – числителни имена. В писмена форма за означаване на числата обикновено се използват знаци, наричани цифри, които могат да бъдат както специално предназначени за тази цел (например, арабските цифри 0, 1, 2 и т.н.), така и букви, използвани също и за изписване на думи (например, римските цифри I, V, X и т.н.). Правилата, по които цифрите означават числа, се наричат бройна система. При римските цифри, както подобните системи, основани на гръцката азбука и кирилицата, стойността, означавана от дадена цифра, зависи не само от нейното положение, но и от съседните цифри. За разлика от тези системи, при позиционните числената стойност на отделната цифра се определя само от нейното положение, като в общ вид числата се означават като: където Q е основата на бройната система, а ak са отделните цифри. В наши дни най-широко разпространение има позиционната бройна система с основа 10, използваща десетте арабски цифри. При изписването на естествени числа в десетична система най-дясната цифра има тежест 1, а всяка друга цифра има десет пъти по-голяма тежест от разположената вдясно от нея. Отрицателните числа се обозначават с добавяне на знака минус (-) вляво от поредицата цифри. Други основи, които се използват в особени случаи, като например в изчислителната техника, са 16, 8, 2. При шестнадесетичната система обикновено се използват арабските цифри, като към тях се добавят шест допълнителни цифри, съвпадащи с първите букви на латиницата – A, B, C, D, E и F. Класификация Естествени числа Най-добре познатите числа са естествените, използвани при броене: едно, две, три и така нататък. Традиционно редицата на естествените числа започва с 1, но през 19 век в теорията на множествата, а и в други области на математиката, нула, мощността на празното множество, също започва да се включва в множеството на естествените числа. В наши дни различни източници използват две различни дефиниции на това множество – със или без нула. Множеството на естествените числа се обозначава с . В теорията на множествата, която може да служи за аксиоматична основа на съвременната математика, естествените числа могат да се разглеждат като класове от еквивалентни множества. Например, числото три може да се разглежда като класът от всички множества, които имат точно три елемента. От друга страна, в аритметиката на Пеано числото три се представя като sss0, трети наследник на 0. Възможни са и много други представяния. Цели числа Множеството на целите числа включва естествените числа (включително нула) и целите отрицателни числа – целите числа, сборът на които с естествено число е нула (например, за отрицателното число -7 сборът 7 + (-7) = 0). Множеството на целите цисла се обозначава със (, „число“). Множеството на целите числа образува пръстен с операциите събиране и умножение. Рационални числа Рационално число се нарича такова число, което може да бъде изписано като деление на две цели числа. Те могат да бъдат изразени като частно на целочислено делимо и ненулев целочислен делител. Рационалните числа обикновено се представят като обикновени дроби: където m представлява брой еднакви части, а n – броят такива части, които образуват единица. Множеството на рационалните числа се означава с . То включва всички цели числа, тъй като всяко цяло число може да бъде записано като дроб със знаменател 1. Q е изброимо множество – на всеки елемент на Q може да се съпостави естествено число. Равномощността на множеството на рационалните числа Q с множеството на естествените числа N е доказана от Георг Кантор (1845 – 1918) с помощта на неговия диагонален метод. Реални числа Множеството на реалните числа включва всички рационални числа, както и дробите, които не могат да бъдат представени като частно на цели числа и които се наричат ирационални числа. Всяко реално число съответства на точка от числовата ос. Множеството им се бележи с . Реалните числа обикновено се представят като десетични дроби, като рационалните числа са или крайни (например, 1/2 = 0,5), или безкрайни, но периодични дроби (например, 1/3 = 0,33333... = 0,(3)). От друга страна, ирационалните числа са безкрайни дроби, при които няма периодичност (например, π = 3.14159265358979). По тази причина те не могат да бъдат записани като десетична дроб, освен със закръгление. В абстрактната алгебра всяко пълно наредено поле е изоморфно с множеството на реалните числа, но реалните числа не представляват алгебрически затворено поле. Комплексни числа Множеството на реалните числа може да се разшири до — множеството на комплексните числа. Комплексните числа се делят на две множества – алгебрични и трансцендентни числа. Алгебричните числа, за разлика от трансцендентните, са корени на ненулеви полиноми с целочислени коефициенти. Например е алгебрично число, тъй като е корен на полинома . Числа като пи и неперовото число са трансцендентни. Комплексното число е израз от вида a+bi, където a и b са реални числа, а i е имагинерната единица, за която е вярно че i2 = -1. a и b се наричат реална и имагинерна част на числото. Например числото 3+2i има реална част 3 и имагинерна част 2. Реалните числа могат да се представят като комплексни с имагинерна част 0, например 2 = 2+0i. Комплексните числа могат да се събират, изваждат, умножават и делят също като реалните. Хиперкомплексни числа Комплексните числа също могат да бъдат разширени до кватерниони, чието умножение обаче не е комутативно. Кватернионите могат да се разширят до октониони, но при тях се губи и асоциативността. Изчислими числа Други множества Бележки Външни препратки Число Понятие за число и цифра Какво е това число Видове числа Вижте също


text: 0 – 9 2.PAK A A+ A++ (abstraction plus reference plus synthesis) A# .NET A# (Axiom) A-0 System ABAP (Advanced Business Application Programming) ABC (език за програмиране) ABC ALGOL Abel ABLE ABSET ABSYS Abundance ACC Accent ACS (Action Code Script) ActionScript Abundance ACC Ada ADL (Anti-Defamation League) Adenine Afnix Agda Agena Agora AIS Balise Aikido Alef Alef++ ALF ALGOL 58 ALGOL 60 ALGOL 68 ALGOL (ALGOrithmic Language) Alice Alma-0 Ambi Amiga E (E) Amiga E AMOS AMPLE AngelScript Apex APL (A Programming Language, Array Processing Language) AppleScript Arc Arduino ARexx Argus ARLA ARS++ (ARS + Scheme + Extensions) Asp AspectJ Асемблер Atlas Autocode ATOLL (Acceptance, Test Or Launch Language) ATS AutoHotkey AutoIt AutoLISP Averest AWK Axum Ateji PX B B Bash (Bourne-Again shell) BASIC (Beginner's All-purpose Symbolic Instruction Code) BCPL (Basic Combined Programming Language) Befunge BETA BLISS Brainfuck BUGSYS BuildProfessional C C C++ C# Cg C for Graphics CHAIN Clarion Clipper CLU Cold Fusion COBOL (COmmon Business Oriented Language) COMAL (COMmon Algoritmic Language) Concurrent Clean CORAL66 (Computing Online Realtime Algorithmic Language) Common Lisp (диалект на Lisp) CPL (Combined Programming Language) Curl D D DASL (Datapoint's Advanced Systems Language) Delphi Dylan E E Eiffel Escapade Erlang Euphoria Euclid F F# FORTH FORTRAN (FORmula TRANslator) G Gambas Go Godiva (GOal-DIrected jaVA) Groovy H HAL/S (High-order Assembly Language) Haskell HyperCard HTML I Icon IDL (Interactive Data Language) Inform INTERCAL (Compiler Language With No Pronounceable Acronym) IPL (Information Processing Language) Io J J J# Java JavaScript (LiveScript, ECMAScript) JCL (Job Control Language) JOVIAL (Jules Own Version of the International Algorithmic Language) Joy Jython K K Kid (Kernel language for Id) KRYPTON Kylix L Lexico LISP LOGO LotusScript Lua M m4 MAD (Michigan Algorithm Decoder) Malbolge MATLAB Miranda Mercury Mesa ML (Meta-Language) Modula (Modula, Modula-2, Modula-3) Mary N Nial (Nested Interactive Array Language) Nice Nosica O Oberon Objective-C (ObjC, Objective C, Obj-C) Objective-C++ Objective Caml (Ocaml, O'Caml) Occam Oz P Pascal (Turbo Pascal) Perl (Practical Extraction and Report Language) PHP (PHP Hypertext Preprocessor, Personal Home Page Tools) Pico Pike PILOT (Programmed Instruction, Learning or Teaching) PL-SQL PL/B (Programming Language for Business, първоначално DATABUS) PL/C PL/I (Programming Language One) Plankalkül (Конрад Цузе, 1945) Poplog PostScript (PS) Prolog Proteus Python Q Q (eQuational programming language) QuakeC Q Basic R R Ratfor (Rational Fortran) REBOL (Relative Expression Based Object Language) Refal (REcursive Functions ALgorithmic language) REXX (Restructured Extended Executor) RPG (Report Program Generator) Ruby S S2 S-Lang Sather Scheme (диалект на LISP) Sed (Stream EDitor) Seed7 Self Sh (Bourne shell) SGML (Standard Generalized Markup Language) Simula Sisal Smalltalk SML (Standard ML) SNOBOL (StriNg Oriented symBOlic Language) SQL (Structured Query Language) Squeak SR (Synchronizing Resources) SuperCollider T TADS (Text Adventure Development System) Tcl (Tool Command Language) TPL (Tutorial Programming Language) tpu Turing U Unlambda V VBA (Visual Basic for Applications) VBScript (Visual Basic Script) Velo (by Wix) Verilog VHDL (VHSIC Hardware Description Language) Visual Basic (VB) Visual Objects (VO or CAVO Computer Associates Visual Objects) W Whitespace


text: 0 – 9 /. – Slashdot 1GL – Програмен език от първо поколение 10B2 – 10 Base-2 10B5 – 10 Base-5 10B-F – 10 Base-F 10B-FB – 10 Base-FB 10B-FL – 10 Base-FL 10B-FP – 10 Base-FP 10B-T – 10 Base-T 100B-FX – 100 Base-FX 100B-T – 100 Base-T 100B-TX – 100 Base-TX 100BVG – 100 Base-VG 2B1Q – 2 Binary 1 Quaternary 2GL – Програмен език от второ поколение 3GL – Програмен език от трето поколение 4B5BLF – 4 Byte 5 Byte Local Fiber 4GL – Програмен език от четвърто поколение 5GL – Програмен език от пето поколение 8B10BLF – 8 Byte 10 Byte Local Fiber A AA Anti Aliasing (Против шум от Припокриване – филтри) AAC Advanced Audio Coding (Усъвършенствано Аудио Кодиране) ACL Access Control List (списък за контрол на достъпа) ACPI Advanced Configuration and Power Interface (Усъвършенстван Интерфейс за Конфигуриране и Контрол) AD Active Directory (Активна Директория) ADC Apple Display Connector (Връзка към Монитор на фирмата 'Apple', вариант на DVI) ADSL Asymmetric Digital Subscriber Line(Асиметрична Цифрова Абонатна Линия, вариант на DSL) AGA Advanced Graphics Architecture (Усъвършенствана Графична Архитектура) AGP Accelerated Graphics Port (Ускорен Графичен Порт) AGU Address Generation Unit (Устройство за Генериране на Адреси) AIT Advanced Intelligent Tape (Усъвършенствана Интелигентна Касета) AI Artificial Intelligence (Изкуствен Интелект) AJAX Asynchronous JavaScript and XML (Асинхронен JavaScript и XML) ALU Arithmetic Logic Unit (Аритметично Логическо Устройство, част от микропроцесора) ANSIAmerican National Standarts Institute APIC Advanced Programmable Interrupt Controller (Усъвършенстван Програмируем Контролер на Прекъсванията) API Application Programmers/Programming Interface (Приложен Програмен Интерфейс) APM Advanced Power Management (Усъвършенствано Управление на Контрола) AP Access Point (Точка на Достъп) ARP Address Resolution Protocol (Протокол с Фиксирано Адресиране) ASCII American Standard Code for Information Interchange (Код за Обмяна на Информация, съставен по Американския Стандарт) ASF Apache Software Fondation (Софтуерна Фондация 'Apache') ASIC Application-Specific Integrated Circuit (Интегрална схема със Специфично Приложение) ASP Active Server Pages (Активни Страници на Сървър) ATA Advanced Technology (AT) Attachment (Допълнение към Усъвършенствана Технология) ATM Asynchronous Transfer Mode; Asynchronous Time Multiplexing (Асинхронен Режим на Предаване; Асинхронно Мултиплексиране по Време) AVI Audio Video Interleaved (Аудио-Видео Свързаност, мултимедиен формат) B B2B Business-to-Business – системна връзка между звена в рамките на една фирма/организация или различни фирми/организации B2C Business-to-Consumer – системна връзка между фирма/организация и нейните клиенти (или в по-общ смисъл, кореспинденти) BASIC Beginner's All-purpose Symbolic Instruction Code, съкращението е добавено по-късно, първоначално е било само Basic BBS Bulletin Board System BCC Blind Carbon Copy (сляпо копие) BCD Binary Coded Decimal BDC Backup Domain Controller BGP Border Gateway Protocol BIOS Basic Input Output System (BIOS – Основна входно изходна система) BPEL Business Process Execution Language BNC Bayonet Neill-Concelman BOOTP Bootstrap Protocol BSOD Blue Screen of Death (Син екран на смъртта само Windows) C CAD Computer Aided Design / Компютърно проектиране, проектиране чрез специализиран проектантски софтуер CAM Computer Aided Manufacturing / Производство, управлявано чрез компютри и софтуер CARP Common Address Redundancy Protocol CC/PP Composite Capability/Preference Profiles CCD Charge-coupled Device / Прибор със зарядна връзка CC Carbon Copy CD Compact disk / Компакт диск – обикновен (CD) диск CD-ROM Compact Disc Read-Only Memory CD-RW Compact Disc ReWriteable / Презаписваем Компакт диск CD-R Compact Disc Recordable / Компакт диск за еднократен запис на данни CDE Common Desktop Environment CDMA Code Division Multiple Access CGA Color Graphics Adapter CGI Common Gateway Interface CHAP Challenge Handshake Authentication Protocol CIS Computer Information System CICS Customer Information Control System CIDR Classless Inter-Domain Routing CIFS Common Internet File System CIM Computer Integrated Manufacturing CISC Complex Instruction Set Computing CLI Command Line Interface или Call Level Interface / Интерфейс с команден ред CMS Content Management System CMM Capability Maturity Model CMOS Complementary Metal Oxide Semiconductor CMYK Cyan, Magenta, Yellow, Black / Цветови модел (най-често за печатни издания) COBOL Common Business Oriented Language / Кобол – език за програмиране COM Component Object Model CORBA Common Object Request Broker Architecture CPU Central Processing Unit / Централен процесор CRC Cyclic Redundancy Check / Алгоритъм, проверяващ за грешки при предаване и съхранение на данни използващ контролна сума. CRT Cathode-Ray Tube / Електронно-лъчева тръба (позната още, като КИНЕСКОП). CSA Common Scrambling Algorithmus CSMA/CA Carrier Sense Multiple Access / Collision Avoidance / Метод за откриване на множествен достъп до средата и избягване от претоварване CSMA/CD Carrier Sense Multiple Access / Collision Detection CSS Cascading Style Sheets / език за описание на стилове в уебстраници CSS Content Scrambling System CUPS Common Unix Printing System CVS Concurrent Versioning System D DAO Data Access Object DBMS Database Management System DCE Distributed Computing Environment DCFDistributed Coordination Function (дистрибутивна координатна функция) DCL Data Control Language DCOM Distributed COM DDC Display Data Channel DDE Dynamic Data Exchange DDL Data Definition Language DDoS Distributed Denial of Service DDR Double Data Rate DECT Digital Enhanced Cordless Telecommunications DHCP Dynamic Host Configuration Protocol DHTML Динамично HTML, комбинация между HTML и Javascript DAT Digital Audio Tape DRM Digital Rights Management DIMM Dual In-Line Memory Modules DLL Dynamic Link Library (Динамична свързваща библиотека) DMA Direct Memory Access DMCA Digital Millenium Copyright Act DML Data Manipulation Language DMZ DeMilitarized Zone DNS Domain Name System DOM Document Object Model DOS Disk Operating System (Дискова Операционна Система) DoS Denial of Service DRAM Dynamic RAM (Динамична RAM) DRL Data Retrieval Language DSP Digital Signal Processor DTD Document Type Definition DTO Data Transfer Object DTP Desktop-Publishing DVB Digital Video Broadcasting DVD Digital Versatile Disc (Дигитален Всестранен Диск) DVI Digital Video Interface DWH Data Warehouse/Склад за данни E EBCDIC Extended Binary Coded Decimals Interchange Code ECMA European Computer Manufacturers Association ECP Extended Capability Port EDGE Enhanced Data for GSM Evolution – повишаване скоростта на предаване на данни в GSM мобилни мрежи чрез допълнителен метод на модулация EDID Extended Display Identification Data EDI Electronic Data Interchange EEPROM Electrical Eraseable Programmable ROM EGA Enhanced Graphics Adapter EIGRP Enhanced IGRP EISA Extended ISA EJB Enterprise Java Beans EMS Expanded Memory Specification EOF End Of File (Край на файла) EOL End Of Line (Край на реда или чертата) EPP Enhanced Parallel Port EPROM Eraseable Programmable ROM ESQL Embedded SQL F FAT File Allocation Table FDDI Fiber Distributed Data Interface FDMA Frequency Division Multiple Access FIFO First In First Out (Пръв Влязъл Пръв Излязъл) FPGA Field-Programmable Gate Array FPU Floating Point Unit FPU Fuzzy Processing Unit FTP File Transfer Protocol G GBIC GigaBit Interface Converter GCC; GNU Compiler Collection GC Garbage Collection/Collector GNOME GNU Network Object Model Environment GNU GNU's Not UNIX! GPL GNU General Public License GPU Graphic Proccesing Unit GPRS General Packet Radio Service GRUB GRand Unified Boot-loader GSM Global System for Mobile Communications (Глобална Система за Мобилна Комуникация) GTK GIMP Toolkit GUID Globally Unique Identifier GUI Graphical User Interface (Графичен потребителски интерфейс) H HDLC High level Data Link Control HGC Hercules Graphics Card HMA High Memory Area HPFS High Performance File System HSCSD High Speed Circuit Switched Data HSRP Hot Standby Router Protocol HT HyperThreading HTML Hypertext Markup Language HTPC Home Theater Personal Computer HTTPS HyperText Transport Protocol + SSL HTTP HyperText Transport Protocol I ICMP Internet Control Message Protocol IDE Integrated Drive Electronics/Intelligent Drive Electronics IDL Interface Definition Language IDMS Integrated Database Management System IEEE Institute of Electrical and Electronics Engineers IFS InterFrame Space (междукадрово разстояние) IGRP Interior Gateway Routing Protocol IIOP Internet Inter-Orb Protocol IMAP Internet Message Access Protocol IMS Information Management System IP Internet Protocol (Интернет Протокол) IPC Instructions Per Cycle IPC InterProcess Communications IPP Internet Printing Protocol IPX Internetwork Packet Exchange IRC Internet Relay Chat IrDA Infrared Data Association IRQ Interrupt Request ISA Industry Standard Architecture ISDN Integrated Services Digital Network ISO International Organization for Standardization ISP Internet Service Provider IT Information Technology J JDBC; Java DataBase Connectivity JDK Java Development Kit JFS Journaling File System JMS Java Message Service JPEG Joint Photographic Experts Group JSF Java Server Faces JSP JavaServer Pages JVM Java Virtual Machine K KDE K Desktop Environment KVM Keyboard Video Mouse L L2TP Layer 2 Tunneling Protocol LAMP Linux-Apache-MySQL-PHP-Perl LAN Local Area Network LCD Liquid Crystal Display LDAP Leightweight Directory Access Protocol LED Light Emitting Diode LFU Least-Frequently Used LIFO Last In Last Out LILO LInux LOader LISP LISt Processor (Обработчик на списъци), език за програмиране LLC Logical Link Control LRU Least-Recently Used LUN Logical Unit Number M MAC Media Access Control MAN Metropolitan Area Network MBR Master Boot Record MCA Micro Channel Architecture MFC Microsoft Foundation Class MIDS Multi Functional Information Distribution System MIME Multipurpose Internet Mail Extensions MMS Multimedia Messaging Service MMU Memory Management Unit MMX Multimedia Extension MOS Metal Oxide Semiconductor MPEG Moving Picture Experts Group MPLS Multiprotocol Label Switching MRAM Magnetic RAM MSDN Microsoft Software Developer Network MTA Mail Transfer Agent MTU Maximum Transfer Unit MUA Mail User Agent MVC Model View Controller N NAS Network Attached Storage NAT Network Address Translation NAV Network Allocation Vector (вектор на мрежовото разпределение) NDS Novell Directory Services NFS Network File System (Мрежова Файлова Система) NGSC Next Generation Secure Computing Base NIC Network Interface Card NIC Networked Information Center NNTP Network News Transport Protocol NTFS New Technology File System NVRAM Non Volatile RAM O OCR Optical Character Recognition ODBC Open DataBase Connectivity ODMG Object Database Management Group OEM Original Equipment Manufacturer OLAP Online Analytical Processing OLE Object Linking and Embedding OLTP OnLine Transaction Processing OODBMS Object-Oriented DataBase Management System OOP Objektorientierte Programmierung OQL Object Query Language ORDBMS Object-Relational DataBase Management System OSPF Open Shortest Path First OSS; Open Source Software (софтуер с отворен код) OS Operating System (операционна система) P P2P Peer to Peer PAL Programmable Array Logic PAP Password Authentication Protocol PCF Point Coordination Function (точково координатна функция) PCI Peripheral Component Interconnect PCMCIA Personal Computer Memory Card International Association PDA Personal Digital Assistant PDC Primary Domain Controller PDF Portable Document Format PHP Personal home Page PLA Programmable Logic Array PNG Portable Network Graphics POP3 Post Office Protocol Version 3 POSIX Portable Operating System Interface for UniX PPD; Postscript Printer Description PPPoE; PPP over Ethernet PPP Point to Point Protocol PPTP Point to Point Tunneling Protocol PROM Programmable ROM PS PostScript PSU Power Supply Unit Q QoS Qualtity of Service R RAD Rapid Application Development RAID Redundant Array of Inexpensive / Independent Disks RAM Random Access Memory (Памет с произволен достъп) RARP Reverse ARP RAS Remote Access Service RDBMS Relational DataBase Management System (релационна система за управление на бази от данни RDF Resource Description Framework REU RAM Expansion Unit RFC Request for Comments RGB Red Green Blue (Червено Зелено Синьо) RIMM Rambus In-Line Memory Modul RIP Raster Image Process RIP Routing Information Protocol RISC Reduced Instruction Set Computing RMI Remote Method Invocation ROM Read Only Memory (Памет само за четене) RPC Remote Procedure Call RPM Round Per Minute S SACD Super-Audio-CD SANE Scanner Access Now Easy Standard Apple Numeric Environment SAN Storage Area Network SATA Serial ATA SCAM; SCSI Configuration AutoMatically SCSI Small Computers System Interface SDK Software Development Kit SDSL Symmetric/Single line Digital Subscriber Line, вариант на DSL SEO Search Engine Optimization SGML Standard Generalized Markup Language SIMD Single-Instruction Multiple-Data SIMM Single In-line Memory Module SIP Session Initiation Protocol SIP Sideway Information Passing SLIP Serial Line Internet Protocol SLR Scalable Linear Recording SMB Server Message Block SMIL Synchronized Multimedia Integration Language SML Standard Meta Language SMP Symmetric Multi-Processing SMS Short Message Service SMTP Simple Mail Transport Protocol SNA Systems Network Architecture SNMP Simple Network Management Protocol SOA Service-oriented architecture SOAP Simple Object Access Protocol SQL Structured Query Language SRAM Static RAM SSD Solid state drive SSH Secure SHell SSI Server Side Includes SSL Secure Sockets Layer SVCD Super Video Compact Disc SVGA Super Video Graphics Array SVG Scalable Vector Graphics T TIN Triangulation Iregular Network нерегулярна триъгълникова мрежа - непресичаща се триъгълникова мрежа Tcl Tool Command Language, език за програмиране TCP/IP Transmission Control Protocol/Internet – Protocol Протокол за контрол на трансмисията/Интернет протокол TCPA Trusted Computer Platform Architecture TDMA Time Division Multiple Access TFTP Trivial FTP TFT Thin Film Transistor TPM Trusted Platform Module TTL Time to live или Transistor-Transistor-Logic TWAIN Toolkit Without An Interesting Name U UART Universal Asynchronous Receiver Transmitter UDF Universal Disc Format UDP User Datagram Protocol UFS UNIX File System (Уникс Файлова Система) UMB Upper Memory Block UML Unified Modeling Language UMTS Universal Mobile Telecommunications System URI Uniform Resource Identifier URL Uniform Resource Locator USB Universal Serial Bus (Универсална Серийна Шина) USV Unterbrechungsfreie Stromversorgung UTF UCS Transformation Format UTP Unshielded Twisted Pair UXGA Ultra Extended Graphics Array V VBA Visual Basic for Applications VBS Visual Basic Script VB Visual Basic VDSL Very High Data Rate DSL, вариант на DSL VESA Video Electronics Standards Association VGA Video Graphics Accelerator VLAN virtual LAN VLB Vesa Local Bus VoIP Voice over IP VPN Virtual Private Network VPS Virtual Private Server, Виртуален Личен Сървър VRAM Video RAM (Видео RAM) W W3C World Wide Web Consortium WAIS Wide Area Information Servers WAMP Windows-Apache-MySQL-PHP-Perl WAN Wide Area Network WAP Wireless Application Protocol WEP Wired Equivalent Privacy WINE WINE Is Not an Emulator WINS Windows Internet Name Service WLAN Wireless Local Area Network WML Wireless Markup Language WOL Wake on LAN WORM Write Once Read Multiple WSDL Web Service Definition Language WSH Windows Scripting Host WWW World Wide Web (световна паяжина) WYSISLWYG What You See Is Sort-of Like What You Get WYSIWYG What You See Is What You Get (това, което виждаш, е това, което получаваш) X XGA eXtended Graphics Array XHTML eXtensible Hypertext Markup Language XML-RPC eXtensible Markup Language Remote Procedure Call XML eXtensible Markup Language (стандартен език за обработка на данни) XMS Extended Memory Specification XSLT XSL Transformations XSL eXtensible Stylesheet Language Компютърни съкращения Компютри


text: Единица може да се отнася за: Цифрата 1 (едно) Единица от системата SI Мерна единица Имагинерна единица Имперска единица Международна единица Извънсистемна единица Астрономическа единица Единица за атомна маса Единици на Планк Административна единица, като например: Област (административна единица) Окръг Район Областна единица (Гърция) Графство Епархия Кааза Нахия Федерален щат Фюлке Разчетна единица Парична единица Военна единица Таксономична единица Вижте също Една единица и една двойка – филм от САЩ (2000)


text: Под термина зависима територия разбираме територия, намираща се под управлението на някоя държава, без да е нейна съставна част. Свободно асоциирани територии Към Нова Зеландия: Към САЩ: Територии със самоуправление Към Австралия: Към Великобритания: Към Дания: Към Нова Зеландия: Към САЩ: Към Холандия: Към Франция: Територии без самоуправление Към Австралия: Към Великобритания: Към САЩ: Територии без постоянно население Към Австралия: Към Великобритания: Към Норвегия: Към САЩ: Към Франция: Непризнати и замразени териториални искания върху Антарктика Към Великобритания: Към Норвегия: Земя Кралица Мод Остров Петър I Към Аржентина: Към Австралия: Австралийска антарктическа територия Към Чили: Към Нова Зеландия: Колония Рос Официален списък на ООН за колониите Официално признати от ООН като колониални територии са: Вижте също Списък на страните Източници