source: wikipedia

text: Българско народно творчество е общото наименование за произведенията на изкуството и постиженията на културата, предаващи се традиционно от поколение на поколение българи от достатъчно дълго време, за да се забрави името на техния автор. Български народни приказки, легенди, пословици и поговорки В течение на времето, под форма на кратки разкази се появили приказките. Те описват живота на хората, техните вълнения и уроци и в крайна сметка целта им е била да забавляват хората, но и да представят от всяка случка поука. При вълшебните и тези за животни, се описват вярванията на хората, техните суеверия и понякога измислици. Поговорките се появяват като уроци за живота, извор на мъдростта на народа. Влияние върху поговорките отразяват времето когато са създадени, населеното място и областта. Често в поговорките има рима. Българските народни гатанки са оформени като кратки и забавни въпроси на хората. Всъщност от дълбока древност хората описвали основните черти на дадени предмети, които не бива да се изричат. В гатанките също често се среща рима. Легендите се появяват по-късно. Те описват дадени суеверия, или вярвания на народа. Например в Къджалийско има известна легенда свързана с природния феномен наречен Вкаменената сватба, която гласи как девера на сватбата има нечестиви мисли към булката и Бог ги наказва всички като ги вкаменява. Български народни песни и танци Българските народни песни са най-значителният, разнообразен, художествен дял в българския фолклор. Народните песни са умотворения в стихотворна форма, при които текст и мелодия са неразривно свързани. Българското народно поетическо творчество води началото си от далечни времена. Първите сведения за народни песни и певци са от IX - X век. Най-ранният запис на български народни песни са запазените песни в българо-гръцкия речник от Богатско „Начало на думи у българите, които се отнасят към (просто)народния език“. Най-много народни песни са запазени от XVIII век. Голяма част от старите народни песни не са записани и са забравени. Песните възникват като вътрешна потребност на създателите – да дадат израз на своите преживявания и мисли. Те са изпети в тъжни или радостни дни – на големи празници, на нивата, край стана. Техни творци са хора с поетически и музикален талант – певци, гуслари, гайдари, калваджии. Народната песен се създава и развива на село. Предава се от певец на певец и така се получават много и различни варианти. Народният певец е разпределил в няколко основни групи песните – юнашки хайдушки, митически, обредни, любовни. Има и няколко подгрупи като самовилски, самодивски и др. Народни облекла Художествени мотиви за украса Вижте също Народно творчество Български народни песни Български празници и обичаи Национален събор на българското народно творчество Литература Безсонов, П. Болгарские песни из сборников Ю. И. Венелина, Н. Д. Катранова и других болгар (= Временник Императорского Московского Общества истории и древностей российских, Кн. XXI, Ч. II:Материалы). Москва, 1855 Бѫлгарски народни пѣсни. Собрани отъ братья Миладиновци, Димитрıя и Константина и издадени отъ Константина. Въ Загребъ. Въ книгопечатница-та на А. Якича, 1861 Чолаков, В. Български народен сборник. Част I. Болград, 1872 Български народни песни. Chansons populaires bulgares inédites. Publ. et trad. par A. Dozon. Paris, 1875 Показалец на печатаните през ХІХ век български народни песни. Т. I. 1815-1860. София, 1916 Показалец на печатаните през ХІХ век български народни песни. Т. II. 1861-1878. София, 1918 Външни препратки Фолклорно радио Менци - Магията на Българския фолклор Портал за български фолклор Български фолклор и традиции БГ фолклор - сайт, посветен на българския фолклор Институт на БАН за фолклор Фолклорни области Български фолклор Български фолклор в Несебър Бележки


text: Пиростѝя (перустия, саджак, да не се бърка със „сачак“) – се нарича уред, представляващ трикрака метална поставка (или скара), която се поставя в огнището, а върху нея съдовете за готвене. Произлиза от гръцката дума „пиростия“ (πυροστιά < средновековен гръцки πυροστία < πυρεστία < древногръцки πῦρ /огън/ + ἑστία /огнище/). Задължителен елемент от покъщнината в миналото, днес тя почти не се използва. В древността е известна като „трипод“ (три крака, гр., τρίποδος, англ. tripodos, гр. τρία-три, πούς - „крак“). Предмет свързан със символизма на числото три и с огъня и небето, като израз на динамизъм и общуване с боговете. С помощта на „трипод“ делфийският оракул е тълкувал волята на Аполон. В българските народни вярвания Както почти всички предмети от бита в миналото, така и пиростията има определена роля в народните вярвания и обреди. Вярва се, че ако по пиростията играят много искри, то това предвещава много пари и придобивки за стопаните. Смята се и че пиростията не трябва да стои празна на огъня, защото това предвещава бедност за домакина или защото на оня свят щяла да стои нажежена на врата на стопаните си , или защото на оня свят ще препречва пътя на мъртвите, опитващи се да излязат от ада и ще ги подпалва . Когато завали градушка, пиростията се изважда на двора и се обръща с краката нагоре, като се вярва, че това ще пресече градушката. На някои места в Странджа в средата на обърнатата пиростия се посипва сол с думите: „Както се пръска солта, така да се пръска градушката!“ Източници Инструменти Българска етнография


text: Европа е най-западният полуостров на Евразия, обикновено разглеждан като самостоятелен континент. Той граничи с Атлантическия океан на запад, Северния ледовит океан на север и Черно и Средиземно море на юг. Границата му с Азия на изток не е ясно очертана, но най-често се приема, че преминава по планината Урал и река Урал, Каспийско море и Кавказ. Крайните точки на Европа са нос Кабу да Рока на запад, заливът Байдарацка губа на изток, нос Норкюн на север и нос Тарифа на юг. Името „Европа“ е въведено от финикийците, които обозначавали с него само северните брегове на Средиземно море и близките острови. Европа е вторият най-малък континент с площ около 10 180 000 km2 или 2% от площта на планетата и 6,8% от площта на земната суша. Континентът е трети по население след Азия и Африка със 731 милиона жители или около 11% от хората в целия свят. След 16 век европейските държави започват да играят важна роля в историята на целия свят. До средата на 20 век в различни периоди те контролират Америка, Океания, почти цяла Африка и големи части от Азия. Най-интензивните военни действия през Първата и Втората световна война се водят на територията на Европа. През втората половина на 20 век континентът е разделен от Желязната завеса, но е поставено началото на процеса на европейска интеграция, довел до създаването на Европейския съюз. Икономиката на Европа, като едно цяло, е една от най-силните в света. Водещи икономики са Германия, Франция, Великобритания, Италия и Испания. Страните на Балканския полуостров и Източна Европа все още не са развити, колкото големите икономики. География Европа и Азия образуват свръхконтинента Евразия, като Европа заема 20% от него. Източната граница с Азия е сухоземна и условна. Според едно от възможните определения тя преминава по ръба на шелфовата ивица на островите Нова земя към Карско море до залива Байдарацкая губа, минава по подножието на източния склон на планината Урал и нейното южно продължение Мугоджари, по долината на река Емба до нейното вливане в Каспийско море. След това продължава по шелфовата ивица на северната му част до устието на река Кура, границата между Кавказ и Арменското плато, продължава по реките Кура и Риони – до Черно море. Дължината на бреговата линия на Европа е около 41 000 km (на 1000 km2 се падат 4,1 km) – най-голяма хоризонтална разчлененост сред континентите. Големи полуострови са Скандинавски, Пиренейски, Балкански, Апенински. Средната надморска височина е около 300 m, максималната е 5642 m (връх Елбрус), а минималната – -28 m (Прикаспийска депресия). Преобладават низините и равнините Средноевропейска равнина, Източноевропейска равнина, Долнодунавска равнина, Парижки басейн и други. Планините са около 20 % от територията на Европа (Кавказ, Алпи, Карпати, Пиренеи, Апенини, Урал, планините на Скандинавския и Балканския полуостров). В Европа има и няколко вулкана, най-известни от които са Хекла, Стромболи, Везувий, Санторин и Етна. Сред полезните изкопаеми, срещащи се в Европа, са нефт и природен газ (Урал, Кавказ, шелфа на Северно море), въглища (Донбаски, Печорски, Горносилезийски и Рурски басейн), железни руди (Курска магнитна аномалия, Урал, Горна Лотарингия, Скандинавски полуостров), руди на цветни метали, каменна и калиева сол. По-голямата част от Европа е с умерен климат (на запад – океански, на изток – континентален, със снежна и студена зима). По северните острови климатът е субарктичен и арктичен, а в Южна Европа – субтропичен. Средната януарска температура е от -24 °С (на арктическите острови) до 12 °С (в субтропичните части на юг); средните юнски температури са съответно от 3 до 29 °С. Валежите са от 1500 – 2000 mm годишно в планините, до 200 mm годишно и по-малко в Прикаспийската низина. Като цяло сухотата на климата нараства от северозапад на югоизток. Височината на снежната граница е от 50 m (Франц-Йосифова земя) до 3900 m (Кавказ). Площта на ледниците е около 118 000 km2. Главните европейски реки са Волга, Дунав, Днепър, Дон, Висла, Одер, Елба, Рейн, Лоара, Рона, Тахо. По-големи езера са Ладожко езеро, Онежко езеро, Венерн, Балатон, Женевско езеро. Островите в Арктика и по крайбрежието на Северния ледовит океан са заети от арктични пустини и тундра, на юг – лесотундра, смесени и широколистни гори, лесостепи, степи, субтропични средиземноморски гори и храсти (маквиси, фригана, шибляк); на югоизток – полупустини. На континента има много национални паркове, резервати и защитени територии. Физикогеографско райониране Континентът Европа се разполага в пределите на арктичния, субарктичния, умерения и субтропичния пояси. Резките различия в макрорелефа на континента са обусловили неговото деление на 10 големи сектора: 1. Арктически острови; 2. Феноскандия; 3. Исландия; 4. Източноевропейска равнина; 5. Херцинска Европа и Британски острови; 6. Урал; 7. Алпийско-Карпатски сектор; 8. Полуостров Крим; 9. Европейско Средиземноморие и 10. Прикаспийско-Турански регион. Всички те от своя страна включват 24 области и 68 подобласти. 1. Арктически острови – включват архипелазите Свалбард (Шпицберген), Франц-Йосифова земя и Нова земя. Трите архипелага са с обособено положение, подложени са на топлото влияние на течението Гълфстрийм, имат съвременно заледяване. Най-северните острови (Франц-Йосифова земя) представляват полярна пустиня, а южните части на Свалбард (Шпицберген) и Нова земя са заети от алрктическа тундра. 2. Феноскандия – региона заема полуостровите Скандинавски и Колски. релефът е съчетание от планини и равнини, заема обширния Скандинавски щит, преобладават древните екзарационни форми, климатът е студен с прохладно лято. 2.1. Скандинавски планини – релефът е представен предимно от средновисоки планини с дълбоко тектонско и силно хоризонтално разчленение. Западните склонове са подложени на топли океански въздушни маси. 2.1.1. Финмаркен – обхваща най-северната част на Скандинавските планини на територията на Норвегия. 2.1.2. Хьолен – обхваща централните части на Скандинавските планини на територията на Норвегия. 2.1.3. Високи фелди – обхваща южните, най-високи части на Скандинавските планини на територията на Норвегия. 2.2. Област на ниски плата и равнини – обхваща целите територии на Швеция и Финландия. Релефът на запад (в Швеция) е платовиден а на изток (във Финландия) предимно равнинен, на места заблатен. Има слабо тектонска разчленение. 2.2.1. Колска подобласт – обхваща територията на Колския полуостров в Русия. 2.2.2. Норландска подобласт – обхваща плотото Норланд в северните и централни части на Швеция. 2.2.3. Приботническа подобласт – обхваща низините покрай западните, северните и източните брегове на Ботническиа залив. 2.2.4. Манселкя – обхваща веридионалното ниско възвишение Манселкя, простиращо се в северната и източната част на Финландия. 2.2.5. Прибеломорска подобласт – обхваща територията на Република Карелия в Русия. 2.2.6. Централна Езерна подобласт – обхваща юггоизточната езерна част на Финландия. 2.2.7. Южношведска подобласт – обхваща полуостров Сконе и крайбрежните равнини в Швеция. 3. Исландия – обхваща остров Исландия. В релефа преобладава вулканското плато с множество вулкански конуси. Климатът е постоянно влажен. Има съвременни ледници. Растителността е представена от мъхово-тревиста тундра и преобладава тундрово-полярно-пустинно-планински ландшафт на океанския субарктичен климат. 4. Източноевропейска равнина – обхваща повече от половина от територията на Европа. Преобладава равнинния и слабохълмист релеф, развит върху Източноевропейската платформа. Попада в умерения климатичен пояс. 4.1. Северна част – обхваща северната част на Източноевропейската равнина. Масово са развити древни акумулативни форми на релефа, има множество заблатени участъци, а климатът е умереноконтинентален. 4.1.1. Двинско-Мезенска подобласт – заема водосборните басейни на реките Северна Двина, Мезен и Онега в западните и централните части на Северната част на Източноевропейската равнина. 4.1.2. Тиманско възвишение 4.1.3. Болшеземелска тундра 4.1.4. Северни Ували 4.1.5. Смоленско-Московско възвишение 4.1.6. Мешчерско-Заволжка подобласт – заема района около средното течение на река Волга. 4.1.7. Вятско-Камска подобласт – обхваща водосборния басейн на река Кама. 4.2. Западна част – обхваща централните части на Европа, южно и югоизточно от Балтийско и Северно море. Представлява акумулативна равнина с преобладаващ преходен от океански към континентален умерен климат. 4.2.1. Глинт – заема южния висок бряг на Финския залив на Балтийско море. 4.2.2. Прибалтийска подобласт – обхваща райони разположени южно и югоизточно от Балтийско море. 4.2.3. Присеверноморска подобласт – обхваща районите разположени южно от Северно море и полуостров Ютланд. 4.2.4. Полеска подобласт – заема обширната силно заблатена област [[Полесия]Полесие]] в Беларус и Украйна. 4.3. Южна част – простира се в южните части на Европейска Русия и в големи части от Украйна. Климатът е сезонно влажен, като преобладава влажния период. Има дълбоко съвременно ерозионно разчленение, а обширни райони са заети от льосови наслаги. 4.3.1. Волино-Подолска подобласт – обхваща ниските Волинско и Подолско възвишение в Западна Украйна. 4.3.2. Приднепровска низина – заема районите около средното течение на река Днепър. 4.3.3. Донецко възвишение 4.3.4. Средноруско възвишение 4.3.5. Окско-Донска низина 4.3.6. Приволжка подобласт – заема районите около големия завой на река Волга. 4.3.7. Ниско Заволжие – простира се покрай левия бряг на река Волга по долното ѝ течение. 4.3.8. Високо Заволжие – простира се покрай десния бряг на река Волга по долното ѝ течение. 4.3.9. Ергени – ниско възвишение в най-южната част на Източноевропейската равнина. 4.4. Причерноморска низина – разположена е северно от Черно и Азовско море. Представлява ниска морска акумулативна равнина. Климатът е сезонно засушлив с преобладаване на сухия период. Преобладават степните пространства на умерения климат. 5. Херцинска Европа и Британски острови – заема западните и централни части на Европа и Британските острови. Релефът е разнообразен като се редуват планини и равнини с преобладаваща херцинска геосинклинална структура. Климатът е умерен, океански. 5.1. Британски острови – имат обособено положение, постоянно влажен климат и силно хоризонтално разчленение. 5.1.1. Шотландия 5.1.2. Горна Англия (Северна Англия) и Уелс 5.1.3. Ниска Англия (Южна Англия) 5.1.4. Ирландия 5.2. Приатлантическа област – обхваща западните части на Европа (основно Франция и Белгия). Преобладават акумулативните равнини и средновисоките блоково-нагънати планини. Климатът е по-топъл за тези географски ширини. 5.2.1. Севернофренска подобласт – обхваща Северна Франция и Белгия. 5.2.2. Армориканска подобласт – обхваща Западна Франция и полуостров Бретан. 5.2.3. Аквитанска подобласт – обхваща региона Аквитания в Югозападна Франция. 5.2.4. Централен Френски масив – заема Централна и Югоизточна Франция. 5.3. Централноевропейска област – обхваща централните части на Европа (Централна и Южна Германия, Чехия и Южна Полша). Преобладават средновисоките планини с редуващи се предпланински и междупланински понижения и падини. Климатът е преходен от океански към умереноконтинентален. 5.3.1. Рейнски шистови планини – заемат средните части на Германия. 5.3.2. Прирейнска подобласт – обхваща Горнорейнската низина в Югозападна Германия и Североизточна Франция. 5.3.3. Швабско-Франконска подобласт – заема южните части на Германия. 5.3.4. Чешка подобласт – обхваща почти цялата територия на Чехия. 5.3.5. Малополска подобласт – заема югозападните части на Полша. 6. Урал – заема най-източните части на континента, на границата с Азия. Средновисока нагънато-блокова планина с херцинска геосинклинална структура. Преобладава дървесната (иглолистна и широколистна) растителност и гъста речна мрежа. 6.1. Приполярен Урал – заема най-северните, ниски части на планината. Има съвременно заледяване и тундрово-полярно-пустинно-планински ландшафт в субарктичния пояс. 6.2. Северен Урал – заема северните, най-високи части на планината. Има студен климат и планински лесо-тундров ландшафт в умереноконтиненталния и континенталния пояс. 6.3. Среден Урал – заема средните, ниски части на планината. Има студен климат и планински лесо-тундров ландшафт в умереноконтиненталния и континенталния пояс. 6.4. Южен Урал – заема южните, ниски части на планината. Има по-топъл климат и планински лесо-тундров ландшафт в умереноконтиненталния и континенталния пояс, а в южните части степен ландшафт. 6.5. Мугоджари – ниска планина ва западната част на Казахстан, с остатъчни възвишения и полупустинен ландшафт в континенталния климат на умерения пояс. 7. Алпийско-Карпатски сектор – обхваща централните и райони от югоизточните части на Европа. Представлява съчетание от високи планини и обширни равнини с алпийска геосинклинална структура. Има съвременно заледяване. На запад климатът е преходен, а на изток континентален умерен. 7.1. Алпийска област – обхваща планините Алпи и Юра, разположени на териториите на Франция, Швейцария, Италия, Австрия и Словения. Състои се от високи нагънато блокови и нагънати планини, а климатът е предимно постоянно влажен. 7.1.1. Юра – простира се в източна Франция и Западна Швейцария. 7.1.2. Алпи – простират се на териториите на Франция, Швейцария, Италия, Австрия и Словения. 7.2. Швабско плато и Баварско плато – разполагат се в Южна Германия. Представляват равнинно слоисто-седиментни плата с предпланински и междупланински понижения и падини, заети от льосови наслаги. Имат подветрено разположение и умерен климат. 7.3. Венецианско-Паданска низина – разположена е в северната част на Италия и представлява акумулативна равнина с гъста речна мрежа. Има подветрено положение. 7.4. Среднодунавска низина – заема цялата територия на Унгария и части от Румъния, Сърбия, Хърватска и Австрия и представлява обширна низина заета от льосови наслаги. Има подветрено положение и умереноконтинентален климат. 7.4.1. Дунантул – обхваща западните, по-високи части на Среднодунавската низина. 7.4.2. Алфьолд – обхваща източните, по-ниски части на Среднодунавската низина. 7.5. Карпати и Стара планина – средновисоки нагънато блокови и нагънати планини с дълбоко ерозионно разчленение и чести и резки колебания на височината и експозицията на склоновете. Простират се на териториите на Полша, Словакия, Украйна, Румъния, Сърбия и България. 7.5.1. Северозападни Карпати – простират се на териториите на Полша, Словакия, Украйна. 7.5.2. Източни Карпати – простират се на териториите на Украйна и Румъния. 7.5.3. Западнорумънска подобласт – обхваща Западнорумънските планини. 7.5.4. Трансилвания – заема централните части на Румъния. 7.5.5. Южни Карпати – простират се на територията на Румъния. 7.5.6. Стара планина – простира се териториите на Сърбия и България. 7.6. Долнодунавска низина – обхваща северните части на България, южните и югоизточни райони на Румъния и части от Молдова и Украйна. Представлява обширно предпланинско и междупланинско понижение, с подветрено положение и умереноконтинентален климат. 7.6.1. Влахия – заема южните части на Румъния. 7.6.2. Добруджа – заема югоизточните части на Румъния и североизточните части на България. 8. Кримски полуостров – южната част на полуострова е изградена от средновисоки нагънато-блокови и нагънати планини през алпийската орогенеза. Много характерини са куестовите отстъпи и силно развитите карстви форми. Климатът е средиземноморски на юг, а на север преобладават лесо-алпийско-ливадните ландшафти на умерения климат. 9. Европейско Средиземноморие – обхваща трите големи южни полуострова на Европа. Преобладават блоково-нагънатите планини със силно развити геосинклинални структури и хоризонтално разчленение. Климатът е средиземноморски. 9.1. Пиренейски полуостров – много характерно е редуването на планини и равнини. 9.1.1. Галисийско-Пиренейска подобласт – заема северната част на Пиренейския полуостров и обхваща планините в Галисия и Пиренеите по границата на Испания и Франция. 9.1.2. Португалска подобласт – заема западната част на полуострова. 9.1.3. Месета – заема централната част на полуострова. 9.1.4. Бетско-Каталонска подобласт – заема югоизточната част на полуострова. 9.1.5. Андалуска низина 9.1.6. Балеарски острови 9.2. Апенински полуостров – преобладават средновисоките нагънато-блокови и нагънати планини, образувани по време на алпийската орогенеза. Има съвременно гъсто ерозионно разчленение. климатът е сезонно влажен, като преобладава влажния период. Господства планинския лесо-алпийско-ливаден средиземноморски ландшафт и смесени лятно сухи средиземноморски гори и храсти. 9.2.1. Апенински планини – заема централните части на полуострова. 9.2.2. Апулия – заема крайната югоизточна част на полуострова. 9.2.3. Калабрийско-Сицилийска подобласт – заема полуостров Калабрия и остров Сицилия. 9.2.4. Корсиканско-Сардинска подобласт – заема островите Корсика и Сардиния. 9.3. Балкански полуостров – много характерно е редуването на пранини и равнини и дълбокото тектонска разчленение. 9.3.1. Шумадийска подобласт – заема северната част на полуострова на териториите на Сърбия и Хърватска. 9.3.2. Македонско-Родопска подобласт – обхваща планините в Северна Македония, Южна България, Северна Гърция и Европейска Турция. 9.3.3. Динарски планини – простират се покрай североизточното крайбрежие на Адриатическо море в Словения, Хърватска, босна и Херцеговина, Черна гора, Югозападна Сърбия и Албания. 9.3.4. Гръцка подобласт – заема Централна и Южна Гърция и всичките острови в Егейско море. 10. Прикаспийско-Турански сектор – обширна равнинна област в Южна Русия и Западен Казахстан. Има много слабо ерозионно разчленение. Климатът е сух и континентален. 10.1. Прикаспийска низина – заема районите северно от Каспийско море. Вижте също Хронологична таблица за откриване и изследване на Европа (от древността до края на XVIII в.) Хронологична таблица за откриването и изследването на Европа (XIX в.) Хронологична таблица за откриване и изследване на Европа (XX в.) История Праистория Най-древните известни хора, обитавали Европа, са от вида Homo georgicus и населявали днешна Грузия преди около 1,8 милиона години. Други останки от хора, датирани от преди 1 милион години, са открити в Испания. Неандерталците (носещи името на долината Неандертал в Германия) се заселват в Европа преди 150 хиляди години и изчезват преди 30 хиляди години. Те са заместени от съвременните хора (кроманьонци), които се появяват за пръв път на континента преди 40 хиляди години. По време на неолита в различни части на Западна и Южна Европа се изграждат мегалитни паметници, като Стоунхендж и мегалитните храмове в Малта. Културата на шнуровата керамика процъфтява по време на прехода от неолит към халколит. Бронзовата епоха в Европа започва в края на 3 хилядолетие пр.н.е. с културата на камбановидните чаши. Началото на желязната епоха в голяма част от континента е поставено от халщатската култура в началото на 8 век пр.н.е.. През този период финикийската колонизация поставя началото на първите градове по европейското Средиземноморие. Културното развитие в Италия и Гърция довежда до класическата Античност, сведения за която има и от писмени източници. Античност Средновековие 16 и 17 век 18 и 19 век 20 век През 20 век Европа е разтърсена от две световни войни – Първата и Втората световна войни. Първата световна война е между два съюза – на Централните сили (Германия, Австро-Унгария, Османската империя и България) и Антантата (Великобритания, Франция, Русия, САЩ и други). Войната приключва с много жертви, дадени и от двете страни. Победител във войната е Антантата. През Втората световна война Германия начело с Хитлер и със съюзници Италия и Япония, напада и окупира почти цяла Европа, европейската част на Русия и за кратко Северна Африка. В началото Германия и съюзниците ѝ почти нямат загуби, но след нападението над Русия нацистите губят огромна част от войските си и тогава започва обратът на войната. Тя приключва с капитулацията на Япония, като преди това са капитулирали Италия и Германия. Политическа география 1 Трансконтинентална държава, която е разположена едновременно в Европа и Азия. 2 Не включва остров Гренландия, който географски спада към Северна Америка. 3 Ексклавите Сеута и Мелиля политически са част от Испания, но географски спадат към Северна Африка. 4 Географски Армения и Кипър се водят части от Западна Азия, но културно и исторически винаги са били част от Европа. Кипър е член на Европейския съюз и на Съвета на Европа. В данните е включена и непризнатата Република Северен Кипър. 5 В България не се използва приетото от ООН наименование Бивша Югославска Република Македония. 6 Включена е и непризнатата от нито една държава Приднестровска автономна република. 7 Включена е само европейската част от Кралство Нидерландия. Географски Кюрасао, Синт Мартен, Аруба, Бонер, Саба и Синт Еустациус принадлежат към Южна Америка. 8 Включва Свалбард и острови Ян Майен. 9 Включва архипелазите Азорските острови и Мадейра. Често, географски Мадейра се приема за част от Северна Африка. 10 Не включва Косово, въпреки че Сърбия не е признала независимостта на автономната република. 11 Включва Кримската автономна република. 12 Посочените данни обхващат само европейската част на Франция. Към януари 2011 във Френските отвъдморски територии живеят 2 685 705 души. 13 Данните са за цяла Русия. Освен гореспоменатите държави в Европа съществуват и няколко региона, които се ползват със значителна автономия, а два са самообявили се независими републики. От изброените територии нито една не е член на ООН. 1 Абхазия и Южна Осетия обявяват независимост от Грузия съответно на 25 август 1990 и 28 ноември 1991. На 26 август 2008 руският президент Дмитрий Медведев официално признава Абхазия и Южна Осетия за независими държави. На същата дата Парламентът на Грузия приема декларация, с която обявява двете територии за окупирани от Русия. 2 Владения на Короната, под чийто суверенитет се намират, но не се считат за част от Обединеното кралство. 3 Косово е призната като независима държава от 75 държави членки на ООН и Тайван. Сърбия отказва да признае независимостта ѝ. 4 Непризната от нито една държава автономна република в състава на Азербайджан. 5 Призната е единствено от Турция. 6 Не е призната от нито една държава и официално е част от Република Молдова. Население През 2011 година населението на Европа се оценява на 739 милиона души или около 10% от населението на планетата. Век по-рано на континента живее около една четвърт от хората по света. Макар че европейското население нараства през този период, неговият прираст е по-нисък от този в други части на света, най-вече в Африка и Азия. Гъстотата на населението остава сравнително висока, като Европа отстъпва по този показател единствено на Азия. Най-гъсто населената страна в Европа, Нидерландия, заема трето място в света след Бангладеш и Южна Корея. Религия Християнската религия преобладава в Европа. Много хора принадлежат към Римокатолическата църква, чийто център е във Ватикана. Протестантството е най-често срещан в Северна Европа, а православието – в Източна и Югоизточна Европа. Езици Повечето езици в Европа спадат към няколко групи на индоевропейските езици. Славянските езици са езици от индоевропейското езиково семейство, произлезли от общ праславянски език и впоследствие обособени в три големи отделни групи – източна, западна и южна. Мнозинството от хора, които говорят славянски езици, обитават голяма част от Източна Европа и Балканския полуостров, както и части от Централна Европа и Северна Азия. Основните езикови групи са: западнославянски – включва полски, чешки и словашки, както и по-ограничено разпространените сорбски на т.нар. Лужишки сорби в Германия, разделящ се на два основни диалекта Горнолужишки език и Долнолужишки език, както и кашубски и силезийски езици, запазени в някои райони на Полша и Беларус. източнославянски – руски, беларуски, украински, както и русински език, говорен от над 600 хил. души в Източна и Централна Европа. южнославянски – делят се на източна група (български и/или македонски) и западна група (сръбски, хърватски и словенски езици). Руският е географски най-разпространеният език в Евразия и най-говореният език в Европа. Съществен брой руско-говорещи извън Русия има във всички страни от бившия Съветски съюз, в Германия и в Израел. Съществуването на самостоятелен македонски език не се приема от повечето лингвисти. Кодифицираната норма на македонските диалекти се разглежда от повечето езиковеди слависти като трета книжовна норма на българския език, успоредна на българския книжовен език и на банатската писмена норма. Подобно е положението с обявените за официални в съответните държави черногорски и босненски езици, които езиковедите приемат за сръбски диалекти. Романските езици са подгрупа на италийските езици, произлезли от диалектите на латинският език, който е официален в държавата Ватикан. Романските езици се делят на три основни групи: източноромански езици – основно румънски, говорен в Румъния и Република Молдова, както и много по-слабо разпространените арумънски, истрорумънски и мъгленорумънски езици, говорени в определени райони на Гърция, Албания и Хърватска и приемани от някои учени като румънски диалекти. По политически причини в миналото за отделен език е обявен и молдовският, като тази позиция се защитава само в непризнатата държава Приднестровие. итало-западни езици – основната част от романските езици, най-големите от които испански, португалски, френски и италиански. Освен тях обаче има и цяла група регионални езици, някои от които говорени от милиони хора. Такива са говорените в Испания астурски, леонски, мирандски, арагонски, галисийски (считан от някои за португалски диалект), каталонски (говорен от над 11 млн. души в Испания, Андора, Франция и Италия). Основно във Франция се говорят окситански, франко-провансалски, бургундски, шампански, нормански, пикардски, валонски (основно в Белгия) и др. Най-вече на територията на Италия се говорят и фриулски, ладински, венециански, пиемонтски, лигурски (признат и като втори официален език в Княжество Монако) и др. Част от населението на Швейцария и Италия говори реторомански език, като той е и един от официалните езици на Швейцария. Към тази група спада и т.нар. шпаньолски, говорен от сафарадските евреи, прогонени през XV век от Испания и пръснати из целия свят. южноромански езици – такива са неаполитански, сардински, корсикански и сицилиански езици. В световен мащаб говорещите някои от романските езици като майчин надхвърлят един милиард души. В Европа френският се говори от около 65 милиона души, което го прави третият най-голям език в Европейския съюз. Специалистите не са единни и в мнението си за това дали всички те са самостоятелни езици или трябва да бъдат считани за диалекти на основните. Германските езици най-вероятно са произлезли от общ прагермански, който впоследствие е започнал да се разклонява дотам, че са се появили независимо съществуващи един от друг езици. Повечето германски езици географски са разположени в непрекъснати области, като по-близко разположените са взаимно разбираеми, а отдалечените не са. Германските езици се разделят на: източногермански езици – група изчезнали езици, произлизащи от готския. западногермански езици – включват редица езици, като в Европа се говорят английски, немски, нидерландски, фризийски, както и люксембургски (в Люксембург и областта Швабия в Германия), долнонемски (в част от Северна Германия, Нидерландия и Дания), платски (говорен от етническите германци в Русия и Казахстан, заселени тук още от XVII – XVIII век), скотс (в част от Шотландия), идиш (езикът на немските евреи) и др., някои от които считани за диалекти. северногермански езици – включват скандинавските езици шведски, датски, норвежки, фарьорски и исландски езици. В световен мащаб английският език е третият най-говорен майчин език, а комбинирано всички носители на германските езици възлизат на 559 милиона души. В рамките на Еврепейския съюз немският се говори от 86 милиона души, а в цяла Европа е роден на 95 милиона души, превръщайки се в най-говорения език в ЕС и във втория най-говорен на континента след руския. Келтските езици се говорят от около 1,5 милиона души в Европа, като в миналото са били много разпространени, но единствено в Ирландия език от тази група е официален. Разделят се на две групи: гойделски езици – ирландски, шотландски и мански британски езици – уелски, корнуолски и бретонски (на полуостров Бретан във Франция). Балтийските езици са също част от индоевропейското езиково семейство с около 5,5 милиона души, които ги говорят. Балтийските езици се делят на: западнобалтийски езици – група отмрели езици, сред които пруския източнобалтийски езици – латвийски, литовски и няколко мъртви езика. Иранските езици също имат своя представител в Европа. Те са част от индоевропейското семейство и към тях спада осетинският, родствен на изчезналите сарматски и алански езици и говорен от около 500 хил. души. Като самостоятелни групи от индоевропейското семейство, състоящи се от един-единствен език се считат: Гръцкият – владее се от над 13 милиона души, мнозинството от които са в Гърция, Кипър и Албания. Арменският – говори се от около 6,7 милиона души в Армения, Русия, България и др. Албанският – говори се от над 6 милиона души в Албания, Косово, Северна Македония, Южна Италия и др. Тюркските езици представляват езиково семейство включващо повече от тридесет езика, говорени в широк географски ареал: от Източна Европа и Средиземно море до Сибир и западната част на Китай. Тюркските езици се разглежат и като езикова група принадлежаща към алтайското езиково семейство. В рамките на Европа се говорят двата най-големи тюрски езика: Турският е роден на 82 милиона души и се владее от над 90 милиона души. Азербайджанският е роден на 90% от населението на Азербайджан или на около 8,1 милиона души; езикът е разпространен и в Иран, където се говори от между 10 и 20 милиона души. Угро-финските езици са подсемейство на уралските езици и се делят на следните езикови групи: угърски, фински (волго-фински и балто-фински), пермски и саамски. Те не произлизат нито от индоевропейските езици, нито от тюркските езици. Техният произход е спорен. Приема се, че техният език-прародител е говорен на териоторията на днешна европейска Русия и Украйна, както и около планината Урал. Говорят се изключително и само в Европа. Най-разпространените езици от тази група са унгарският (14,5 млн. души), финският (6,5 млн. души), естонският (1,1 млн. души) и мордовският (850 хил. души). Кавказките езици са самостоятелно семейство и включват десетки различни езици, някои от които говорени от по няколкостотин души. Най-разпространен е грузинският език, който се говори от около 5,2 милиона души. Към това семейство спадат и абхазкият, чеченският, ингушкият и много други. Много са споровете и относно принадлежността на баският език, говорен от повече от един милон души от народа на баските, в Северна Испания и Южна Франция (района на Пиренеите). Някои считат, че може условно да бъде причислен към кавказките езици, но други са на мнение, че това е уникален език формиращ самостоятелно езиково семейство, в което е единствен представител. Освен всички тези езици, приемани за традиционни за европейския континент, вследствие на голямата преселническа вълна, започнала още през колониалната епоха, в Европа живеят многобройни общности от всички краища на Азия и Африка. Някои от тях живеят доста капсулирано и запазват традициите, обичаите и езика си в продължение на поколения. Икономика Като за континент, икономиката на Европа е най-голямата на планетата. Подобно на другите континенти, 48-те страни в Европа се различават по богатство. Най-богати са страните в Западна Европа, докато източноевропейските държави все още се възстановяват от периода на комунизма и разпадането на СССР и Югославия. Европейският съюз, в който членуват 27 държави, е най-голямата икономическа територия в света. 23 страни (17 в ЕС и още 6 извън него) използват еврото като официална валута. От всички страни Германия има най-голям БВП (3,820 трилиона щ.д.) в Европа, който е и четвърти в световен мащаб. Франция заема второ място (2,902 трилиона щ.д.), а Великобритания – трето място (2,848 трилиона щ.д.). Бележки Източници Външни препратки Наръчник за пътуване в Европа в Wikivoyage. Европа през нощта . Съвет на Европа. Европейски съюз. Карта на Европа


text: Високосна година е година с 366 дни (вместо 365), тоест година, съдържаща 29 февруари. Високосните години са начин да се привърже календарната година към астрономическата и към сезоните. Сезоните се повтарят всяка тропическа година (времето, за което Земята, въртейки се около Слънцето, преминава между 2 последователни пролетни равноденствия). Това отнема около 365,2422 дни, така че при фиксиран календар с 365 дни сезоните биха се изместили. Този проблем се избягва чрез вмъкването на един допълнителен ден (на всеки 4 години), което увеличава годината на 366 дни. В юлианския и григорианския календари този допълнителен ден се добавя към февруари, който става 29 дни. Настоящо правило От въвеждането на григорианския календар: година, деляща се на числото 4 без остатък, е високосна; ако годината обаче също се дели без остатък на 100, то тя не е високосна; но ако годината също се дели без остатък и на 400, то тя пак ще е високосна. Затова години като 1984 и 2016 години са високосни, тъй като се делят на четири без остатък, докато 2003 или 2015 – не са. 1900 и 2100 също са кратни на четири, но освен това се делят без остатък и на 100, и затова не са високосни години. В същото време обаче 2000 година е високосна, тъй като тя се дели без остатък освен на 100, също и на 400. Юлианският календар, използван преди григорианския, спазва само първото правило. Логиката на горните правила е следната: С добавянето на един ден на всеки четири години, средната година има 365,25 дни. Това обаче още причинява изместване на пролетното равноденствие на тропическата година, затова на всеки 100 години се пропуска една високосна година. Така средноаритметичната година става 365,24 дена. Това все още не е достатъчно точно, затова се добавя високосна година на всеки четири века, което довежда средната година до 365,2425 дни. Въпреки направените корекции, григорианският календар е малко по-дълъг от реалното време на обикаляне на Слънцето, 365,2425 вместо 365,2422 дни. Има предложения за допълнително правило, годините, кратни на 4000, да не са високосни, но те не се приемат. Реформата на григорианския календар (през 1582 г.) цели да се привърже календарът към пролетното равноденствие, което е постигнато за предвидимото бъдеще (периодът на завъртане може да се промени). Етимология В юлианския календар годината с добавен ден се наричала bi(s)sextilis — с повторен шести ден, откъдето под влияние на гръцкия се е изменило до високосна година. Ирански календар Иранският календар също има един допълнителен ден, вмъкван приблизително на всеки четири години, но по-прецизна и по-сложна система определя кои години са високосни в иранския (или персийски) календар. Китайски календар и Еврейски календар Китайският и еврейският календари са лунно-слънчеви и високосните години имат един допълнителен месец. В китайския календар високосният месец се добавя според сложни правила и например, ако е след втория месец, се нарича просто „допълнителен втори месец“. В еврейския календар допълнителният месец се казва Адар Шени (втори Адар) и се добавя след Адар. Според метоничния цикъл, той се добавя седем пъти на всеки деветнадесет години (по-точно в годините 3, 6, 8, 11, 14, 17 и 19). Високосни секунди Високосната година е съвсем различно нещо от високосните секунди, които се добавят понякога и се базират на наблюдения върху въртенето на Земята около оста си. Това е начин да се привърже времето (календарният ден) към слънчевия ден. Дни от седмицата Тъй като при деление на 366 на 7 има остатък 2 (366 = 7×52+2), денят от седмицата, с който свършва високосна година, е следващ на деня от седмицата на началния ѝ ден, т.е. годината, следваща високосна година, започва на по-следващия ден от седмицата. Вижте също Обикновена година Астрономия, Еклиптика, Зодиак Приемане на григорианския календар в различните страни Целогодишни календари за годините 1900 – 2020 Източници Календари Години


text: Кино може да се отнася за: кинематография – изкуството да се създават филми киносалон (кинотеатър) – сграда, в която се показват филми кино филм Кино (група) – съветска рок-група от 1980-те Quino – аржентински карикатурист


text: Аналитичната химия е дял от химията, който изучава разделянето, идентифицирането и количествената оценка на химичните компоненти на естествени или изкуствени материали. Качественият анализ дава информация за вида на химичните компоненти на дадена проба, а количественият определя количеството на един или повече от тези компоненти. Често преди самия анализ се извършва разделяне на отделните компоненти. Методите за анализ могат да се разделят на класически и инструментални. Класическите методи, наричани също методи на мократа химия, включват разделяне на компонентите чрез процеси като утаяване, екстракция и дестилация и качествен анализ по цвят, миризма или температура на топене. Количественият анализ се извършва чрез измерване на маса или обем. Инструменталните методи използват специализирано оборудване за измерване на различни физични свойства на анализирания материал, като абсорбция, флуоресценция или електропроводимост. Разделянето на компонентите се извършва с методите на хроматографията или електрофорезата. Аналитичната химия се занимава също с подобрения в планирането на експериментите, хемометрика и създаване на нови инструменти за измерване. Аналитичната химия има приложение в криминалистиката, биоанализа, клиничната химия, анализа на материали и на околната среда. История Аналитичната химия играе важна роля в химията още от нейното възникване, давайки методологията за установяване на наличните елементи и химични вещества в даден обект. През ранния период на развитие на химията значими аналитични нововъведения са разработването на систематичен елементен анализ от германския химик Юстус фон Либих, както и на систематичен органичен анализ, базиран на характерни реакции на функционалните групи. За пръв път инструментален анализ е приложен от германските учени Роберт Бунзен и Густав Кирхоф, които през 1860 година откриват елементите рубидий (Rb) и цезий (Cs), използвайки емисионна спектрометрия. Повечето значими постижения в аналитичната химия са направени след 1900 година. През този период инструменталният анализ става преобладаващ, като голяма част от основните спектроскопски и спекрометрични техники са открити в началото на 20 век и са усъвършенствани до края на века. По същото време протича сходно развитие и при процесите на разделяне, които също се превръщат в методи с голяма ефективност. От 70-те години на 20 век много от тези техники се използват съвместно за получаване на пълна характеристика на пробите. От 70-те години на 20 век насам аналитичната химия все повече се ориентира към въпроси, свързани с биологията, докато преди това тя е концентрирана върху неорганичните вещества и малките органични молекули. В химията все по-често се използва лазерна техника за анализиране на проби и дори за започване или контрол на широк кръг реакции. В края на 20 век се наблюдава и разширение на приложението на аналитичната химия от предимно академичната проблематика към практически области, като криминология или екологични, промишлени и медицински анализи, например в хистологията. Съвременната аналитична химия е доминирана от инструменталния анализ, като много аналитични химици се концентрират върху определен тип измервателен уред. Изследванията са насочени към нови приложения и открития или към създаването на нови методи за анализ. Много от методите на аналитичната химия, след своето създаване се поддържат умишлено непроменени, за да могат резултатите от тях да бъдат сравними в рамките на продължителни периоди от време. Особено често такъв е случаят с контрола на качеството в промишлеността, както и в криминалистичните и екологични приложения. Аналитичната химия има нарастваща роля във фармацевтичната промишленост, където освен в контрола на качеството, тя се използва и при разработването на нови лекарства и в клинични приложения, при които от ключово значение е разбирането на взаимодействието между лекарството и пациента. Дефиниции в аналитичната химия Система представлява съвкупност от вещества, участващи в определен процес. Хомогенна е системата, в която не се различават нееднородни части. Хетеротенна е системата, която се състои от обособени разнородни части, разделени една от друта с гранична повърхност. Преценка за вида на системата се извършва в зависимост от уреда, който се използва за наблюдение. За хомогенни се приемат системите, които показват еднородност при набюдение с ултрамикроскоп. Фаза е част на хетерогенна система, отличаваща се с общ състав и свойства и отделена от другите части на системата с фазова граница. В този смисъл хомогенна система може да се разглежда като еднофазна. Разтвор представлява хомогенна смес на две или повече вещества. Веществото с най-голямо количество в разтвора е разтворител, а останалите вещества са разтворени. По силата на определение с по-общ характер, разтворът е течна, твърда или газообразна фаза, която при определена температура и налягане може да промени състава си в известни граници, като запази хомогенността си. Химически чисто е вещество, съставено от атомите на един елемент или молекулите на едно химично съединение. Съществуват и други критерии, въз основа на които се определя химически чистото вещество: при промяна на агрегатното състояние чистите вещества не променят състава си; температура на изпаряване на химически чисти вещества при определено налягане е постоянна величина; химически чистите твърди вещества имат строго определена температура на топене и кристална структура. Класически методи Въпреки че съвременната аналитична химия използва сравнително сложна апаратура, корените на аналитичната химия и някои от принципите, използвани в съвременни инструменти са от класическите техники, много от които се използват и до днес. Тези техники образуват гръбнака на образователни аналитични лаборатории по химия. Качествен анализ Качественият анализ определя наличието или отсъствието на даден компонент, но не и масата или концентрацията му. Химични изпитвания Има множество качествени химически тестове, например, киселинния тест за злато и Касъл-Майер, тест за наличие на кръв и много други Тест на пламъка Тестът на пламъка се определя от способността на някои елементи при наличието им да придават определено оцветяване на пламъка. Неорганичният качествен анализ обикновено се прилага по определен алгоритъм, за да потвърди наличието на някои, обикновено под формата на утайки, йони или елементи чрез извършване на поредица от реакции, които елиминират определени възможности и така потвърждават или елиминират предполагаемите вещества. Понякога малките въглерод съдържащи йони са включени в такива схеми. Покрай модерната апаратура тези тестове се използват рядко, но подобни тестове могат да бъдат полезни за образователни цели, както и в областта на работа или при други ситуации, където е ограничен достъпът най-съвременни инструменти или такива инструменти не са целесъобразни. Гравиметричен анализ Гравиметричен анализ включва определяне на размера на наличния материал, чрез претегляне на проба преди и/или след някои трансформация. Типичен пример, използван в програмите за университетско образование, е определянето на количеството на водата в хидрат чрез нагряване на пробата за премахване на вода. Разликата в теглото се дължи на загубата на вода. Титруване Титруване включва добавянето на реагент към разтвор, който се анализира, докато се достигне точката на еквивалентност, която обикновено се проявява при промяна на цвета на разтвора. Често може да се определи размера на материал в разтвора, който се анализира. Най-разпространеният е киселинно-алкалното титруване, включващ индикатор за промяна на цвета. Има много други видове титрувания, например потенциометрично титруване. Тези титрувания могат да използват различни видове индикатори, за да стигне точката на еквивалентност. Инструментални методи Спектроскопия Спектроскопията измерва взаимодействието на молекулите с електромагнитно излъчване. Спектроскопията включва много различни приложения като атомна абсорбционна спектроскопия, атомно-емисионна спектроскопия, оптична спектроскопия, рентгено-флуоресцентна спектроскопия, инфрачервена спектроскопия, Раманова спектроскопия, двустраннополяризирана интерферометрия, ядрено магнитно-резонансна спектроскопия, фотоелектронна спектроскопия и други. Масспектрометрия Масспектрометрия измерва съотношението между масата и заряда на молекулите с помощта на електрически и магнитни полета. Има няколко метода на йонизация на молекулите: Йонизация с електронен удар (EI), Химическа йонизация (CI), Йонизация в електрическо поле, Бомбардиране с бързи атоми, Лазерна десорбция/йонизация (MALDI), Електроспрейна йонизация (ESI) и други. Електрохимичен анализ Електроанализът измерва потенциала и/или тока в електрохимичната клетка, съдържаща анализирания обект. Тези методи могат да бъдат категоризирани според характеристиките на клетката, които се контролират и които се измерват. Трите основни категории са потенциометрия (измерва се разликата в електродни потенциали), калориметрия (измерва се тока в клетката в течение на времето) и волрометрия (измерва се тока на клетката, докато се променят потенциала ѝ). Разделяне Методите за разделяне се използват за разделяне на многокомпонентни смеси да по-прости, с цел улесняване на изследването им. Стандарти Сигнал и шум Приложение Аналитичната химия намира приложение при медицинския клиничен фармахимичен анализ, анализа на околната среда и анализа на материалите. Изследвания в областта на аналитичната химия в голяма степен се определят от изпълнението (чувствителност границата на откриване, селективност, надеждност, динамичен обхват). Сред основните отрасли на съвременната аналитична атомна спектрометрия най-често срещаните и универсални са оптичната и масспектрометрията. Бележки Вижте също Електроанализ


text: Славяните представляват етнолингвистична група, обитавала Централна и Източна Европа от средата или края на бронзовата епоха (ок. 2000 – 1000 г. пр.н.е.) до края на ранното средновековие (VII–X век) и говорела общ праславянски език. Към III–IV век от този праславянски масив започват постепенно да се отделят и обособяват съвременните славянски езици и народи. Етноним Славянското самоназвание е реконструирано в праславянския език като *словѣнинъ, мн.ч. *словѣне. В най-старите документи на старобългарски език от IX век е регистрирано самоназванието словѣне. Най-ранното споменаване на славяните е в творбите на Прокопий Кесарийски, живял и творил през VI век. В тях славянският етноним е предаден на гръцки като склави (Σκλάβοι), склавени (Σκλαβηνοί), склауени (Σκλαυηνοί), стлавени (Σθλαβηνοί) или склавини (Σκλαβῖνοι). Неговият съвременник Йорданес, който пише на латински, нарича славяните Sclaveni и твърди, че най-старото им название било венеди. Венедите са споменати през I век от Плиний Стари и Корнелий Тацит, а през II век – от Клавдий Птолемей. Език Праславянският език не е засвидетелстван писмено. Той е хипотетичен език. За целите на научните изследвания той е реконструиран чрез сравнително-исторически метод, на базата на най-старите старобългарски паметници, чийто материал се сравнява с най-близките индоевропейски езици – балтийски и германски. Праславянският език произлиза от хипотетичния индоевропейски праезик, от който водят началото си и останалите индоевропейски езици. Славянският език е консервативен и остава архаичен, много близък до общия индоевропейски и до индо-иранските езици. За иранско влияние върху славянските езици се смятат например думите „бог“ и „рай“. Описание Физическият облик на славяните е трудноустановим по археологически път, тъй като те са горели своите мъртви. Прокопий Кесарийски обаче оставя описание на външния им вид: „Всички те са снажни и извънредно силни. Телата им не са премного бели, нито косите им са светлоруси, но никак не клонят и към тъмния цвят, а всички са възчервени.“''' Според същия автор славяните носели широки гащи. Сведения за техния характер дава Псевдомаврикий:„Те са свободолюбиви и по никакъв начин не се оставят да бъдат поробени или управлявани, особено в собствената си страна.“„издръжливи, понасят леко жега, студ, дъжд, телесна голота и недостиг на храна“ Произход и разселение Произходът на славяните е един от най-спорните въпроси в съвременната историческа наука. Не е съвсем ясно къде е била тяхната прародина и към кои големи древни етнокултурни групи от древността са принадлежали. С помощта на различни методи се правят опити да се даде отговор на този важен и труден въпрос. Един от тези методи е езикознанието, с чиято помощ е установено, че праславянският език е индоевропейски език и съответно произходът на славяните трябва да се търси в Централна и Северна Европа. Археологически славяните се свързват с култура Прага-Корчак, която възниква през VI век, а съвременната ѝ Пенковска култура се свързва с антите. Прародина По археологически и лингвистични данни е установено, че славяните са населявали обширни области, заключени между Карпатите, Балтийско море и реките Одра, Днестър и Днепър. Първоначално славяните обитават районите между горното течение на река Висла, Северните Карпати и река Днепър. Това е обширна гориста територия в Източноевропейската равнина, осеяна с множество малки реки, езера и блата. В тамошните земи, при съответните климатични условия, се оформя древният славянски материален и социален бит, който запазва спецификите си през следващите две хилядолетия. В този обширен район славяните остават до Великото преселение на народите, което е в края на IV век. През първата половина на V век Йорданес описва местонахождението на славяните на запад от Балтийското езеро, на север от р. Дунав и на изток от р. Днепър и р. Днестър. Разселение В резултат на Великото преселение на народите през IV век славяните започват да напускат своите първоначални територии. Оформят се три племенни групи славяни – западна, наречена венеди, източна – анти и южна – славини. До края на V век южните славяни заемат териториите северно от река Дунав (приблизително териториите на днешна Унгария, Румъния и част от Украйна). Така славяните влизат в непосредствена близост с римо-византийската култура, която оказва значително влияние върху тяхното развитие. Началната руска летопис дава следното сведение за разселението на славяните:"От много време славяните бяха уседнали на река Дунав, където сега са земите Унгарска и Българска. От тези славяни се разотидоха по земята, и са нарекоха с имената на местата, където уседнаха. Така едни уседнаха край реката, наречен Морава и се нарекоха моравяни, а други се нарекоха чехи. И тези също са славяни: бели хървати и сърби, и хорутани. Когато власите нападнаха дунавските славяни и се заселиха между тях, и ги притесняваха, онези славяни дойдоха и уседнаха край Висла и се нарекоха лехи и из тези лехи излязоха поляците, другите лехи – лютичи, други – мазовшани, други – поморяни. Също така, славяните дойдоха и уседнаха край река Днепър и се нарекоха поляни, а други – древляни, защото уседнаха в горите, а други уседнаха между Припят и Двина и се нарича драговичи, други уседнаха на Двина и се нарекоха полочани, заради рекичката, която се влива в Двина, на име Полота, от нея и се назоваха полочани. Тези славяни, които уседнаха до езерото Илмен, се нарекоха със своето име, и направиха град, и го нарекоха Новгород. А други уседнаха на Десна, и по Сема, и по Сула, и се нарекоха северяни. Така се разсели славянският народ, затова и писмеността се нарича „славянска“."Причините за славянското нашествие на Балканите са три: търсене на нови територии, заради увеличеното население; експанзивно земеделие; досег с Византия с цел грабежи. Чуждото владичество вероятно дава начало на първото разделение на славянския етнос. Покорените племена, които обитават източните славянски земи, около реките Днестър и Днепър, не могат свободно да контактуват с независимите си западни роднини. Битът, обичаите, вярванията и наречията им развиват все по-големи разлики и се оформят три групи славяни – източни, западни и южни. От началото на VI век славяните, които живеят на север от река Дунав, започват системни нападения в земите на Византийската империя. Това принуждава император Анастасий да изгради 70-километрова стена за защита на столицата си Константинопол, започваща от крепостта Деркос на Черно море до Силимврия на Мраморно море. Първоначално славянските набези са породени с цел ограбване на византийските богатства и са съпроводени с разрушения и отвлечени пленници. По времето на император Юстиниан I (527 – 565) славянските атаки стават особено ожесточени и монархът предприема нови укрепителни строителства по границите на държавата и по крепостните стени на застрашените градове. Важни политически ходове на византийците са опитът да се привлекат славяни на служба в ромейската армия, както и да се предизвикат размирици между отделните славянски племена. Тези действия обаче имат само временен успех и през 549 и 550 г. последват нови инвазии. При последната масирана атака три славянски отряда достигат Солун и презимували по земите на империята. Последното десетилетие на VI век бележи началото на трайното отсядане на славяните във византийските земи, разположени на юг от река Дунав. През 584 г. славяните за първи път обсаждат Солун. Последват още четири неуспешни обсади, които за малко не водят до превземането на втория по големина град във Византия. За сметка на това обаче земите около крепостта биват заселени от многобройно славянско население, което постепенно преминава към по-мирен начин на живот. Славянската колонизация се разпростира в тема Елада, тема Тракия и споменатата вече Солунска област. Възползвайки се от борбите между аварите и Византия, славяните превземат Сингидиум (Белград), Виминациум (Косталац), Аугуста (Оряхово), Анхиало (Поморие). Според Моневмазийската хроника славяните превземат Тесалия, Елада и Пелопонес и се отправили към планината Тайгет, известна в древността със своите несметни съкровища. Съюзът на седемте славянски племена и племето севери се установило при р. Тимок, р. Дунав, Стара планина и Черно море. Те имали три основни цели: 1) трайно усядане и овладяване на вече заетите области, 2) стремеж към завладяване на гр. Солун, 3) господство над Адриатическото и Беломорското крайбрежие и прилежащите им острови. През VII в. император Констант II организира поход срещу склавините в областта Македония, тоест към териториите със славянско население. Славяните, които живеели в равнините или сред вражески племена, се събирали в по-големи общности и строели добре укрепени селища. Славянските укрепени селища на праславянски се наричали *горд, откъдето се развива и съвременната дума град. Те обикновено ставали културни и политически средища на околните славянски племена и в тях се намирала резиденцията на местния княз и множество храмове на славянски божества. Такива славянски крепости били средновековните градове Аркона, Кореница, Ретра, Волгаст, Стетин (дн. Шчечин), Ратибор и др. Историкът Прокопий Кесарийски е отбелязал, че славяните „живеят в демокрация“. Това характерно социално устройство пречело на появата на славянски държави в ранната славянска история. Дори когато се появило класово разслоение и князете съсредоточили повече власт в ръцете си, те постоянно враждували помежду си, защото всеки смятал себе си за равен и независим от другите. С времето обаче нещата се променяли. Славянското общество се развивало, появявали се необходимите катализатори и в VI-VII в. славянските народи се озовали на прага на държавността. Бит и култура За дълго време славяните са зависими от номадските племена скити и сармати, които са велика сила в Античността. Те също са индоевропейци, но принадлежали към иранските народи, което оказва важно влияние върху славянската култура. Материална култура Славянският бит и мислене са изцяло предопределени от средата на първите обиталища на славяните. Отглеждани от славянските племена са редица растителни култури – просо, лен, пшеница и др. В своята прародина славяните практикували подсечно-огнево земеделие, което водело до честа смяна на обиталищата им след изтощаване на почвата. Славяните са предимно земеделци, но също се занимават и със скотовъдство. Отглеждат най-вече едър рогат добитък и свине, а също и коне. Археологията, лингвистиката, ономастиката и религиозните проучвания доказват, че конят е добре познато и равномерно разпространено сред славяните животно. Разпространени занаяти били ковачеството, грънчарството, дърводелството, тъкачеството и др. Първоначално керамиката е изработвана на ръка, но впоследствие е възприето грънчарското колело и усъвършенствана технологията по приготвянето и изпичането на глината. Социалната структура на славянското общество не се отличавала от тази на другите варварски народи, появили се на историческата сцена в прехода между Античността и Средновековието. Основната обществена единица е родовата община (задруга), оглавявана от старейшина. Няколко родови общини образуват племе, което се управлява от племенен вожд, наречен княз. Неговата власт е ограничена от общото събрание на племето (вече), в което влизат всички мъже воини. Славянските селища биват строени край реки, езера и блата – труднодостъпни за враговете им места. Славяните живеят в землянки или полуземлянки, изградени от плет и глина, но с течение на времето започват да строят и къщи от камъни. Домовете им имат повече от един изход, за да е възможно бързото отстъпление в случай на неприятелско нападение. Духовна култура Религиозните вярвания на славяните били свързани с техния начин на живот. Те обожествявали природните сили, от които зависело благополучието им. Главен общославянски бог-творец на мълниите бил Перун, съпоставим със Зевс и Юпитер. Почитани били също богът на плодородието Даждбог, богът на стадата и земния свят Велес (Велес), богът на огъня и занаятите Сварог, Стрибог, богинята на красотата Лада и богинята на смъртта Морена. В пантеона на славяните от българската група са регистрирани три божества – Перун, Сварог и неговия син Дажбог. За бог Велес няма преки свидетелства, но по косвени данни се предполага, че и той е бил почитан от българските славяни. Единственото открито в България славянско езическо светилище е намерено в руините на късноантичната крепост край гр. Монтана. То е едно от най-големите на Балканския полуостров. В религиозните им практики основно място заемало жертвоприношението, чиято основна цел било умилостивяването на бога. Използвали каменни и дървени идоли, пред които произнасяли езически молитви. Този ритуал е свързан със силно разпространения фетишизъм. Славяните вярвали също и в съществуването на свръхестествени същества, надарени с човешки образ, които могат да влияят върху плодородието и съдбата на хората (вили, самодиви и русалки). Погребален ритуал Основен погребален ритуал при славяните бил трупоизгарянето. Заедно с праха на мъртвите в гробовете славяните поставяли различни предмети, които би трябвало да им служат в отвъдния свят. Характерно за славянските погребения е, че горелите кости се поставят в урна (най-често гърне, изработено на ръка) и в гроба не се поставя жертвена храна. Рядко в славянските погребения се откриват малки, празни съдове, които вероятно са съдържали течности. Погребенията им се придружавали от особени ритуали. Един от тях бил т.нар. тризна. При погребението на Атила било устроено угощение, наречено страва''. Смята се, че думата и ритуалът са славянски. По-значимите славянски некрополи в България са край с. Попина (Джеджови лозя), с. Гарван (Стареца), гр. Козлодуй. Други вероятни славянски некрополи са открити край с. Юпер, с. Бабово, с. Сребърна, гара Разделна, с. Блъсково. Списък на славянски племена От древните извори са известни имената на голям брой славянски племена: Вижте също Българи История на България Праславянски език Славянска религия Славянски селища Южни славяни Западни славяни Източни славяни Източници Външни препратки Рыбаков Б.А., Язычество Древней Руси Николов, А. „И населници словеном быша“: замечания к интерпретации сведения „Повести временных лет“ о поселении болгар среди дунайских славян, В: ΘΕΟΔΟΥΛΟΣ. Сборник статей памяти профессора Игоря Сергеевича Чичурова. Москва, 2012, 261 – 269 Славяните и славянските езически некрополи в днешните български земи Носим гените на траки и прабългари...


text: Мартеницата, известна също като мартинка, марта, мартичка, гадалушка, кичилка, е обредна украса от усукани конци, които се слагат на 1 март за здраве. Мартеницата е малко украшение, изработва се предимно от вълнена или памучна прежда в два основни цвята – бяла и червена, с което българите се закичват всяка година на 1 март – празника Баба Марта. Номинирана от България, Северна Македония, Молдова и Румъния и вписана в представителния списък на ЮНЕСКО за елементи на нематериалното културно наследство на човечеството. Разпространение Този обичай е характерен за Балканския полуостров и се е превърнал в балканска традиция. Той присъства в Румъния и Молдова, където мартеницата се нарича mărţişor (мърцишор). С мартеници се закичват и в българските етнически територии, останали в пределите на съседните страни – Западните покрайнини, Северна Македония (наричана мартинка), Северна Гърция (марти) и областите Голо Бърдо и Преспа в Албания (моняк). Като цяло, мартеницата е позната на по-голямата част от населението на Балканите, но главно българите са успели да я превърнат в предмет с обредно-художествена стойност, който с годините добива все по-голямо значение, като се вписва в културния живот на страната. Обичай В класическия си вид мартеницата представлява усукани бял и червен конец, най-често вълнени. Цветовете имат строго определен смисъл: червено – кръв, живот; бяло – чистота, щастие. Традицията е на първия ден от март най-старата жена в семейството да връзва на ръцете на децата пресукан бял и червен конец за здраве и против уроки. Затова с мартеница се украсяват сватбените китки и сватбеното знаме; с мартеница се кичи котлето, в което се дои първото мляко на Гергьовден; с мартеница се завързват събраните на Еньовден билки. Мартениците се носят до появата на първото цъфнало дърво или на първата прелетна птица, тоест до настъпването на пролетта. В някои краища се носят до края на март. След това се поставят на дърво или под камък. В последния случай по тях може да се гадае. Ако след един месец под камъка има мравки, годината ще е плодородна и удачна. Друг обичай е мартениците, носени до първа пролет, да се завържат след това на клончета от цъфнало дърво или храст. Така на много места в България традиционно се виждат окичени с мартеници дървета и храсти. Друг обичай е мартениците да се носят докато се видят първите щъркели и чак тогава да се закичат на дърво. В някои краища на България с мартеници се окичват и домашните животни и плодните дръвчета. Понякога мартеницата се пуска в най-близката река „че да върви, както тече реката“. Традицията гласи още, че щастие и късмет носи онази мартеница, която ти е подарена. Затова всички окичват на роднините и приятелите си мартеници. В Шоплука и Санданско вместо бял конец в мартеницата се вплита син конец (против уроки), а в Родопите се слагат още няколко цвята. Произход Празникът на Баба Марта в българските традиции е символ на пролетта и носи пожелание за здраве и плодородие в началото на новия цикъл в природата. Първи март бележи идването на Баба Марта, митологичния образ в българския фолклор, олицетворяващ променливия месец март. Традицията е свързана с древната езическа история от Балканския полуостров, свързана с всички земеделски култове към природата. Някои от най-специфичните черти на първомартенската обредност и особено завързването на усуканите бяла и червена вълнени нишки, са плод на многовековна традиция, която е била присъща за тракийската и елинската античност. Ранните писмени извори, отнасящи се до трако-елинската древност, назовават предците на мартениците ейресионе (от erion – вълна на старогр.) Те представляват клонки, които са накичени с бели и червени вълнени конци. Според византийската енциклопедия Етимологикум магнум (около 1150 г.) ейресионе са украсени не само с червени и бели конци, но и със сушени плодове. Макар и сравнително късна, енциклопедията съдържа сведения от доста по-ранни произведения. Самата ейресионе е носена обичайно на поне един от празниците в чест на Аполон, възнинали по подобие на празниците на Дионисий. Сред най-ранните извори за правене и носене на ейресионе е римският автор Лутаций Плацид, живял по времето на император Теодосий I (379 – 395), който е оставил описание, в което клонче с вплетени червени и бели нишки се носи на празник посветен на богинята Атина Палада. В първомартенските обреди някои изследователи виждат следи от ритуали, свързани с посрещането на древноримската Нова година, настъпвала на 1 март. Те се изпълнявали в чест на бога Марс, на когото е наречен и месец март. Митологична връзка с прабългарите През първата четвърт на миналия век в България, поради влошените отношения с Руската империя, ролята на прабългарите в българската история, започва да се преувеличава за сметка на тази на славяните. В тази връзка, както и поради факта, че няма запазени прабългарски митове и легенди, за масова употреба са популяризирани няколко истории, приписвани на свързани с прабългарите събития. Така през 30-те години се утвърждава мита за появата на мартеницата, който я свързва с хан Аспарух, включително и легендата за „хан Кубрат и снопа пръчки“. За основа е използвано произведението на културолога Николай Райнов „Видения из древна България, сказания за мир и бран“, публикувано за пръв път през 1918 г. Как се прави мартеница Вземате един бял и един червен конец – по възможност вълнен. Завързвате двата конеца един за друг. Молите приятел да държи единия край на конците, вие хващате другия (ако няма кой да помогне, връзвате края за нещо). Опъвате конеца и започвате да пресуквате между пръстите, само в една посока. Въртите конците, докато, като отпуснете малко, не започнат да се увиват един с друг, и то на ситна шарка. Внимателно събирате двата края и отпускате. Ширитът е готов. Вземате един картон с размери 5 на 6 см. Сгъвате го на две. Започвате да увивате бялата или червената прежда около него, така че от единия край да е сгънатото, от другия не. Увивате колкото пъти искате. Колкото са повече обиколките, толкова по-дебела е Пенда. Накрая режете конеца. Прекарвате пресукания конец през сгънатата част на картона. Режете с ножица увитите конци на мястото, където не е сгънат картонът. Така се получават ресничките. Издърпвате внимателно картона и връзвате двата края на ширита. След това с друг конец или с част, отрязана от ширита, връзвате по-надолу, за да оформите глава. Така последователно може да оформите ръце, крака и Пенда или Пижо е готов. Интересни факти По повод Баба Марта на 1 март 2011 г., чрез приложението си Google Doodle, логото на търсачката Google е изписано с преплетени бели и червени конци и е разкрасено с червен и бял пискюл. Вижте също Мърцишор Баба Марта Бележки Външни препратки Мартеницата в Румъния Да носим ли мартеници? , отговор на свещеник на въпрос в Православие.БГ Баба Марта, традиционен български обичай (на английски език) Баба Марта, Мартеници – Регионален бургаски музей Легенда за мартеницата. „Проект Мартеница“ в чужбина. Българско народно творчество Български обичаи Културно наследство Шедьоври на световното наследство в България


text: Баба Марта е митично създание в българския фолклор. В народните вярвания, представени в пословици и приказки, името ѝ е свързано с името на месец март. Една от трите персонификации на календарни месеци в българските митични представи, наред с Голям Сечко и Малък Сечко – януари и февруари, представяни като братя с лют характер. Баба Марта се смята за тяхна сестра – ту усмихната и добронамерена, ту непредвидимо люта. С Баба Марта и месец март се свързват много обичаи и празници, посветени на идващата пролет. През целия месец се извършват обреди за гонене на змии и гущери, както и гадания, свързани с някои прелетни птици. Най-известният обичай, свързан с нея, е закичването на хора и млади животни с мартеница (в изначалния вариант – усукани бяла и червена нишка) на 1 март – денят на пристигането на Баба Марта. Легенда, възникнала през 30-те години на 20 век, свързва появата на мартеницата с прабългарите. Приказки за Баба Марта Във фолклора Баба Марта е представена като сестра или като жена на Голям Сечко (януари) и Малък Сечко (февруари). Тя винаги е недоволна от тях – или са ѝ изпили виното (ако са ѝ братя), или че са свършили някоя голяма пакост. Старицата (невестата) им се гневи, вследствие на което времето се разваля. Според една разпространена приказка, една старица козарка извела стадото си в планината през последните мартенски дни, мислейки че Баба Марта ще я дари с хубаво време, понеже и тя е стара като нея. Баба Марта се разсърдила, поискала няколко дни назаем от брат си Февруари, и ги получила. Тези дни се наричат в народната традиция „заемни дни“, „заемници“, „броени дни“. Марта пуснала силни снегове и виелици, които замразили козарката и стадото ѝ в планината. Замразените се превърнали в купчина камъни, от които потекла лековита вода. Празници на Баба Марта На празниците ѝ се извършват обредни действия, за които се вярва, че предизвикват нейното благоразположение. Участниците в празниците ѝ са жени, моми и деца. Смята се, че тя не обича старите жени, и те не трябва в никакъв случай да предизвикват гнева ѝ. Баба Марта се почита на 1 март, на 9 март (Младенци) и на 25 март (Благовец). Празниците са свързани с посрещането на пролетта. Пърлене на Баба Марта Българският празник „Пърлене на Баба Марта“ се празнува в края на зимата, последната събота и неделя от месец февруари. По този начин се слага край на зимата и хората се приготвят за настъпващата пролет. 1 март Празникът на Баба Марта в българските традиции е символ на пролетта и носи пожелание за здраве и плодородие в началото на новия цикъл в природата и се предполага, че е оформен въз основа на древна обредност, свързана с езическите земеделски култове към природата, характерни за Балканския полуостров - тези на тракийските (и въобще - палеобалканските) и елинските обичаи. Обичаят за връзване на мартеница (усукани бяла и червена вълнени нишки) е познат в: България - мартеници се връзват на всички хора, включително и на мъжете, а също - на млади животни и дървета. Румъния - мартеници се връзват на ръцете само на жените и малките деца, а мъжете могат да носят мартеница само на скришно място, например в обувка. Молдова - сходно с обичаите в Румъния. Албания Гърция - мартеници се връзват само на ръцете на децата. Северна Македония - сходно с обичаите в България. Сърбия - практикувано главно от хората, с български етнически произход. Най-възрастната жена трябва да почисти основно къщата преди изгрев слънце, да изнесе и простре навън червена тъкан – покривка, постелка, пояс или престилка. Смята се, че това ще зарадва Баба Марта, и ще предизвика благосклонността ѝ към къщата и обитателите й. На децата, момите и младите булки се връзват усукани бял и червен вълнен конец – мартеница – най-често на ръката; също така мартеници се поставят и на мъжете и възрастните хора. Младите непременно трябва да излязат навън „да ги види Баба Марта и да се зарадва“, а старите жени не трябва да излизат навън, защото „ще разгневят Баба Марта“. Понякога на малките деца връзват мартеничка докато спят и им казват, че била Баба Марта. В този ден на много места се гонят змии и гущери, като се палят огньове, обикаля се двора с дрънкане на метални предмети и изричане на наричания. Според традицията, мартеница се носи до долитането на щъркелите (или до виждането на тяхно гнездо), което се отъждествява с идването на пролетта. Тогава се сваля и се връзва на цъфнало плодно дърво, за да даде много плодове. В случай, че овошките са вече прецъфтели, обичаят повелява мартеницата да се скрие под скала или голям камък, за да отиде магическата ѝ сила в земята и в природата. История на обичая Ритуалното използване на червени или бяло-червени тъкани, ленти, конци, възли или пискюли е засвидетелствано на Балканите, в Мала Азия, Египет и Близкия Изток от античността. В древността червеният цвят е означавал Богинята (раждането и смъртта), а белият – нейният Син (Слънцето, отвъдния живот, вечността). Традицията се спазва до днес в Румъния, Молдова, Северна Македония, част от Гърция, България, Сърбия, Албания, а също и в една част от днешна Украйна. Осъвременената традиция на 1 март Всяка година на 1 март българите масово си подаряват едни-на други мартеници (мартенки, байници) – преплетени конци, най-често червени и бели, но се срещат в зелени и сини тоналности и с най-различна форма – за здраве и щастие. Българите слагат мартеници на дрехите или китките си и си пожелават здраве и щастие с думите „Честита Баба Марта“. Първи март се смята за ден на името Марта. Погрешно често към тази дата се добавя и имен ден за името Мартин - официалният празник според Светия синод е 14 април по повод честването на св. Мартин (римски папа, инициатор на Латеранския събор от 649 г.). Комерсиализация на празника Празникът е силно комерсиализиран. От средата на февруари (а дори и от по-рано) започва повсеместна продажба на мартеници, най-вече на оживени публични места, особено интензивна в големите градове. Въпреки че съществува и местно производство, даващо възможност за по-богат избор, традицията на ръчно изплитане на мартеници се измества от изнесено производство в Китай, от което се възползват повечето търговци, с цел реализиране на по-високи печалби, тъй като вносните оттам мартеници, освен че са готови, което спестява труда по изработването им, са и до няколко пъти по-евтини от останалите на пазара, както на едро, така и на дребно. Сред богатото разнообразие на различни видове мартеници се забелязват и кичозни и видимо нетрадиционни модели, като тези с образите на известни попфолк-изпълнители, на спортисти, на приказни и анимационни герои. 25 март (Благовец) В народната традиция празникът е свързан с поверия и практики относно змиите, кукувиците и мечките, за които се вярва че пристигат или се събуждат от зимен сън и излизат от дупките си точно на този ден. Баба Марта е считана за тяхна господарка. В Северна България се извършват обреди, почитащи змията – стопанин на дома – оставя ѝ се храна на прага на къщата. Главата на змия, убита на Благовец, се смята за лековита (самото ловене/убиване на змии и боравенето с труповете им същевременно може да се окаже много вредно и даже фатално за извършителя си, дори и когато те не са отровни). В цяла България са известни ритуали за гонене на змиите и гущерите. Помитат се дворовете, и сметта се запалва. Децата прескачат огньовете за здраве. На някои места се обикаля къщата със запален парцал. Жените и децата дрънкат с маши и ръжени по големи метални съдове и произнасят магически формули от рода на „Бягайте змии и гущери, Благовец ще ви затисне (Благовец ви гони)!“ Смята се, че на Благовец идват прелетните птици. Специално се очаква кукане на кукувица, като по броя на кукането се гадае за продължителността на живота. Хората се стараят да носят със себе си пари и хляб, за да бъдат сити и имотни, ако ги закука кукувица. С кукането на кукувицата се вярва, че идват и самодивите. Младите моми не излизат рано сутрин, за да не срещнат самодива. Литература Българска народна митология. Енциклопедичен речник. Съст. Анани Стойнев. Изд. гр. „7М+Логис“, София, 1994 Източници Български обичаи


text: Уики () представлява уебсайт, свързан с база знания, който ползва мрежова технология за създаване и организиране на свързани помежду си уеб страници, всяка от които може да бъде посетена и редактирана от потребителите по всяко време, като историята и всички версии на страниците се запазват. За оформлението се използват команди, които са по-интуитивни и по-лесни от съответния маркиращ език на HTML. Сбирка от такива страници също се нарича уики или, по-рядко (и не съвсем правилно), Уики или УикиУикиУеб (транслитерация от WikiWikiWeb). Понятието „уики“ (на хавайски: бързо) и първоначалната програмна реализация са създадени от Уорд Кънингам в неговия проект WikiWikiWeb през 1995 година. Честото използване на двойния вариант УикиУики идва от там, че в хавайския език редупликацията (повторението) се използва за усилване на значението на думата. Въпреки това, Уики (с главна буква) и Уики Уики Уеб се използват правилно само при назоваване на първоначалното уики-пространство, основано от Уорд Кънингам. Съществуват много различни системи за организация на съдържание на принципа уики. Подробен списък на различни такива програми може да се намери на Уики Уики Уеб. Концепция В книгата „Пътят на уики“ (The Wiki Way: Quick Collaboration on the Web) (2001) Кънингам и съавторът му Бо Лойф описват концепцията така: Уики предлага възможност на всички потребители да редактират произволна страница от събраните на уеб сайта и да създават нови страници само с помощта на обикновен браузър, без да са необходими разширения Уики поддържа връзки между отделните страници за сметка на почти интуитивно създаване на препратки с отчитане на това дали дадена страница съществува, или не Уики не е старателно изготвен уебсайт за случайни посетители. Напротив, при уики стремежът е да се привлекат посетители към процес на непрекъснато съзидателно сътрудничество, с което изгледът на сайта се променя непрекъснато Известни уики Уикипедия, е най-голямото и най-известно уики. Тя е свободна многоезична електронна енциклопедия с милиони страници, поддържана от фондация Уикимедия. Съществуват много други уебсайтове на фондацията, като например „Уикикниги“ – сайт за свободни учебници и „Уикиновини“ – за новини. Софтуерната система на Уикипедия се нарича МедияУики и се разработва и разпространява свободно при условията на обществения лиценз на ГНУ. Но уики сайтовете в интернет съвсем не се изчерпват с Уикипедия: към 21 ноември 2017 на сайта Wikiindex са записани 21 384 различни уикита на 271 езика. Бележки Вижте също Уикипедия:Редактиране на страници World Wide Web Хипертекст