text: Ракът на маточната шийка е болестно състояние, което засяга шийката на матката. В повечето случаи този рак се причинява от вирус, наречен човешки папилома вирус (human papillomavirus, HPV). Този вид рак може да бъде предотвратен чрез профилактика и лекуван в ранните стадии. Диагноза От цитонамазката може да се предположи, макар и с голяма вероятност, наличието на неопластичен процес – т.е. тя е само ориентировъчен метод. Когато от цитонамазката се предполага карцином (резултати от теста PAP-II или PAP-IV), задължително се прави биопсия със сепарирано абразио. В зависимост от отговора на патолога последващото поведение е различно. При тежкостепенна дисплазия или карцинома ин ситу се прави конизацио – в операционната се изрязва конус от маточната шийка, което е един вид биопсия. Последвалото изследване на конуса от патолога ще реши дали терапията да спре на този етап. При микроинвазивен или инвазивен карцином се прави радикална хистеректомия – отстраняват се матката с аднексите и се прави обширна лимфна дисекция. Отново изследването се извършва от патолог и пак отговорът на патолога определя стадия и по-нататъшното поведение. Стадии Стадиите са: карцином ин ситу ракът е локализиран само в шийката. ракът напуска цервикса, но не се ангажира тазовата стена или долната третина на влагалището. ракът ангажира тазовата стена и долната третина на влагалището, ракът излиза от таза и засяга лигавиците на дебелото черво или пикочния мехур, в този стадий са налице и далечни метастази. След констатиране на рак пациентът задължително се представя от лекуващия лекар и патолога на онкологичен комитет с присъствието на онколог и с протокол се определя по-нататъшното лечение. Профилактика Ваксинация Gardazil е ваксина против HPV видове 6, 11, 16 & 18, която е с 98% ефективност. Cervarix е ваксина с 92% ефективност против HPV 16 и 18 за период от четири години. Заедно HPV видовете 16 и 18 причиняват около 70% от рака на маточната шийка. HPV видове 6 и 11 причиняват около 90% от гениталните брадавици. Ваксините против HPV са предназначени за момичета и жени между 9 и 26 години, защото ваксината работи, ако е приложена преди инфекцията, т.е. целта е ваксинацията да се извършва преди началото на половия живот. Установено е, че ваксините са ефективни за период от 4 до 6 години. Смята се, че може да се ефективни и за по-дълъг период, въпреки че този период и необходимостта от допълнителна реваксинация са неустановени. Обсъжда се вероятността за ваксиниране на мъжете за предпазване от генитални брадавици, рак на ануса, както и за прекъсване пренасянето на вируса към жените. Презервативи Презервативите осигуряват известна защита против рака на маточната шийка. Данните за ефективността на презервативите са нееднозначни, но те могат да предпазят от генитални брадавици и фактори спомагащи за рака на маточната шийка. Презервативите също осигуряват защита против различните полово преносими болести, в това число HIV и Хламидия, които увеличават вероятността от развитие на рак на маточната шийка. Презервативите могат да бъдат полезни в предотвратяването на предракови промени в маточната шийка. Контактът със сперма увеличава риска от предракови промени (CIN 3) и употребата на презервативи спомага за намаляване на тези промени и за изчистване на HPV. Някои проучвания сочат, че простагландина в спермата може да подхрани растежа маточните тумори и че засегнатите жени може да имат полза от употребата на презервативи. Тютюнопушене Канцерогените в тютюна увеличават риска от много ракови състояния, в това число рака на маточната шийка. Жените пушачи увеличават повече от два пъти, в сравнение с непушачите, вероятността за развиване на рак на маточната шийка. Хранене Увеличената консумация на зеленчуци се свързва с 54% по-нисък риск на устойчивостта на HPV. ПАП тест Профилактиката се състои в това веднъж на две години или ежегодно осъществяване на профилактичен гинекологичен преглед – ПАП тест – с вземане на цитонамазка – задължително с четчица (ако това условие не е изпълнено профилактиката се компрометира), а не с тампон за микробиологично изследване или с пръста на ръкавицата. Цитонамазката се изследва от патолог и той е който може да постави диагнозата рак. Източници Външни препратки Национална кампания срещу рака на маточната шийка Рак на шийката на матката в puls.bg Национално сдружение за профилактика на рака на шийката на матката Онкологични заболявания Акушерство и гинекология


source: wikipedia

text: Ракът на кожата (кожен карцином) е злокачествен тумор на кожата. Има три основни разновидности на кожния карцином: базалноклетъчен (базоцелуларен); плоскоклетъчен (сквамозен); карцином от кожните придатъци (мастни жлези, потни жлези и космени фоликули). Съществуват множество други злокачествени образувания на кожата, които обаче не се определят като рак – меланома, различни видове саркоми и някои видове лимфоми. Според учените около 1/3 от всички видове рак представляват рак на кожата, но една голяма част от тях (около 90% от кожния рак) може да бъдат излекувана при навременно диагностициране. Учени от университета в Куинсленд провели изследване, което доказва, че хората с по-силно окосмяване, особено по лицето (като брада и мустаци) редуцира неблагоприятното въздействие на слънчевите лъчи върху лицето с до 30% и съответно намалява риска от онкологично заболяване по кожата. Фактори Основният фактор за развитие на рак на кожата е продължителното излагане на интензивно слънчево излъчване и произтичащата от това опасна ултравиолетова радиация. Той се проявява по-често при хора със светъл цвят на кожата. Към кожен карцином предразполагат голям брой други фактори – карциногени (например катрани), хронични кожни язви, тежки изгаряния, арсенови съединения, тютюнопушене и др. Хората с ксеродерма много често развиват рак на кожата. Симптоми Симптоми на кожния карцином са обезцветявания на кожата, поява на язви и други промени, които не заздравяват, раздразнен или зачервен участък от кожата, които дълго време не изчезва, петно, което променя размерите си, възелче с гладка повърхност, което варира по цвят Базалноклетъчният карцином често представлява приповдигната, гладка, обезцветена подутина. Понякога в тумора може да проличат и малки кръвоносни съдове. Много често в центъра на образуванието възникват дребни кръвоизливи и съсиреци. Плоскоклетъчният кожен карцином се проявява като ясно ограничени червени петна по кожата. При по-напредналите форми се появяват твърди подутини, с различна степен на кератинизация. Ако не се открие и лекува навреме може да се развие в голяма туморна маса. Плоскоклетъчният карцином е агресивен и опасен тумор, който дава близки и далечни метастази (разсейки). Близките метастази възникват в лимфните възли, а далечните – в отдалечени вътрешни органи, включително и в мозъка. Те стават непосредствена причина за смъртта. Базоцелуларният карцином е локално (местно) агресивен и не дава метастази, но ако не се лекува той може да премине в базосквамозен. Последният има биологичните характеристики на плоскоклетъчния карцином. Лечение Целта на лечението на рака на кожата е пълното отстраняване на рака чрез хирургически методи, прилагани от пластични хирурзи или дерматолози. Ракът се отстранява като се премахва цялата площ с ракови клетки. Ако площта е по-голяма се правят кожни присадки. Раковите заболявания на кожата могат да се лекуват и чрез: криотерапия – замразяване електродисекция – обгаряне на тъкан с електричество или химично вещество лъчетерапия локална или системна химиотерапия Профилактика и превенция Ако кожният рак бъде диагностициран рано в голяма част от случаите той е обратим. Проучванията показват, че над 50% от хората в глобален план никога не са посещавали специалист, дерматолог, за изясняване произхода и вида на бенките си. Някои от методите за профилактика от рак на кожата вклюват: Намалено излагане на вредните UV лъчи Използване на слънцезащитни лосиони и кремове Профилактични прегледи при дерматолог Самонаблюдение за появата на нови бенки, петна, зачервявания по кожата Наблюдение на появилите се бенки по метода „ABCDE“ – асиметрия, граници, цвят, диаметър, еволюция Източници Вижте също Онкология Онкологични заболявания


text: Холестеролът (наричан някога холестерин) (от старогръцкото холе – „жлъчка“, и стереос – „твърд“; последвано от наставката ол за алкохол) е стерол и липид, съдържащ се в клетъчните мембрани на всички тъкани на човешкото тяло и транспортиран в кръвната плазма на всички животни. Минимални количества холестерол се съдържат и в мембраните при растенията. Холестеролът е бяло мазно вещество, неразтворимо във вода и разтворимо в повечето органични разтворители. Промишлено холестеролът се получава от говежди гръбначен мозък или от ланолин. Това вещество е идентифицирано за пръв път в жлъчни камъни през 1769 година от французина Франсоа дьо ла Сал. Тъй като той не публикува труда си, друг французин, Мишел Йожен Шеврьол, му дава името. Мишел Шеврьол (1786 – 1889) е роден в семейство на хирурзи и става един от най-известните и изтъкнати учени на 19 век. Като професор по химия в Париж, Шеврьол прави задълбочени изследвания на сапуна. В резултат на проучванията му се раждат много научни статии, които водят началото си от 1813 година, а кулминацията им е забележителният му труд върху животинските мазнини „Изследвания върху мазнините с животински произход“, публикуван през 1823 година. В тази публикация за първи път се появява думата холестерол. Химична структура и наименование Молекулната маса на холестерола е 386,65. Неговото наименование по номенклатурата на IUPAC e: (3S, 8S, 9S, 10R, 13R, 14S, 17R) – 10, 13 – диметил – 17 – [(2R) – 6 – метилхептан – 2 – ил] – 2, 3, 4, 7, 8, 9, 11, 12, 14, 15, 16, 17 – додекахидро – 1H – циклопентафенантрен – 3 – ол. В основата на въглеродния му скелет стои циклопентанперхидрофенантреновото ядро. Биологични функции на холестерола Холестеролът е нормална съставна част на всички клетъчни мембрани в човешкия и животинския организъм. Той е необходим за синтеза на: хормоните на кората на надбъбречната жлеза – кортизон, кортикостерон, алдостерон мъжките полови хормони – тестостерон, андростерон женските полови хормони – естрон, естриол, естрадиол, прогестерон витамин D жлъчните киселини и още десетки метаболитно активни вещества, жизнено необходими за нормалната обмяна. Метаболизъм на холестерола в човешкия организъм Човешкият организъм може да си синтезира до 80% от холестерола, който му е необходим. Нормалната синтеза е около 10 mg холестерол дневно за 1 kg телесна маса. Новосинтезираният холестерол, както и приетият с храната, постъпват в черния дроб. Там холестеролът се свързва със специални транспортни белтъци в липопротеидни комплекси с ниска плътност (Low Density Lipoproteins – Cholesterol, LDL-C, наричан от неспециалистите „лош холестерол“). LDL-C разнасят холестерола до всички клетки и тъкани на човешкото тяло – те много се нуждаят от него. При някои обменни нарушения холестеролът от LDL-C не може да се усвои от клетките или се освобождава от липопротеидния комплекс твърде рано. Тогава холестеролът се отлага по стените на кръвоносните съдове, където образува печално известните атеросклеротични плаки. В началните стадии тези натрупвания са обратими. В кръвта има специална белтъчна защитна система, която свързва натрупания по стените на кръвоносните съдове холестерол в липопротеиди с висока плътност (High Density Lipoproteins – Cholesterol, HDL-C). HDL-C отнася холестерола обратно в черния дроб. Неспециалистите наричат HDL-C „добър холестерол“, но това название е твърде условно. HDL-C се образува само при излишно високи нива на свободен холестерол в кръвта или по стените на кръвоносните съдове. Трайното повишаване на нивото на холестерола в кръвта се нарича хиперхолестеролемия. Това е болестно състояние от групата на дислипидемиите. Важно е да се разбира, че здравият организъм може да изхвърли излишните количества холестерол, приет с храната. Холестеролът, сам по себе си, не може да предизвика заболяване. Хиперхолестеролемията не е болест, а признак на някои болести на обмяната на веществата. Нормални стойности на холестерола Нормалното съдържание на общ холестерол в човешката кръв е около 3,36 – 7,76 mmol/L (около 1,3 – 3 g/L). Здрав възрастен човек има около 5 литра кръв и 6,5 – 15 грама холестерол в нея. В целия човешки организъм се съдържат около 250 грама холестерол. Когато съотношението , холестеролът не може да се отложи по стените на кръвоносните съдове. Хранене и холестерол Холестеролът се съдържа основно в хранителните продукти от животински произход. Препоръчителният прием на холестерол с храната е до 300 mg (0,3 g) дневно. Хидрогенираните мазнини съдържат високи нива наситени и транс-мастни киселини. Наситените мастни киселини увеличават размерите и намаляват плътността на LDL-C, което значително повишава риска от освобождаване на холестерола в кръвоносните съдове. Транс-мастните киселини блокират мембранните клетъчни рецептори за LDL-C, възпрепятстват неговото влизане в клетките и значително повишават риска за отлагане на холестерол по стените на кръвоносните съдове. Доказано е, че транс-мастните киселини значително повишават риска от възникване на сърдечно-съдови заболявания, злокачествени новообразувания и диабет тип II. Източници Стероиди Стероли


text: Европейският пъдпъдък (Coturnix coturnix) е дребна прелетна полска птица от семейство Фазанови. Обикновено европейските пъдпъдъци са смятани за ценен ловен обект. Пъдпъдъкът е единственият прелетен вид от срещащите се в България кокошоподобни птици. Физически характеристики Пъдпъдъкът е най-малкият представител на разред Кокошоподобни. Има слабо изразен полов диморфизъм. Дължината му варира от 18 до 20 cm, размахът на крилата е 32 – 35 cm, а масата – 100 – 150 g. Женските птици не се отличават от мъжките по размери. Пъдпъдъкът има охрена окраска на оперението, с тъмни и светли петна. Коремната страна е по-светла, обикновено кремава, а гърдите са охрени. Подбрадието и гърлото на мъжкия са черно-кафяви, а на женската – белезникави до бели. Над очите и по средата на темето преминават три жълтеникави ивици, които стигат до тила. Опашката е къса. Младите птици приличат на женските, но са малко по-светли. В полет пъдпъдъкът може да бъде сгрешен с ливадния дърдавец. Пъдпъдъкът обаче има по-масивно и късо тяло. Краката му са къси и не се подават зад опашката. Излита с характерен звук, лети бързо, праволинейно и с много чести махания. Ливадният дърдавец има по-удължено тяло и по-дълги крака, които в полет винаги се подават зад опашката. Излита почти безшумно, лети по-бавно, с по-редки махания, а полетът му не е праволинеен. Разпространение Пъдпъдъкът е разпространен в Европа до 65° северна ширина, Азия, Северна и Южна Америка и остров Мадагаскар. Той е прелетен вид. Зимува в северните области на Субсахарска Африка, Арабския полуостров, Индия, Япония, Южен Китай, полуостров Индокитай и Мианмар. В България долита през април и отлита през септември-октомври. Пъдпъдъците от най-северните райони прелитат поединично, а тези от по-южните се струпват на големи ята, често наброяващи хиляди птици, след което отлитат на юг. Най-голямо струпване се наблюдава в района на Крим. Преди отлитането гнездилите в България пъдпъдъци започват да се събират на ята в сравнително постоянни райони, а по-късно в България пристигат тези, които са гнездили на север, наричани пасажни пъдпъдъци. Начин на живот и хранене Пъдпъдъкът обитава ниви, заети със зърнени и други култури – люцерна, картофи, лен и други, ливади, зеленчукови градини, склонове, обрасли с трева. През горещите летни дни предпочита планинските пасища. и през летните месеци, при продължителни засушавания, съчетани с високи температури, мигрира в райони с по-голяма надморска височина. При подходящи условия може да се срещне до 2000 m над морското равнище. Пъдпъдъкът е наземна птица и рядко се вдига в полет. При опасност в повечето случаи се притиска към земята, докато тя отмине. Защитната му окраска го прави трудно забележим дори и сред ниските стъбла на стърнищата. Мъжките и женските живеят самостоятелно. Птицата е активна през деня, но се храни най-интензивно в сутрешните часове и късно следобед. През горещата част от деня почива, скрита във високата растителност. Храната на пъдпъдъка е разнообразна. През гнездовия период и в менюто на младите птици преобладава животинската храна, а през есента основната храна се състои от семената на културни и плевелни растения. Яде семена на треви, плевели, житни растения. Лови и безгръбначни животни, главно от земята – бръмбари, скакалци, дървеници, мравки, паяци, червеи и мекотели. През пролетта мъжките и женските долитат в България заедно, но през есента първите прелетни ята се състоят от 90% мъжки птици. В следващите ята женските постепенно се увеличават и накрая стават преобладаващи. Тогава в ятата започват да се появяват и младите, вече израснали птици от двата пола. В края на масовия прелет отлитат и по-неподготвените млади птици, които не са успели да натрупат достатъчно маса. Късно излюпените пъдпъдъци остават в България до късна есен. По време на прелета пъдпъдъкът използва благоприятните въздушни течения, а големите водни пространства прелита покрай бреговете или на най-тесните места. Ако времето е благоприятно, пъдпъдъците от Крим могат да прелетят Черно море. Наесен, преди да отлети, силно затлъстява и тогава тежи до 150 g. Гнезди в тревисти местности. Установен е да гнезди на Витоша над х. „Алеко“ на около 1700 m н.в.Формирането на прелетните ята в България започва още през август. Размножаване Пъдпъдъкът има много висок размножителен потенциал. Половата зрялост настъпва на 2-3-месечна възраст. През лятото в България гнездят и млади пъдпъдъци, излюпени през април в Африка. През август младите мъжки, излюпени в България, също се включват в размножаването. Пъдпъдъкът е полигамна птица и не образува брачни двойки. Няколко дни след долитането и заемането на своя гнездова територия мъжкият започва да токува. Песента му е много характерна, чува се на голямо разстояние, а звукът е използван за българското наименование на птицата. През май и юни женската прави гнездо в трапчинка сред тревата или посевите и я застила със сухи треви и перца. Снася от 8 до 20 светлокафяви крушовидни яйца, изпъстрени с многобройни тъмнокафяви петна и точки. Те са относително дребни, като дължината им достига 29 – 33 mm. Мъти ги между 15 и 20 дни. Лежи упорито върху яйцата и често става жертва на селскостопанските машини при жътва и косене. В България най-голям процент от гнездата са в есенниците и във фуражните култури до първото им окосяване. Малките се излюпват добре развити и след излюпването на последното яйце майката ги отвежда настрани от него. След 2 – 3 седмици започват да летят и са напълно самостоятелни. Малките се хранят интензивно и растат много бързо. Те се излюпват с маса 5 – 5,5 g, на 15 – 16 дни са вече около 40 g, а на 50 дни достигат 100 – 120 g. На около 2 месеца вече са с размерите и теглото на възрастните птици. Ако по време на мътене яйцата бъдат унищожени, женската снася отново. Поради това до края на август могат да се срещнат едновременно както яйца, така и нелетящи малки пъдпъдъци. Обикновено гнезди веднъж годишно, но понякога женската може да снесе и втори и дори трети път яйца. Неприятели Естествените неприятели на пъдпъдъка са порът, невестулката, сивата врана, свраката, дневните грабливи птици и други. По време на прелет заедно с ятата от пъдпъдъци се придвижват цели групи от сокола орко и малкия ястреб. Други неприятели на пъдпъдъка са механизацията и химизацията в селското стопанство. Върху броя на птиците неблагоприятно се отразява и промяната в структурата на селскостопанските площи, както и масовият улов с мрежи по време на прелетите. Поради намаляване на числеността му, той е забранен за обстрел в Германия, Холандия, Белгия, Дания и Австрия. В България е разрешен за лов от 15 август до 30 ноември, като годишният отстрел понякога надхвърля 350 000 птици. Източници Пъдпъдъци


text: Илинденско-Преображенското въстание е въстание в Османската империя, организирано от Вътрешната македоно-одринска революционна организация (ВМОРО). То избухва на 2 август (нов стил) 1903 година в Македония и на 19 август (нов стил) 1903 година в Одринско. Въстанието отбелязва връхна точка в националноосвободителната борба на македонските и тракийските българи. По данни на ВМОРО, заради потушаването на въстанието 30 000 души от засегнатите региони на Османската империя бягат в България. Име на въстанието Въстанието носи имената на двата църковни празника, на които избухват двата основни бунта. В Битолския вилает то избухва на 20 юли (2 август нов стил) – Илинден, а в Одринския – на 6 август (19 август нов стил), Преображение Господне. В северномакедонската, както и понякога в западната, и в българската историография, то се определя също само като Илинденско. Предистория След организираното от Върховния македоно-одрински комитет Горноджумайско въстание напрежението в Македония нараства чувствително. Правителството на Османската империя засилва репресивните мерки, съсредоточава военни и полицейски части, които извършват масови беззакония. Увеличават се стълкновенията между турските въоръжени сили и чети на комитета. В тази обстановка през януари 1903 г. част от членовете на ЦК ВМОРО начело с Иван Гарванов свикват конгрес в Солун, който взема решение да се вдигне повсеместно въстание в Македония и Одринско. На конгреса не присъстват задграничните представители Гоце Делчев и Гьорче Петров. Все пак задграничното представителство на организацията в София след дълги дискусии се присъединява към това решение. Гоце Делчев е против прибързани въоръжени действия, защото познава обстановката и смята, че без българска подкрепа може да се стигне до поражение, но след идването си в Македония се среща със завърналия се от заточение Даме Груев. Двамата решават, че след като решението е взето и разпратено по окръзите, връщане назад не може да има и Делчев се подчинява на общото решение. В навечерието на въстанието, обаче той е убит край село Баница на път за конгреса на Серския революционен окръг. В ръководните среди на организацията няма единно мнение за методите на революционната борба. Самият Гоце Делчев дълго време настоява борбата да се води чрез партизанска война, реализирана чрез постоянни терористични актове, които да не засягат населените места, а да се съсредоточат върху турски военни и пътни обекти. Групата около Гьорче Петров настоява за провеждането на т.нар. перманентна революция, за да не се допусне пълно изтощаване на силите на организацията. Те предлагат действията да се разпрострат във времето и пространството, за да се постигне по-голям териториален и времеви обхват. Членът на ЦК Христо Татарчев се изказва за провеждането на масово и внезапно въстание, като се използват всички сили на организацията и на населението, за да може или да се постигне евентуален успех, или, ако акцията се провали, европейската дипломация да бъде принудена да проведе реформи в Турция. В края на април 1903 година серия от атентати в Солун ускорява избухването на въстанието. Взривени са сградата на „Банк Отоман“, френският кораб „Гвадалкивир“, прекъснато е осветлението на града. Повечето атентатори загиват, след като водят неколкодневни боеве по улиците на града. Европейските държави още от януари 1903 г. се опитват да проведат известни реформи, но вековните им противоречия не допускат особен резултат. Подготовка и повод През май 1903 година Христо Матов изготвя „Общ план на въстанието“, в който се излагат средствата на революционната борба и целите за извоюване. Реорганизират се въстаническите окръзи, приема се тактика за действие на чети, терористи и на мирното население, изясняват се отношенията с малцинствата в Македония, с чужденците и с османските власти, както и други въпроси. На 20 юни 1903 година ЦК на ВМОРО в София изпраща писмо на военния министър Михаил Савов, с което информира него, правителството и княз Фердинанд за приблизителната дата на начало на въстанието и общото състояние на организацията вътре в Македония. В писмото се засяга и въпросът за намеса на българската армия на страната на въстаниците, като се констатира, че това е положително прието от революционерите. Михаил Савов писмено отговаря, че въстанието трябва да бъде отложено за октомври 1903 година или дори за май 1904 година, докогато българската войска да бъде превъоръжена и способна за подобни военни действия, в противен случай не би имала възможност за намеса. Въпреки че революционерите неколкократно са предупредени от представители на Княжество България, че то не може и няма да се намеси в едно такова въстание, те не се отказват от поетия курс. Анастас Лозанчев свидетелства за това: На Смилевския конгрес на Битолския окръг на ВМОРО се решава въстанието да започне в окръга на 20 юли (2 август) Илинден. Началото на бойните действия в Одрински революционен окръг се определя на Конреса на Петрова нива за 6 август (19 август) (Преображение Господне). По-късно Серският окръг решава да се вдигне на 14 септември (27 септември) (Кръстовден). Бойни действия Избухване В определения ден щабът на въстанието в с. Смилево в състав Дамян Груев, Борис Сарафов и Анастас Лозанчев нарежда на въстаническите отряди да започнат бойни действия. Призивът „хиляди пъти по-добре смърт, отколкото скотски живот“ мотивира въстаниците към борба. Боевете в Македония започват на 2 август (нов стил) 1903 г. – Илинден. Масово въстава Битолски революционен окръг (въстанически окръг „Пелистер“) в Битолско, Леринско, Костурско, Охридско, Кичевско. В град Крушево българските въстаници обявяват Крушевска република и канят гърци и власи на обща борба против Османската империя. Равносметката от въстанието в Битолска, Леринска, Костурска, Охридска и Кичевска околии е следната: 19 582 въстаници водят 150 сражения срещу 292 735 турски войници (в пропорция близо 1:15), при обща продължителност на боевете 1146 часа. Загиват или са ранени 747 четници и 3087 турски войници. Революционните окръзи „Кожух“ и „Беласица“ (солунски окръг), „Огражден“ (струмишки окръг) и „Овче поле“ (скопски окръг) действат отделни чети, а населението не въстава по изрично нареждане на организацията. Началото на въстаническите действия в Битолски окръг дава тласък на революционното движение и в Одринска Тракия. Съгласно решенията на Солунския конгрес за обявяване на масово въстание в Странджанския район е свикан конгресът на Петрова нива, който изработва план за действията и избира главен щаб в състав: Михаил Герджиков, Лазар Маджаров и Стамат Икономов. На 18 август (нов стил) бойните действия започват, обявена е Странджанската република. Освободени са Василико (днес Царево), Ахтопол и други по-малки селища в Странджата, а турските части са изтласкани към Малко Търново и Лозенград. Въстанието започва в Серския революционен окръг на 27 септември (нов стил) 1903 г. – Кръстовден. Сражения се водят почти по цялата територия на Серския революционен окръг. В тях заедно участват Яне Сандански, кап. Стоянов, полковник Янков. Борбата сближава бившите противници от ВМОРО и ВМОК и те с обединени сили действат срещу турския аскер. Потушаване Турското правителство хвърля огромни сили за потушаването на въстанието в Македония и Одринска Тракия като изпраща 350-хилядна войска. Въстаниците постепенно изчерпват своите сили. Султанът отчита това и на 6 септември обявява, че кръвопролитията ще бъдат прекратени, ако Великите сили принудят България да се откаже от подкрепата на въстанието. Турция прехвърля отговорността върху софийското правителство. Великите сили, главно Русия и Австро-Унгария, с ноти до българското правителство го принуждават да не се намесва в конфликта. Външните министри на двете империи изработват реформен план. Мюрцщегските реформи (по името на града, където се срещат граф Ламздорф и граф Голуховкин) предвиждат омиротворяване на областта и даване някои права на народностите в империята. На 17 септември щабът на въстанието изпраща молба до български отговорни фактори да обявят война на Турция. При съществуващата международна обстановка България няма нито сили, нито възможност за реална помощ. Всички обществени слоеве в страната независимо от своите различни схващания съчувстват на въстаниците и оказват морална и материална помощ. Освен възпиращите предупреждения на силите българското правителство много добре разбира, че и съседните държави няма да останат безучастни при евентуална намеса. Главната причина за сдържаното поведение си остава икономическата и военната слабост. Това се осъзнава и от ръководителите на организацията. Жертви Въстанието води в Македония и Тракия до 289 сражения на 26 хиляди въстаници срещу 350-хилядна турска войска, на 994 загинали въстаници, 201 опожарени села, 12 440 опепелени къщи, 4694 избити, изклани и живи изгорени мъже, жени и деца от мирното население. 3122 жени и моми са изнасилени от османските чети, а 176 – пленени. 70 835 души са обездомени, а 30 хиляди бягат в България. Жертвите от турска страна са 5325 войници. В Битолски окръг, между 2 август и 23 октомври, стават 150 сражения, в които загиват 746 четници, в Солунско – 38 сражения и 109 убити четници, в Скопско – 15 сражения и 93 убити, а в Одрински революционен окръг 36 сражения, 56 убити четници и стотици мирни жители. На 12 септември 1903 година Генералният щаб на Битолския революционен окръг излиза с окръжно писмо за прекратяване на въстаническите действия и саморазпускане на щаба. Преки последици от въстанието След въстанието Македонският въпрос трайно влиза в полезрението на международната дипломацията. Започват контролирани от европейските държави реформи според Мюрцщегската реформена програма. Въпреки реформите, в България всички разбират, че пътят за разрешаване на статута на Македония минава през война с Турция, подготовката за която започва още през 1904 година. Вътрешната македоно-одринска организация претърпява сериозни поражения: губи значителна част войводи и четници, по места тайните ѝ комитети са разкрити и разбити. Започва преосмисляне на взетите решения за всеобщо въстание. Още преди края на въстанието в Западна Европа са изпратени Борис Сарафов и Михаил Герджиков, за да спечелят благоразположението на обществеността там. Задграничното представителство на ВМОРО издава в средата на 1904 година Мемоар на Вътрешната организация, който цели да осветли причините за избухването на въстанието. Преговорите между ВМОРО и бившите дейци на ВМОК за създаване на общо Благодетелно дружество пропадат и на 16 декември официално се възстановява дейността на Върховния комитет. На Софийски съвещания от януари 1904 година е приета директивата за бъдеща дейност на ВМОРО, диктувана от Яне Сандански и приближените му, и която цели демократизация в организацията. В същия дух за децентрализация протичат Варненският (14 февруари), Струмишкият и Прилепският окръжен конгрес от 1904 година. През март 1904 година група дейци около Борис Сарафов формират Временен комитет, който иззема част от функциите на Задграничното представителство, но се саморазпуска в началото на 1905 година. С тези действия фактически започва разцеплението на ВМОРО. През 1904 година се провеждат преговори на две нива между Османската империя и Княжество България и между Османската империя и ВМОРО. България издейства от Високата порта пълна амнистия на политическите затворници, а ВМОРО участва в изготвянето на проект за реформи в Македония и Одринско. Анализ Илинденско-Преображенското въстание избухва преждевременно, преди да бъде завършена всестранната подготовка на населението. Затова масово въстание избухва само в два революционни окръга. През 1903 г. не съществуват реални възможности за победен изход от въоръжена борба. Османската империя все още притежава огромни човешки, военни и икономически ресурси, които не могат да бъдат пречупени от една балканска държава, а още по-малко от населението на една провинция. Международното положение също не позволява благоприятен изход. Великите сили все още не са готови да пристъпят към решаване на сложния Източен въпрос. Русия е заета в Далечния изток, където назрява въоръжен конфликт с Япония. Австро-Унгария, другата държава с решаващ глас в балканските дела, все още не е завършила юридическото присъединяване към империята на окупираните през 1878 г. Босна и Херцеговина, за да допусне ново преразпределение на политическата карта на полуострова. Балканските държави също много внимателно и ревниво следят борбите на българското население за свобода и са решителни противници на реформи без тяхно участие, тъй като това означава застрашаване на интересите им в района, независимо от това колко обосновани са били те. Въпреки поражението, въстанието събужда европейското обществено мнение. Ето каква равносметка на въстанието дава Христо Силянов, деец на ВМОРО: Чествания През Първата световна война, по случай 15-ата годишнина от Илинденско-Преображенското въстание за тяхната храбра и неустрашима служба през време на революционната епоха и за големите им заслуги за постигане на идеала на българския народ – освобождението на Македония и присъединяването ѝ към България – от името на Негово Величество Царя на българите са наградени долупоменатите войводи и четници: На празника през 1943 година в Битоля, тогава в границите на Царство България, по повод 40-ата годишнина от Илинденското въстание, Анастас Лозанчев заявява: Отразяване в западноевропейския и американския печат Илинденско-Преображенското въстание е отразено в над 8200 статии на западноевропейския и американския печат, в които се споменава хиляди пъти, че е вдигнато от българите в Македония и Южна Тракия, описва се героизма на българските въстаници, изгорените български градове и села, изнасилени български жени и девойки, зверски убити деца и български свещеници, като не се споменава за дори един участник с „македонско“ национално самосъзнание. Литература Елдъров, Светлозар, Т. Петров. Офицерите от Българската армия на Княжество България в Илинденско-Преображенското въстание 1903 година, ВИС, 1988, кн. 4, стр. 137 – 146. Кърджилов, Петър. Светлопис за Илинден. Свидетелства за направени фотографии по време на Илинденското въстание, Издател: Титра, София 2009, ISBN 978-954-92253-2-7 Външни препратки Сборник „Илинден 1903 – 1921. Сборник в памет на големото македонско възстание“, София, 1921 година Сборник „Илинден 1903 – 1922. Сборник в памет на големото македонско възстание“, София, 1922 година Сборник „Илинден 1903 – 1924. Сборник в памет на големото македонско възстание“, София, 1924 година Сборник „Илинден 1903 – 1925. Сборник в памет на големото македонско възстание“, София, 1925 година Сборник „Илинден 1903 – 1926. Сборник в памет на големото македонско възстание“, София, 1926 година Сборник „Илинден 1903 – 1927. Сборник в памет на големото македонско възстание“, София, 1927 година Сборник „Илинден 1903 – 1929. Сборник в памет на големото македонско възстание“, София, 1929 година Сборник „Илинден 1903 – 1953“, Published by Macedonian Tribune, Indianapolis, Ind., USA, 1953 г. Лазар Палчев от с. Косинец, Костурско, Егейска Македония – „Спомени за Илинденското възстание; Из революционното минало на Македония“, Published by Macedonian Tribune, Indianapolis, Ind., USA, 1952 г. „20 юли 1903 година“, статия от Ангел Узунов публикувана във в-к „Илиндень“, год. VI, София, 2.VIII.1926 г. Илинденското въстание в Костурско – Спомени на Манол Кочов и Наум Масалинков Божидар Димитров: Скопие краде миналото ни. Агресията срещу българското културно наследство край Вардар продължава, standartnews.com, 30 юли 2006 Родопа през Илинденско-Преображенското въстание – Спомени на Христо Ив. Караманджуков Илинденско-Преображенско въстание в Тракия на страницата на Съюза на тракийските дружества в България „Илинден – символ на българската духовна мощ“, публикувано във в-к „Илинденски лист“, София, 2 август 1936 г. Коста Христов Попето от с. Смоквица, Гевгелийско, Вардарска Македония – „Уверение до г-жа Наста Павлова – народна певица (Спомен от Илинденското въстание)“, София, 1941 година "Годишнината на Илинденското въстание в Скопйе", брой 404, Скопйе, 1917 година Бележки 1903 година в Османската империя


text: Просто число е естествено число, по-голямо от 1, което има точно два естествени делителя – 1 и самото себе си. Например 5 е просто, защото се дели без остатък единствено на 1 и 5, докато 6 не е, защото се дели без остатък освен на 1 и 6 и на 2 и 3. Естествените числа, по-големи от едно, които не са прости, се наричат съставни. Числата нула и едно не са нито прости, нито съставни. Простите числа са един от основните обекти, които се изучават от теорията на числата. Първите няколко прости числа са: 2, 3, 5, 7, 11, 13, 17, 19, 23, 29, 31, 37, 41, 43, 47, 53, 59, 61, 67, 71, 73, 79, 83, 89, 97, 101, 103, 107, 109, 113, 127, 131 ... Самото изчисление на прости числа не е трудно, като е възможно да се използва съвременното програмиране за създаване на програми за изчисляване на прости числа. Множеството на простите числа понякога се означава с P или P. Тъй като 2 е единственото четно просто число, терминът нечетни прости числа се използва за означаване на всички прости числа освен 2. Представяне на естествените числа като произведение на прости множители Основната теорема на аритметиката гласи, че всяко цяло число, по-голямо от 1, може да се представи по единствен начин (с точност до реда на множителите) като произведение на прости числа. Например като всяко друго разлагане на 23244 ще бъде идентично на горното с изключение на реда на множителите. Вижте алгоритъм за разлагане на прости множители за повече подробности относно това, как на практика се разлагат големи естествени числа. Важността на тази теорема е една от причините, поради които 1 се изключва от множеството на простите числа. Ако приемем 1 за просто, теоремата ще изисква допълнителни уточнения. Колко са простите числа? Има безкрайно много прости числа. Най-старото известно доказателство на този факт е дадено от гръцкия математик Евклид в книгата му Елементи. Твърдението на Евклид е "броят на простите числа е по-голям от всяко отнапред зададено [крайно] число", и неговото доказателство по същество е следното: Да допуснем, че множеството на простите числа е крайно и има m на брой елемента. Да умножим всички m прости числа и към резултата да добавим едно. Тъй като полученото число е по-голямо от всяко просто, то не принадлежи на горното множество. Освен това то не се дели на нито едно от крайния брой прости, защото ако го разделим с частно и остатък на някое от тях, ще получим остатък едно, а едно не се дели на никое просто число. Следователно то трябва или да е просто, или да се дели на някое просто число, което не принадлежи на горното множество. И в двата случая получаваме, че броят на всички прости числа трябва да бъде поне m+1, което е в противоречие с първоначалното допускане. Това означава, че допускането ни не е вярно, тоест има безбройно много прости числа. Други математици са представяли свои собствени доказателства. Едно от тях (принадлежащо на Ойлер) показва, че сумата от реципрочните на всички прости числа клони към безкрайност. Доказателството на Кумер е особено елегантно, а това на Фурстенберг използва обща топология. Въпреки че има безбройно много прости, възникват други въпроси относно броя им – например „Колко приблизително са простите числа, по-малки от 100 000“ или „Каква е вероятността произволно стоцифрено число да е просто?“ Отговорът на тези и други въпроси се дава от закона за разпределение на простите числа, (Съвременните компютри позволяват сравнително бързо да се отговори точно на първия въпрос; отговорът е 9592, като най-голямото просто е 99991.) Намиране на прости числа Решетото на Ератостен е прост начин, а решетото на Аткин е бърз начин да се намери списъкът на всички прости числа, по-малки от някое отнапред зададено число. На практика обаче по-често се налага да се провери дали дадено число е просто, отколкото да се намери списък с прости числа. Често дори е достатъчно да се знае отговорът на горния въпрос с достатъчно голяма вероятност. Възможно е бързо да се провери дали дадено голямо число (например до хиляда цифри) е просто, използвайки вероятностни тестове. Един начин за установяване дали едно число е просто е, като се провери дали се дели на някое от простите числа, по-малки от квадратния му корен. Ако не се дели на нито едно от тях, то е просто. Това е най-елементарният известен тест, но той не е практичен за големи числа, тъй като броят на възможните делители нараства експоненциално, когато броят на цифрите на числото се увеличава. През 2002 година индийски учени от IIT Kanpur откриват нов детерминистичен алгоритъм, който проверява дали дадено число N е просто, като времето, необходимо за изчисление, е полиномиална функция на броя на цифрите на N. Някои свойства на простите числа Ако p е просто и p дели произведението ab, където a и b са цели, то p дели a или p дели b. Това твърдение е доказано от Евклид и е известно като лема на Евклид. Използва се за някои от доказателствата на единствеността на разлагане на прости множители. Забележка: В сила е нещо повече. Нека за едно естествено число p>1 и за всеки две цели числа a и b е вярно, че ако p дели произведението ab, то p дели a или p дели b. В някои изложения на елементарната аритметика това свойство се използва за дефиниция на понятието просто число, а фактът, че простите числа имат точно два делителя, се доказва впоследствие. Ако p е просто и a е произволно цяло число, то ap − a се дели на p (малка теорема на Ферма). Едно цяло p > 1 е просто тогава и само тогава, когато факториелът (p – 1)! + 1 се дели на p (теорема на Уилсън). Обратно, едно цяло n > 4 е съставно тогава и само тогава, когато (n – 1)! се дели на n. Ако n е положително цяло число, по-голямо от 1, то винаги има просто число p, за което n < p < 2n (постулат на Бертран). Сумата от реципрочните на всички прости е разходящ ред. (доказателство). По-точно, ако със S(x) означим сумата от реципрочните на всички прости числа p, за които p ≤ x, то S(x) = Θ(ln ln x) за x → ∞. За всяко просто число p > 2, съществува естествено число n такова, че p = 4n ± 1. За всяко просто число p > 3, съществува естествено число n такова, че p = 6n ± 1. Във всяка аритметична прогресия a, a + q, a + 2q, a + 3q,..., където положителните цели числа a и q ≥ 1 са взаимно прости, има безбройно много прости (теорема на Дирихле за простите числа). Законът за разпределение на простите числа гласи, че отношението между броя на простите числа, по-малки от x, и х е асимптотично на 1/ln x (тоест при големи x вероятността произволно избрано число, по-малко от x, да е просто е обратно пропорционална на броя на цифрите в x). Нерешени проблеми Има много нерешени въпроси, свързани с простите числа. Най-важният от тях е хипотезата на Риман, която в общи линии твърди, че простите числа са разпределени максимално равномерно. Повечето математици считат, че хипотезата е вярна. Други хипотези: Хипотеза на Голдбах: Всяко четно число, по-голямо от 2, може да се представи като сума на две прости числа. Малко по-слабото твърдение – така наречената тернарна хипотеза на Голдбах, твърди, че всяко нечетно число, по-голямо от 7, може да се представи като сума на три нечетни прости. Тази хипотеза е доказана от Виноградов през 1937 година. Хипотеза за простите близнаци: Има безбройно много прости числа близнаци, тоест двойки от прости числа с разлика 2, като например 5 и 7 или 11 и 13. Редицата на Фибоначи съдържа безбройно много прости числа. Има безбройно много прости числа от вида n2 + 1. Хипотеза на Льожандър: Винаги има просто число между n2 и (n + 1)2 за всяко n. Хипотеза на Брокар: Винаги има поне четири прости числа между квадратите на последователни прости числа, по-големи от 2. Най-голямото известно просто число Най-голямото известно просто число към октомври 2019 г. е 282 589 933 − 1, и се записва с 24 862 048 знака. То е число на Мерсен, както и следващите го единадесет най-големи прости числа. След появата на компютрите почти всички намерени най-големи прости числа са били мерсенови числа. Това е така, защото съществува изключително бърз алгоритъм за проверка на числа от този тип. Най-голямото известно просто число, което не е мерсеново число, е единадесетото по големина. Приложения Изключително големи прости (тоест по-големи от 10100) се използват в някои алгоритми в криптографията. Прости числа също се използват за хеш таблици и генератори на псевдослучайни числа. Източници Вижте също Решето на Ератостен Lilija Ilieva Prime numbers and the relations between thought and language


text: Числата на Фибоначи в математиката образуват редица, която се дефинира рекурсивно по следния начин: F(0) = 0 F(1) = 1 F(n) = F(n-1) + F(n-2) Започва се с 0 и 1, а всеки следващ член на редицата се получава като сума на предходните два. Първите числа на Фибоначи са: 0, 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21, 34, 55, 89, ... Ето някои от основните свойства на числата на Фибоначи: [F(n),F(m)]=F[(m,n)] т.е. НОД на числата F(n) и F(m) e число на Фибоначи с индекс НОД(m,n) F(n+k)=F(k-1)*F(n) + F(k)*F(n+1) F(k)/F(kn) за произволно n Отношенията са приближени дроби на златното сечение φ и по-специално . Числата на Фибоначи могат да се бележат и с u(n). Произход Италианският математик Леонардо Фибоначи публикува през 1202 г. редица от числа, всяко от които се получава като сума от предходните две, като първите две числа са 0 и 1: 0, 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21,... Той е научил за тази редица от числа по време на пътешествията си в страните от тогавашния Изток и редицата е била наречена на негово име, защото я е популяризирал. Оказва се, че колкото по-големи са числата от редицата на Фибоначи, толкова отношението на двете последни числа се приближава до 'златното сечение' и при граничен преход (при безкраен брой числа в редицата) става равно на 'златното сечение'. Често редицата на Фибоначи се свързва и със следната задача: Чифт зайци (мъжки и женски екземпляр) могат да произведат за единица време (напр. един месец) нов чифт зайци, които продължават да се размножават (в класическата задача на Фибоначи на новородения чифт зайци са му необходими два месеца, за да дадат първото си поколение, след което продължават да се размножават всеки месец). Колко е броят на живите чифтове зайци след определено време, ако никой не унищожава зайците? Отговорът се дава от последното число в редицата на Фибоначи. Разбира се, тази задача е чисто илюстративна. Оказва се обаче, че твърде много закономерности, наблюдавани в природата и в поведението на човека, могат да се опишат, макар и с някаква по-малка или по-голяма грешка, с числа от редицата на Фибоначи, въпреки че в някои случаи това обяснение може да изглежда преднамерено. Всъщност алгоритъмът за образуване на поредното число от редицата на Фибоначи изразява факта, че следствието (последното число от реда) зависи от предисторията (причините) по конкретния за тази редица начин, а именно: последното число е сума от двете предходни числа. Така този алгоритъм се включва в категорията на т. нар. рекурентни формули. Доколко с алгоритъма на 'златното сечение' могат да се обяснят природни и човешки феномени зависи именно от това, доколко тези феномени се подчиняват на горната проста и същевременно съответстваща добре на 'здравия разум' рекурентна зависимост на следствието от причините, които го пораждат. До Фибоначи основните алгоритми за описване на възпроизвеждащи формули са били аритметичната и геометричната прогресия. Първите 100 числа на Фибоначи пореден номер | число на Фибоначи 1 | 1 2 | 1 3 | 2 4 | 3 5 | 5 6 | 8 7 | 13 8 | 21 9 | 34 10 | 55 11 | 89 12 | 144 13 | 233 14 | 377 15 | 610 16 | 987 17 | 1597 18 | 2584 19 | 4181 20 | 6765 21 | 10946 22 | 17711 23 | 28657 24 | 46368 25 | 75025 26 | 121393 27 | 196418 28 | 317811 29 | 514229 30 | 832040 31 | 1346269 32 | 2178309 33 | 3524578 34 | 5702887 35 | 9227465 36 | 14930352 37 | 24157817 38 | 39088169 39 | 63245986 40 | 102334155 41 | 165580141 42 | 267914296 43 | 433494437 44 | 701408733 45 | 1134903170 46 | 1836311903 47 | 2971215073 48 | 4807526976 49 | 7778742049 50 | 12586269025 51 | 20365011074 52 | 32951280099 53 | 53316291173 54 | 86267571272 55 | 139583862445 56 | 225851433717 57 | 365435296162 58 | 591286729879 59 | 956722026041 60 | 1548008755920 61 | 2504730781961 62 | 4052739537881 63 | 6557470319842 64 | 10610209857723 65 | 17167680177565 66 | 27777890035288 67 | 44945570212853 68 | 72723460248141 69 | 117669030460994 70 | 190392490709135 71 | 308061521170129 72 | 498454011879264 73 | 806515533049393 74 | 1304969544928657 75 | 2111485077978050 76 | 3416454622906707 77 | 5527939700884757 78 | 8944394323791464 79 | 14472334024676221 80 | 23416728348467685 81 | 37889062373143906 82 | 61305790721611591 83 | 99194853094755497 84 | 160500643816367088 85 | 259695496911122585 86 | 420196140727489673 87 | 679891637638612258 88 | 1100087778366101931 89 | 1779979416004714189 90 | 2880067194370816120 91 | 4660046610375530309 92 | 7540113804746346429 93 | 12200160415121876738 94 | 19740274219868223167 95 | 31940434634990099805 96 | 51680708854858323072 97 | 83621143489848422977 98 | 135301852344706746049 99 | 218922995834555169026 100 | 354224848179261915075 Външни препратки Сайт с информация за числото Фи Категория:Числови редици Числови редици Теория на числата


text: Иван Борисов Славков, наричан Батето, е български спортен деец, директор на Българската телевизия от 1972 до 1982 г. Биография Роден е на 11 май 1940 г. в семейството на специалиста по вътрешни болести Борис Славков. Завършва специалност „Двигатели с вътрешно горене“ във ВМЕИ, София. Спортува водна топка като студент в отбора на „Септември“, после е състезател в ЦСКА и „Академик“ (София), играе в националния отбор (1959 – 1964). През 1966 г., едва на 25-годишна възраст, остава вдовец, след като първата му съпруга стюардесата Светла Маринова загива при катастрофата на самолет „Ил-18Б“ на авиокомпания ТАБСО край Братислава, пътувал по линията София-Прага. От 1967 до 1969 г. работи като журналист в икономическия отдел на вестник „Труд“ и в „Работническо дело“. Славков, според Димитър Иванов, е бил „офицер на прикритие“ (майор) към Първо главно управление на ДС През 1968 година Иван Славков сключва брак с Людмила Живкова – дъщерята на дългогодишния ръководител на тоталитарния комунистически режим Тодор Живков, след което прави бърза кариера и от 1972 до 1982 година е генерален директор на Българската телевизия. През май 1971 година се ражда синът им Тодор Славков, който по-късно е съден за изнасилване и участва в различни бизнес начинания, както и в развлекателни телевизионни предавания. В края на 1970-те години е ръководител в ПФК „Левски“, София. След смъртта на Людмила Живкова през 1981 година Тодор Живков рязко прекъсва отношенията си с Иван Славков, към когото и преди това се отнася с неодобрение, заради разпуснатия му начин на живот. Славков напуска Резиденция „Бояна“, където живее дотогава, и се установява със сина си в апартамента си в центъра на града. От 1982 г. е председател на Българския олимпийски комитет (БОК). През 1987 г. става пожизнен член на Международния олимпийски комитет (МОК). В разни периоди е бил член на комисии на МОК – за радио и телевизия, за нови източници на финансиране, по олимпийска солидарност, апартейд и олимпизъм. Заместник-председател е на Организационния комитет на кандидатурите на София за домакин на зимни олимпийски игри – през 1992 и 1994 г. В края на 80-те години Държавна сигурност разследва Славков за злоупотреби със средства предназначени за олимпийската кандидатура на София. В началото на 90-те години той е обвинен по този случай, както и за незаконно притежаване на оръжие, но е оправдан в съда. През 1995 г. е избран за президент на Българския футболен съюз (БФС). Преизбран е на този пост през май 2001 г., през същата година е преизбран и за председател на БОК. Бил е член на комисията на ФИФА по организацията на световните първенства. През 2001 г. създава партия „Напред, България“ по аналогия с партията на Силвио Берлускони „Форца Италия“, която обаче не успява да премине 4-процентната бариера и да влезе в Народното събрание. Славков е носител на званието „доктор хонорис кауза“ на Националната спортна академия. Професор е по спортен мениджмънт и социално управление в Киевския университет. Награден е с орден „Стара планина“ първа степен по повод 80-годишнината от създаването на Българския олимпийски комитет за приноса му за развитието на физическата култура и спорта по предложение от спортния министър Васил Иванов - Лучано с указ на президента Георги Първанов от 23 октомври 2003 г. През февруари 2004 г. е преизбран за член на техническата комисия на Асамблеята на националните олимпийски комитети (АЕНОК) в Атина. През април 2004 г. президентът на ФИФА Сеп Блатер упълномощава Славков да представлява ФИФА на Общото събрание (Генералната асамблея) на Асоциацията на летните олимпийски международни федерации. Олимпийски скандал Славков получава скандална световна известност, след като скрита камера на телевизия Би Би Си (BBC) го заснема през 2004 г. заедно със сърбина Горан Такач в софийския хотел „Радисън“ по време на преговори с фиктивни лобисти, представящи се за бизнесмени от измислената компания „Ню Лондон Венчърс“, за осигуряване гласове на членове на МОК за кандидатурата на Лондон за Олимпиадата през 2012 г. Записът е излъчен на 4 август, 21 ч. английско време в предаването „Панорама“ на BBC, във филма „Да купиш игрите“. На 7 август президентът на МОК Жак Рох обявява, че Комисията по етика отнема временно всички права, привилегии и функции на Иван Славков като член на МОК. Отнета му е и акредитацията за Летните олимпийски игри в Атина. На 29 септември е изслушан от Комисията по етика към МОК. На 26 ноември 2004 г. Изпълнителният комитет на МОК препоръчва изключването на Иван Славков, което е одобрено единодушно от всичките му 15 членове. На 24 май 2005 г. Рох призовава Славков да напусне доброволно заеманите от него постове, преди да бъде официално изключен от МОК, но Славков не прави това. На 7 юли 2005 г. на сесията на МОК в Сингапур Славков е изключен от Международния олимпийски комитет с тайно гласуване, като изключването му е подкрепено от 84 от членовете при 12 против и 5 въздържали се. Това автоматично го отстранява и от поста председател на БОК. Впоследствие на негово място е избрана Стефка Костадинова. През октомври Славков губи и поста на президент на БФС, след като на редовен конгрес на съюза е заменен от Борислав Михайлов. Умира след тежко боледуване в София на 1 май 2011 г. Семейство Библиография Батето. Том 1. София: Труд, 2010, 272 с. Батето. Том 2. София: Труд, 2010, 272 с. Източници Външни препратки Бисерите на Иван Славков (Батето) Батето: България ли... няма такава държава, бил съм там, интервю на Илия Вълков, dariknews.bg, 27 май 2010 Членове на МОК Председатели на БОК Президенти на Българския футболен съюз Български ватерполисти Директори на БНТ Офицери от Държавна сигурност Български политици след 1989 Български мемоаристи Носители на орден „Стара планина“ Доктор хонорис кауза на НСА Родени в София Починали в София


text: Джон Мейнард Кейнс, първи барон Кейнс, ОБ (, ; 5 юни 1883 – 21 април 1946), е британски икономист, който съществено повлиява върху модерната макроикономика и социалния либерализъм, едновременно като теория и практика. Неговите идеи оказват сериозно влияние и върху икономическата политика на редица правителства. Защитава интервенционалната икономическа политика, чрез която дадено правителство с фискални и монетарни мерки би могло да смекчи негативните ефекти на бизнес циклите, икономическите рецесии и депресии. Неговите идеи са основа за школата, известна като кейнсианска икономика (кейнсианство), както и нейните различни разклонения. През 30-те години на 20 век Кейнс революционизира господстващата дотогава икономическа мисъл, оспорвайки стария постулат на неокласическата икономика, че свободните пазари автоматично ще осигурят пълна работна заетост, ако работниците са гъвкави в своите искания за заплати. Кейнс заявява, че общото ниво на икономическа активност се определя от съвкупното търсене; когато е налице неадекватно търсене, се създават благоприятни условия за продължителен висок ръст на безработицата. След избухването на Втората световна война идеите на Кейнс са приложени от водещи западни икономики. През 50-те и 60-те успехът на кейнсианската икономика е толкова внушителен, че почти всички капиталистически правителства прилагат нейните политически препоръки и де факто пропагандират социалния либерализъм. През 1999 списание Тайм включва Кейнс в своя списък на стоте най-важни и влиятелни хора на 20 век. Мотивацията е: „Неговата радикална идея, че правителствата трябва да харчат пари, които нямат, може би спаси капитализма.“ Влиянието на Кейнс избледнява през 70-те на 20 век отчасти поради актуалните проблеми, които започват да засягат англо-американските икономики, и отчасти поради критики от страна на Милтън Фридман и други икономисти, които не вярват във възможността на правителствата да регулират бизнес цикъла с фискална политика. Все пак настъпването на глобалната икономическа криза през 2008 година предизвиква възраждане на кейнсианството. То е теоретичен фундамент на икономическите политики на американския президент Барак Обама, на британския премиер от 2007 до 2010 Гордън Браун, както и на други държавни лидери от края на първото десетилетие на 21 век. Кейнс се смята за основоположник на модерната макроикономика, както и за най-влиятелния икономист на 20 век (от много коментатори като икономиста Джон Сломан). Биография Кейнс е роден в Кеймбридж в семейство от средната класа. Баща му Джон Невил Кейнс (1852 – 1949) е икономист и преподавател по хуманитарни науки в Кеймбриджкия университет, а майка му Флорънс Ада Кейнс (по баща Браун) (1861 – 1958) е писателка и се занимава и с обществена дейност. Джон е първото дете в семейството, следват Джефри (Geofferey Keynes) (1887 – 1982), който става хирург, и Маргарет (1890 – 1974), която се омъжва за Арчибалд Хил, лауреат на Нобелова награда за физиология и считан за един от основателите на биофизиката. Дъщерята на Маргарет Поли Хил също става известен икономист. Според биографа на Кейнс Робърт Скиделски, неговите родители са грижовни, без да прекаляват, и до края на живота си децата им често ги посещават. Кейнс получава значителна подкрепа от баща си, който го подготвя за изпитите и винаги му оказва финансова помощ, дори и през Голямата депресия. Първоначалното си образование Кейнс получава в училище „Сейнт Фейтс“ в Кеймбридж. Учителите го определят като блестящ, но понякога небрежен и недостатъчно упорит ученик. През тези години той често боледува и на няколко пъти дълго не ходи на училище. След това постъпва със стипендия в престижния Итън Колидж, където проявява заложби в различни области, най-вече в математиката, класическата филология и историята. Въпреки относително скромния си произход, той се сработва лесно със съучениците си, повечето от които произхождат от висшите класи. През 1902 г. постъпва в Кингс Колидж, част от Кеймбриджкия университет, със стипендия по математика. Кейнс бил доста висок на ръст – около 198 cm. Биографите му съобщават за неговата бисексуалност. Бил е близък приятел с Литън Стрейчи. Кейнс свободно признавал връзките си с мъже. Имал е сериозна връзка и с художника Дънкан Грант в периода от 1908 до 1915 г., а през целия си живот не спира да го подпомага материално. През октомври 1918 г. по време на гастролите на руския балет на Сергей Дягилев в Лондон Кейнс среща руската балерина Лидия Лопухова (известна на английски и като Лопокова) и през 1925 г. тя става негова съпруга. През същата година за първи път посещава СССР по повод честванията на 200-годишнината на Академията на науките, а освен това става балетен меценат и дори съчинява балетни либрето. Посещава СССР и през 1928 и 1936 г. като частно лице. Кейнс е успешен инвеститор и съумява да натрупа нелошо лично състояние, макар че след краха фондовия пазар от 1929 г. се оказва на ръба на банкрута. След това успява да възстанови богатството си. Увлича се от колекциониране на книги и съумява да придобие много оригинални трудове на Исак Нютон (Кейнс го нарича последният алхимик () и му посвещава лекцията си „Newton, the Man“ ). Интересува се от литература и драматургия, оказва финансова помощ на Кеймбриджкия театър, което спомага този театър за известно време да стане най-значителният английски театър извън Лондон. По време на войната пак той е един от хората, допринесли за оцеляването на Кралската опера Ковънт Гардън, като използвал влиянието си, за да ѝ бъде осигурено финансиране. Събира значителна лична колекция от произведения на изкуството, съдържаща картини на Пол Сезан, Едгар Дега, Амедео Модиляни, Жорж Брак, Пикасо и Жорж Сьора. Кейнс е бил неизменен привърженик и член на Либералната партия (една от двете съществуващи до 1920-те във Великобритания политически партии). Когато през 1926 г. Лойд Джордж става неин лидер, Кейнс играе основна роля в определяне на икономическата политика на партията. Скоро след това обаче тя е изместена от Лейбъристите и от втора по значение партия става трета . Кеймбридж По време на следването му в Кеймбридж известният икономист Алфред Маршал се опитва да го убеди да стане икономист, но Кейнс по това време се увлича по-скоро от философията, особено от етичната система на Джордж Едуард Мур. Той става член на полутайното дружество Кеймбриджки апостоли, дискусионен клуб, в който се приемат предимно по-добрите студенти от университета. Подобно на други клубни членове, Кейнс запазва връзките си с него и периодично посещава сбирките му до края на живота си. Заедно с други забележителни интелектуалци членува и в кръга Блумсбъри През 1904 се дипломира като бакалавър по математика, но продължава да посещава университета и през 1906 г. полага изпити за правоспособност като държавен служител. Постъпва като чиновник в Индия офис, но през 1908 се връща в Кеймбридж, където се отдава на научна работа. Работи върху теорията на вероятностите. През 1909 публикува първата си икономическа статия в Economics Journal за ефекта на тогавашния икономически спад върху Индия. През същата година получава университетско преподавателско място по икономика, финансирано от Алфред Маршал. По-късно е избран и за „fellow“ (академична титла, свързана с определен колеж). През 1911 става редактор на Economics Journal, а през 1913 публикува първата си книга Indian Currency and Finance („Индийски пари и финанси“) През Първата световна война По време на Първата световна война британското правителство ползва Кейнс като експерт. Макар че не е ангажиран официално със служба, Кейнс заминава за Лондон само няколко дни преди да започнат военните действия през 1914 г. Тогава банкерите настояват за спиране на плащанията в твърда валута, но с помощта на Кейнс Канцлерът на хазната (тогава Лойд Джордж) бива убеден, че ако плащанията бъдат суспендирани преди да стане абсолютно необходимо, това силно ще влоши репутацията на страната. През януари 1915 г. Кейнс постъпва на официална правителствена служба в британската хазна (Министерство на финансите). Сред задълженията му е и формулирането на условия за отпускане на кредити по време на войната между Великобритания и нейните континентални съюзници, както и придобиването на редки валути. Според икономиста Робърт Лекачмен здравите нерви и майсторството на Кейнс стават легендарни заради отличното изпълнение на тези негови задължения – като например в случая, когато той трябвало да изнамери отнякъде известна сума испански песети, тогава дефицитни. Секретарят на Хазната научил с облекчение, че Кейнс е успял да събере достатъчно от необходимите за правителството песети. Но вместо да му ги предаде, Кейнс решава да извърши с тях валутна операция – продава ги на пазара и смелостта му се оправдава, тъй като след този му ход песетите станали по-малко редки и поевтинели. За работата си по време на войната Кейнс е удостоен с Орден на банята през 1917 г. и признанието води до поста, който ще окаже силно влияние върху Кейнс и неговата кариера – той е назначен за финансов представител на хазната по време на Версайската мирна конференция през 1919 г. Той получава и белгийски Орден на Леополд. Версайска мирна конференция Това назначение оказва влияние върху оформянето на бъдещите му възгледи, но не е успешно за кариерата му. Кейнс бил против налагането на твърде високи репарации на Германия с мотива, че това би наказало невинните германски граждани, би навредило на платежоспособността на Германия и сериозно би ограничило нейната възможност да купува стоки от други страни – и така би засегнало не само германската икономика, но и световната. За голямо съжаление на самия Кейнс консервативните сили в коалицията, която победила на общите избори във Великобритания през 1918, изтласкали представителите на министерството на финансите от официалните разговори. Тяхното място заели т. нар. „Небесни близнаци“ – съдията Лорд Съмнър и банкерът Лорд Кънлиф (прозвището им произлиза от „астрономически“ високите военни репарации, които те наложили на Германия). Така че на Кейнс му се наложило да действа предимно зад кулисите. Тримата основни играчи във Версай са: от Великобритания – Лойд Джордж, от Франция – Клемансо и от Америка – президентът Уилсън . Всъщност Кейнс имал директен достъп само до Лойд Джордж. Преди изборите от 1918 г. Лойд Джордж изпитвал известна симпатия към възгледите на Кейнс, но по време на предизборната кампания се оказало, че речите му се възприемат добре само ако обещава сериозни наказания на Германия и той постепенно възприел изискването за налагане на високи репарации. На парижката конференция Лойд Джордж все пак успява (въпреки съпротивата на французите) да осигури така необходимите за немските граждани доставки на продоволствие. Клемансо също настоява за високи репарации, като исканията на французите дори надхвърлят тези на Великобритания. Президентът Уилсън първоначално поддържал една относително по-снизходителна позиция – той се опасявал, че твърде суровите условия могат да подбудят зараждането на екстремизъм и искал на Германия да бъде оставен достатъчно капитал, за да внася стоки от чужбина. Лойд Джордж и Клемансо успяват да притиснат Уилсън да приеме налагането на изключително високи репарации. Към края на конференцията Кейнс предлага план, с който според него ще се помогне не само на Германия, но и на други обеднели централно-европейски сили, но и който като цяло ще бъде добър за цялата световна икономика. Този план се състоял в опрощаването на военните дългове, което да окаже положителен ефект върху международната търговия. Лойд Джордж се съгласява, че това може да е приемливо за британските избиратели, но Америка е против, защото по това време САЩ са основен кредитор и освен това Уилсън вече започва да смята, че по-суровите условия са полезни като предупреждение към бъдещи агресори. Така че въпреки всички усилия на Кейнс, в края на конференцията е сключен Версайският договор, който той не може да приеме както от икономическа, така и от морална гледна точка, и той подава оставка. Кейнс анализира вредните последици от Версайския договор в своите книги „Икономически последици на мира“ (1919) и A Revision of the Treaty („Ревизия на договора“). . Правилността на предвижданията му се потвърждава, когато през 1923 г. германската икономика е подложена на хиперинфлация и след това идва краят на Ваймарската република и Втората световна война. На практика Германия изплаща само малка част от наложените ѝ репарации. С „Икономически последици на мира“ Кейнс си спечелва международна слава, но също така и етикета на опозиционер. Като следствие той остава встрани от правителствените назначения. Едва след началото на Втората световна война са му предложени място на директор в голяма банка и правителствен пост. Все пак Кейнс продължава да оказва влияние чрез своите контакти, чрез публикуваните си трудове, както и чрез работата си в различни комисии като консултант. 20-те години Кейнс завършва своя „Трактат върху теория на вероятностите“ още преди войната, но го публикува през 1921 г. Този труд е забележителен принос към философските и математическите основи на теорията на вероятностите и въвежда важния възглед, че вероятностите са само количествени стойности за истинност, намиращи се между стойностите за истина и лъжа (означавани съответно с 1 и 0). В своята книга Кейнс развива тезата за наличие на интервал на вероятностите, както и подхода за вземане на решения чрез оценка на риска и присвояване на тегла на различните вероятности. В допълнение към академичната си работа през 1920-те Кейнс активно работи като журналист, продава книгата си в различни страни по света и работи в Лондон като финансов консултант. През 1924 пише некролога по повод смъртта на своя учител и наставник Алфред Маршал. Кейнс атакува предприетите от страна на правителствата следвоенни мерки с труда си A Tract on Monetary Reform през 1923 – в който поддържа тезата, че държавите трябва да се стремят да стабилизират цените на вътрешния пазар и да предотвратят дефлацията, дори и на цената на обезценяване на собствената им валута. През по-голямата част от 20-те години Великобритания страда от много голяма безработица и Кейнс препоръчва обезценяване на стерлинга, за да се стимулира експортът на стоки и да се създадат работни места. След 1924 той препоръчва и фискални мерки, например създаването на работни места чрез държавно финансиране на публични проекти. Той призовава също и за отказване от златния стандарт, тъй като той противоречи на автономията на държавата в областта на вътрешната политика. Но през 1925 г. Министерството на финансите и Банк ъф Ингланд все още са привърженици на златния стандарт, убеждават и Уинстън Чърчил (тогава финансов министър) и това оказва катастрофален ефект върху британската икономика. Кейнс реагира с написването на The Economic Consequences of Mr. Churchill („Икономическите последствия от г-н Чърчил“) и продължава да се бори срещу златния стандарт докато Великобритания окончателно се отказва от него през 1931. Голямата депресия През втората половина на 20-те години Кейнс пише „Трактат за парите“ (1930), в който продължава да изследва въпросите, свързани с валутните курсове и златния стандарт. В този му труд за първи път се появява идеята за липсата на автоматичен баланс между бъдещите спестявания и инвестиции, при положение че при пълна заетост те са равни. През 1925 г. сключва брак с руската балерина Лидия Лопухова , с която са се запознали още през 1918 г. Обаятелна и весела, тя рязко се отличава от приятелите му от Блумсбъри, но двамата се разбират добре. Бракът им е щастлив, но бездетен. В края на 20-те обаче настъпва Голямата депресия – която обхваща не само американската, но и световната икономика. Европейските страни също са обхванати от икономическа криза, като дори в Европа тя започва по-рано. Ръководителите на правителствата и икономистите започват трескаво да търсят начини за излизане от кризата. По отношение на Голямата депресия Кейнс се оказва лош пророк – две седмици преди началото ѝ той прави изказване, че световната икономика е поела по пътя на стабилизирането и устойчивия ръст и че няма да има рецесия. От друга страна, Фридрих Хайек и Лудвиг фон Мизес – привърженици на либералната демокрация и на свободния пазар – предсказват кризата един месец преди началото ѝ. Не разбирайки същината на икономическите цикли, Кейнс загубва всичките си спестявания по време на депресията. Кейнс е назначен за член на Кралската комисия по финанси и промишленост и на Икономическия консултативен съвет. През февруари 1936 г. ученият публикува своя magnum opus – „Обща теория на заетостта, лихвата и парите“, в която въвежда понятието мултипликатор на натрупването (мултипликатор на Кейнс) и формулира т. нар. основен психологически закон (личното потребление зависи от нивото на доходите, но динамиката му изостава от техния ръст). С издаването на този труд Кейнс се превръща в лидер на икономическата наука на своето време и авторитетът му се утвърждава. Втората световна война и след нея През 1940 г. Кейнс става член на Консултативния комитет по военни проблеми към Министерството на финансите, а след това и съветник на министъра. През същата година публикува работата си „Как да финансираме войната?“. Изложеният в нея план включва принудителното депониране на всички средства, оставащи над определено ниво у хората след плащане на данъците, в специални сметки в Пощенската спестовна банка. Този план позволявал решаването на две задачи едновременно: отслабване на инфлацията и намаляване на следвоенния спад. През 1942 г. Кейнс е удостоен с наследствена перска титла барон и става член на Камарата на лордовете. Известно време е президент на Иконометрическото дружество (1944 – 45). От 1937 до 1944 е директор на Британското дружеството по евгеника и е неин привърженик до смъртта си. По време на Втората световна война Кейнс се насочва към решаването на въпроса за международните финанси и следвоенното устройство на световната финансова система. Той взема водещо участие в разработката на концепцията на системата Бретън Удс, а през 1945 г. води преговорите за американските заеми на Великобритания. Негова е идеята за създаване на система за регулиране на валутните курсове, която да се съчетава с принципа за тяхната стабилност в дългосрочен план. През март 1946 г. Кейнс участва в учредяването на Международния валутен фонд. Джон Мейнард Кейнс умира на 21 април 1946 г. на 62-годишна възраст от инфаркт на миокарда. Погребан е в Уестминстърското абатство. Икономически възгледи Кейнс е привърженик на балансиращата правителствена намеса в икономическия живот на страната чрез фискални и монетарни мерки и формулира основния ангажимент на държавата за стремеж към обществено благосъстояние. Целта е да се намалят максимално негативните ефекти на свиването и разширяването на икономическата активност. Неговите идеи допълнително се развиват от множество последователи. Книгата му „Икономическите последици на мира“ предизвиква световна сензация. В нея той защитава тезата, че не трябва да се налагат тежки репарации на изгубилата Първата световна война Германия, защото това би навредило икономически и на страните-победителки и би довело до нова световна война (по-късно така и става). Още през април 1919 г. Джон Кейнс предлага на САЩ да започнат мащабна кредитна програма за съживяване на следвоенната европейска икономика – схема, която през 1947 – 1948 г. приема формата на плана Маршал. Бележки Източници Библиография Икономически последствия от мира / The Economic Consequences of the Peace, 1919, онлайн версия от Проект Гутенберг Обща теория на заетостта, лихвата и парите, изд. Принцепс, 2001 / The General Theory of Employment, Interest and Money, написана 1935, публикувана за първи път на английски от Macmillan Cambridge University Press, за Кралското икономическо общество през 1936, линкът е към онлайн версия от marxists.org Външни препратки Произведения в Проект Гутенберг Джон Кейнс, Икономически последствия от мира (1919) Джон Кейнс, Краят на лесе-фер (1926) Джон Кейнс, Обща теория на заетостта, лихвата и парите (1936) Кейнсианската революция Ричард Поснър, Как станах Кейнсианец, The New Republic, 23 септември 2009 Английски икономисти Кейнсианска икономика Учени в Кеймбриджкия университет ЛГБТ учени Бисексуални писатели ЛГБТ писатели от Англия Английски политици ЛГБТ политици Британски благодетели Фабианско общество Възпитаници на Кеймбриджкия университет Починали от инфаркт на миокарда


text: Джоузеф Юджийн Стиглиц () е американски икономист, автор и професор в Колумбийския университет. Носител е на нобелова награда от 2001 и на Медал „Джон Бейтс Кларк“ (1979). Бивш старши вицепрезидент и главен икономист на Световната банка. Той е може би най-известният съвременен икономист с леви убеждения и с критични виждания за глобализацията и икономистите на свободния пазар, които нарича „фундаменталисти на свободния пазар“. Неговата работа представлява отговор на тази на Милтън Фридман. Към юни 2010 година Стиглиц е на второ място по цитираност според класацията на IDEAS/RePEc сред икономистите в света . Биография Стиглиц е роден в Гери, щата Индиана, САЩ. От 1960 до 1963 учи в колежа Амхърст, след което продължава обучението си в Масачузетския технологичен институт. От 1965 до 1966 той учи и в Кеймбридж. В следващите години преподава в Масачузетския технологичен институт, Йейл, Принстън (1979-1988) и Станфорд (1988-2001). От 2001 г. преподава в Колумбийския университет. Освен сериозния си принос в микроикономиката, Стиглиц играе важна роля и в политическата сфера. Той работи в администрацията на Бил Клинтън като председател на Съвета на икономически съветници между 1995 и 1997. В Световната банка той е вицепрезидент и главен икономист в периода 1997–2000. Стиглиц е бил икономически съветник на президента Георги Първанов (2002-2006?), а от 2010 е съветник на гръцкото правителство. Почетен доктор на Университета за световно и национално стопанство в София (2002). Библиография На български Икономика на държавния сектор, София: Университетско издателство „Стопанство“, 1996 ISBN 954-494-212-2 Свободно падане, София: ИнфоДар, 2010, ISBN 978-954-761-448-2 Цената на неравенството, София: Изток-Запад, 2014, ISBN 978-619-152-339-9 Еврото. Как една обща валута застрашава бъдещето на Европа, София: Изток-Запад, 2016, ISBN 978-619-152-937-7 Източници Външни препратки Лична страница на сайта на Колумбийския университет CV на сайта на Колумбийския университет Американски икономисти Икономисти на публичния сектор Антиглобализъм Информационна икономика Кейнсианска икономика Възпитаници на Кеймбриджкия университет Масачузетски технологичен институт Преподаватели в Йейлския университет Принстънски университет Преподаватели в Оксфордския университет Станфордски университет Колумбийски университет Световна банка Носители на Нобелова награда за икономика Американски нобелови лауреати Членове на Националната академия на науките на САЩ Доктор хонорис кауза на Карловия университет Доктор хонорис кауза на УНСС Евреи в САЩ Хора от Индиана


text: Алфред Маршал () е един от най-влиятелните икономисти, професор по политическа икономия в Кеймбриджкия университет. Идеите на Маршал са повлияни от Адам Смит, Томас Малтус и Джон Стюарт Мил. През 1890 г. Маршал пише книгата си „Принципи на политическата икономия“, в която представя теорията за търсенето и предлагането, теорията за пределната полезност и производствената теория на ценообразуването. На тези основи Маршъл стъпва, за да изведе принципа на ценовата еластичност на търсенето. Книгата на Маршал е особено полезна с математическото представяне на принципите в икономиката, заради което се превръща и в основа на модерните учебници по тази дисциплина. Тя е била и основен учебник за много представители от следващото поколение икономисти в Англия, САЩ, Австралия и други страни. Терминът икономика е въведен от Алфред Маршал като сбит синоним на „икономическа наука“ и като заместващ по-широкия термин политическа икономия. Според някои, неговата цел е да направи политическата икономия позитивна наука за пазарната икономика и да я освободи от идеологически пристрастия, да създаде от нея обща теория на пазарната икономика. Ученик на Маршал е друг значим икономист – Джон Мейнард Кейнс. Съчинения 1879 – The Economics of Industry (with Mary Paley Marshall) 1879 – The Pure Theory of Foreign Trade: The Pure Theory of Domestic Values 1890 – Principles of Economics 1919 – Industry and Trade 1923 – Money, Credit and Commerce Източници Английски икономисти Учени в Кеймбриджкия университет Възпитаници на Кеймбриджкия университет Родени в Лондон


text: Сър Джон Ричард Хикс () е един от най-бележитите и влиятелни икономисти на 20 век. Хикс е професор в Оксфордския университет през по-голямата част от живота си и получава Нобелова награда през 1972 г. Той развива известните „compensation“ criteria“ („критерии за компенсация“ или „компенсаторни“ критерии) през 1939 г. с цел сравняването на качеството на живот. Неговият най-важен принос е модел, основан на теориите на Джон Мейнард Кейнс, който обяснява икономиката като баланс на три стоки: пари, потребление и инвестиции. Избрана библиография 1932, 2nd ed., 1963. The Theory of Wages. London, Macmillan. 1934. „A Reconsideration of the Theory of Value“, with R. G. D. Allen, Economica. 1937. „Mr Keynes and the Classics: A Suggested Interpretation“, Econometrica. 1939. „The Foundations of Welfare Economics“, Economic Journal. 1939, 2nd ed. 1946. Value and Capital. Oxford: Clarendon Press. 1940. „The Valuation of Social Income“, Economica, 7:105–24. 1941. „The Rehabilitation of Consumers' Surplus“, Review of Economic Studies. 1942. The Social Framework: An Introduction to Economics. 1950. A Contribution to the Theory of the Trade Cycle, Oxford: Clarendon Press. 1956. A Revision of Demand Theory, Oxford: Clarendon. 1958. „The Measurement of Real Income“, Oxford Economic Papers. 1959. Essays in World Economics, Oxford: Clarendon Press. 1961. „Measurement of Capital in Relation to the Measurement of Other Economic Aggregates“, in Lutz and Hague, editors, Theory of Capital. 1965. Capital and Growth. Oxford: Clarendon Press. 1969. A Theory of Economic History. Oxford: Clarendon Press. 1970. „Review of Friedman“, Economic Journal. 1973. „The Mainspring of Economic Growth“, Nobel Lectures, Economics 1969–1980, Editor Assar Lindbeck, World Scientific Publishing Co., Singapore, 1992. 1973. Autobiography for Nobel Prize 1974. „Capital Controversies: Ancient and Modern“, American Economic Review. 1975. „What Is Wrong with Monetarism“, Lloyds Bank Review. 1976. Economic Perspectives. Oxford: Clarendon Press. 1979, „The Formation of an Economist.“ Banca Nazionale del Lavoro Quarterly Review, no. 130 (September 1979): 195–204. 1980. „IS-LM: An Explanation“, Journal of Post Keynesian Economics. 1981. Wealth and Welfare: Vol I. of Collected Essays in Economic Theory. Oxford: Basil Blackwell. 1982. Money, Interest and Wages: Vol. II of Collected Essays in Economic Theory. Oxford: Basil Blackwell. 1983. Classics and Moderns: Vol. III of Collected Essays in Economic Theory. Oxford: Basil Blackwell. 1989. A Market Theory of Money. Oxford University Press. Външни препратки Английски икономисти Неокейнсианска икономическа школа Възпитаници на Оксфордския университет Преподаватели в Лондонското училище по икономика и политически науки Манчестърски университет Преподаватели в Оксфордския университет Носители на Нобелова награда за икономика Британски нобелови лауреати Уорикшър