Belägringen av Dubrovnik (kroatiska: "Opsada Dubrovnika", serbiska/montenegrinska: "Блокада Дубровника/Blokada Dubrovnika") är en term som används för belägringen av staden Dubrovnik och dess omgivningar i södra Kroatien åren 1991–1992. Belägringen av Dubrovnik var en del av det kroatiska självständighetskriget och utfördes av jugoslaviska armén, då bestående av serbiska och montenegrinska enheter, med syfte att erövra staden och dess omgivningar för att annektera det till Serbien och Montenegro.


Die Belagerung von Dubrovnik () bezeichnet die Belagerung der bzw. die Schlacht um die Stadt Dubrovnik und ihrer Umgebung in der Anfangsphase des Kroatienkrieges. Die Angriffe wurden im Juni 1991 durch die Jugoslawische Volksarmee (JNA) begonnen und endeten neun Monate später im Jahr 1992 nach einer Gegenoffensive. Während der Belagerung wurden zahlreiche zivile Ziele bombardiert.


המצור על דוברובניק

המצור על דוברובניק, הוא מצור שהוטל על העיר דוברובניק, על ידי הצבא הלאומי של יוגוסלביה בעת מלחמת העצמאות של קרואטיה, בשל הכרזת העצמאות של קרואטיה, בניסיון לבלום את התפרקות יוגוסלביה. המצור נמשך מאוקטובר 1991 עד מאי 1992, אז הוסר במתקפת נגד של הצבא הקרואטי. שחרור השטח שהוחזק בידי הצבא היוגוסלבי הושלם ביולי של אותה שנה.


Осада Дубровника

Осада Дубровника (; ) — блокада города Дубровник и боевые действия вокруг него во время войны в Хорватии. Подразделения ЮНА начали наступление на Дубровник из Черногории и Боснии. Три месяца обстрелов и осады портового города стало одним из событий, настроивших мировое сообщество против сербов в югославском конфликте.


Dubrovnikin piiritys oli Kroatian sotaan liittynyt, loppuvuonna 1991 käyty taistelu Dubrovnikista. Useita kuukausia kestäneessä serbien piirityksessä kaupunkia tulitettiin maalta ja mereltä. Yli 80 siviiliä kuoli ja yli 500 rakennusta tuhoutui. Tulitus kesti lokakuun alusta joulukuuhun 1991.


Облога Дубровника

Облога Дубровника (; ) — облога міста Дубровник та бойові дії навколо нього під час війни в Хорватії. Підрозділи ЮНА почали наступ на Дубровник з Чорногорії та Боснії. Три місяці обстрілів та облоги портового міста стали однією з подій, які налаштували світове співтовариство проти сербів в конфлікті в Югославії.


O cerco de Dubrovnik foi um confronto militar travado entre o Exército Popular Iugoslavo (JNA) e as forças croatas que defendiam a cidade de Dubrovnik e seus arredores, durante a Guerra de Independência da Croácia. O JNA iniciou o seu avanço em 1 de outubro de 1991 e, no final do mesmo mês, tinha capturado praticamente todas as terras entre as penínsulas de Pelješac e Prevlaka, situadas na costa do mar Adriático — com exceção da Dubrovnik. O cerco foi acompanhado por um bloqueio da marinha da Iugoslávia. O bombardeio do Exército Popular em Dubrovnik ocorreu em 6 de dezembro de 1991. O bombardeio provocou crítica internacional e tornou-se um desastre de relações públicas para a Sérvia e Montenegro, contribuindo para seu isolamento diplomático e econômico, bem como o reconhecimento internacional da independência da Croácia. Em maio de 1992, o JNA retirou-se para a Bósnia e Herzegovina, e entregou seu equipamento ao recém-formado Exército da República Sérvia (VRS). Durante este tempo, o Exército Croata (HV) atacou do oeste e empurrou o JNA/VRS das áreas a leste de Dubrovnik, tanto na Croácia quanto na Bósnia e Herzegovina, e no final de maio se uniu à unidade de defesa do exército croata na cidade. Os combates entre as tropas croatas e iugoslavas a leste de Dubrovnik foram diminuindo gradualmente.


El Setge de Dubrovnik és el terme amb què es coneix la batalla i el setge de la ciutat croata de Dubrovnik durant la Guerra de la independència croata per part de les forces de l'Exèrcit Popular Iugoslau. L'exèrcit iugoslau invadí la ciutat i el seu entorn des de diferents punts de Bòsnia, Montenegro i Croàcia l'octubre de 1991. El bombardeig de tres mesos de la ciutat, que és Patrimoni de la Humanitat, fou un dels actes que inclinaren la balança de l'opinió pública internacional en contra dels serbis.


Cuộc vây hãm Dubrovnik (, Опсада Дубровника) là một cuộc giao tranh quân sự giữa Quân đội Nhân dân Nam Tư (tiếng Serbia-Croatia: "Jugoslovenska Narodna Armija", JNA) với lực lượng người Croat bảo vệ thành phố Dubrovnik và khu vực lân cận trong Chiến tranh giành độc lập Croatia. JNA bắt đầu cuộc tiến công vào ngày 1 tháng 10 năm 1991, và đến cuối tháng 10, đã chiếm được hầu như toàn bộ khu vực giữa 2 bán đảo Pelješac và Prevlaka trên bờ Biển Adriatic, ngoại trừ thành phố Dubrovnik. Cuộc vây hãm đi kèm với sự phong tỏa, cấm vận bởi Hải quân Nam Tư, và lên đến đỉnh điểm vào ngày 6 tháng 12 năm 1991. Sự kiện đã kích động sự lên án của quốc tế, và trở thành một thảm họa quan hệ công chúng đối với Serbia và Montenegro, góp phần dẫn đến việc hai quốc gia này bị cô lập về ngoại giao và kinh tế, cũng như sự công nhận của quốc tế đối với Croatia. Vào tháng 5 năm 1992, JNA rút lui về Bosnia và Herzegovina, và bàn giao trang thiết bị, khí tài cho Quân đội Cộng hòa Srpska (VRS). Trong thời gian này, Quân đội Croatia (HV) đã tấn công từ phía tây và đẩy lùi lực lượng JNA/VRS khỏi các khu vực phía đông Dubrovnik, bao gồm cả ở Croatia và Bosnia và Herzegovina, và vào cuối tháng 5 đã liên kết với lực lượng bảo vệ trong thành phố. Giao tranh giữa quân HV và quân Nam Tư ở phía đông Dubrovnik dần dần kết thúc.


Le siège de Dubrovnik (en croate, "") est le nom de la bataille qui eut lieu pendant la guerre en Croatie, dans la ville de Dubrovnik et ses environs. Cette région fut attaquée par l’armée populaire yougoslave (JNA) et des forces paramilitaires constituées de volontaires Serbes et Monténégrins.


The Siege of Dubrovnik (, Опсада Дубровника) was a military engagement fought between the Yugoslav People's Army (JNA) and Croatian forces defending the city of Dubrovnik and its surroundings during the Croatian War of Independence. The JNA started its advance on 1 October 1991, and by late October, it had captured virtually all the land between the Pelješac and Prevlaka peninsulas on the coast of the Adriatic Sea, with the exception of Dubrovnik itself. The siege was accompanied by a Yugoslav Navy blockade. The JNA's bombardment of Dubrovnik, including that of the Old Town—a UNESCO World Heritage Site—culminated on 6 December 1991. The bombardment provoked international condemnation, and became a public relations disaster for Serbia and Montenegro, contributing to their diplomatic and economic isolation, as well as the international recognition of Croatia's independence. In May 1992, the JNA retreated to Bosnia and Herzegovina, less than from the coast in some places, and handed over its equipment to the newly formed Army of Republika Srpska (VRS). During this time, the Croatian Army (HV) attacked from the west and pushed back the JNA/VRS from the areas east of Dubrovnik, both in Croatia and in Bosnia and Herzegovina, and by the end of May linked up with the HV unit defending the city. Fighting between the HV and Yugoslav troops east of Dubrovnik gradually died down.


El asedio de Dubrovnik (, , "Blokada Dubrovnika") fue un enfrentamiento militar entre el Ejército Popular Yugoslavo (JNA, del serbocroata: "Jugoslovenska narodna armija") y las fuerzas croatas que defendían la ciudad de Dubrovnik y sus alrededores durante la Guerra de Croacia. El JNA comenzó su avance el 1 de octubre de 1991 y a finales de octubre había capturado casi todo el territorio entre las penínsulas de Pelješac y Prevlaka en la costa del mar Adriático, a excepción de Dubrovnik. Los ataques y bombardeos del JNA hacia Dubrovnik, incluyendo la Ciudad Vieja -Patrimonio de la Humanidad por la Unesco- culminó el 6 de diciembre de 1991. El bombardeo provocó una fuerte condena internacional hacia la JNA y se convirtió en un desastre para las relaciones públicas de Serbia y Montenegro, contribuyendo al aislamiento diplomático y económico de las mismas y el reconocimiento internacional de la independencia de Croacia. En mayo de 1992, el JNA se retiró de Dubrovnik hacia Bosnia y Herzegovina, a menos de 1 km de la costa en algunos lugares, y al este de la ciudad para entregar su equipo al el recién formado Ejército de la República Srpska (VRS, del serbio: "Vojska Republike Srpske"). Durante ese tiempo, el Ejército Croata (HV, del croata: "Hrvatska vojska") atacó desde el oeste e hizo retroceder al JNA y al VRS de las áreas al oeste de Dubrovnik, tanto en Croacia como en Bosnia y Herzegovina, y para finales de mayo dispusieron tropas para defender la ciudad. Los enfrentamientos entre el HV y las tropas yugoslavas al este de Dubrovnik murieron gradualmente.


Битка код Плочника

Битка код Плочника је вођена 1386. године у долини Топлице код истоименог села недалеко од Прокупља, између српских снага предвођених кнезом Лазаром (1371—1389) и Османлија предвођених султаном Муратом I (1362—1389). Постоји мало података о бици, али се сигурно зна да је српска војска убедљиво победила Османлије, које су се након тога привремено повукле из Србије.


Die Schlacht bei Pločnik fand im Frühjahr 1386, anderen Quellen zufolge 1387, bei Pločnik unweit von Prokuplje zwischen Truppen des serbischen Fürsten Lazar Hrebeljanović und dem Heer der Osmanen unter Murad I. statt.


Μάχη του Πλότσνικ

Η Μάχη του Πλότσνικ έλαβε χώρα κάπου ανάμεσα στο 1385 και το 1387 κοντά στο χωριό Πλότσνικ (κοντά στο Προκούπλιε στη σημερινή νοτιοανατολική Σερβία), μεταξύ των σερβικών δυνάμεων του Πρίγκιπα Λαζάρου Χρεμπελιάνοβιτς και τον Οθωμανικό Στρατό του Σουλτάνου Μουράτ Α΄.


Битва при Плочнике

Битва при Плочнике () — сражение, состоявшееся в 1386/87/88 году недалеко от местечка Плочник в долине реки Топлица (юг Сербии) между сербскими и турецкими войсками. Сербская армия, ведомая князем Лазарем Хребеляновичем и Милошом Обиличем, разбила наголову турецкие войска Мурада I и Шахин-бея и заставила султана Османской империи на некоторое время прекратить войну с сербами.


Битка при Плочник

Битката при Плочник се провежда през 1386 година (или според други източници през 1387), край селището Плочник, близо до Прокупле в днешна Югоизточна Сърбия, между силите на княз Лазар Хребелянович и нападащите османски турци на Мурад I.


A Batalha de Pločnik foi travada em 1386 (ou, de acordo com outras fontes, em 1387), na vila de Pločnik, perto de Prokuplje no sudeste da moderna Sérvia, entre as forças sérvias do cnezo Lázaro da Sérvia e o exército otomano do sultão .


Ploşnik Muharebesi, 1386'da (bazı kaynaklara göre 1387'de) Güneydoğu Sırbistan'da Prokuplje (eski adıyla Osmanlı İmparatorluğu'nun Niş Sancağı'na bağlı Ürgüp kazası) yakınındaki Ploşnik'te Şahin Paşa komutasındaki Osmanlı Ordusu ile Prens Lazar Hrebeljanović komutasındaki Sırp-Boşnak ordusu arasında yapılmış ve ilk ciddi Osmanlı yenilgisini beraberinde getiren muharebedir. Bu muharebe Kosova Meydan Savaşına kadar Osmanlı ilerlemesini yavaşlatmıştır.


La bataille de Pločnik se déroule en 1386 (ou selon d'autres sources en 1387) dans le village de Pločnik près de Prokuplje au sud-est de l'actuelle Serbie. Elle oppose les forces serbes de Lazar Hrebeljanović aux troupes ottomanes du sultan Mourad.


Bitwa pod Plocznikiem – starcie zbrojne, które miało miejsce w roku 1386 w trakcie najazdów osmańskich na Bałkany.


The Battle of Pločnik was fought sometime between 1385 and 1387 near the village of Pločnik (near Prokuplje in today's southeastern Serbia), between the forces of Serbian Prince Lazar Hrebeljanović, and the invading Ottoman Army of Sultan Murad I.


La batalla de Plocnik se libró en algún momento entre 1385 y 1387 en los alrededores del pueblo de Plocnik, cerca de Prokuplje, en el actual sudeste de Serbia, entre las fuerzas serbias del príncipe Lazar Hrebeljanović y los invasores turcos otomanos del sultán Murad I.


معركة بلوتشنيك

وقعت معركة بلوتشنيك عام 1386 / 788 هـ (أو وفقا لمصادر أخرى، في عام 1387/ 789 هـ )، في قرية بلوتشنيك، بالقرب من بروكوبلي (في جنوب شرق صربيا حاليا )، بين القوات الصربية من الأمير لازار هربجانوفيك وقوات العثمانيين للسلطان مراد الأول.


Битка код Билеће

Битка код Билеће се одиграла 27. августа 1388. године недалеко од истоименог града, између османлијских пљачкашких одреда предвођених Лала Шахином (који је предводио Османлије у победи на Марици 1371. године) и одреда краљевине Босне које су предводили Влатко Вуковић и Радич Санковић. Окончала се потпуним поразом Османлија у коме се и сам Лала Шахин једва спасао бекством, док су губици у победничким редовима били незнатни. Након ове битке, османски упади у Босну су престали на неко време, а о утиску који је она оставила на ондашње људе говори и епитаф који је уклесан на гробу Влатка Вуковића у Бољунима:


ビレチャの戦い (セルビア語: Битка код Билеће)は、1388年8月にヴラトコ・ヴコヴィチ大公率いるボスニア王国軍と、ララ・シャヒーン・パシャ率いるオスマン帝国軍が、ボスニア王国南部のザクルミアで衝突した戦闘。ビレチャ周辺の地を略奪していたオスマン帝国軍をボスニア軍が襲撃し、決定的勝利を挙げた。


Die Schlacht bei Bileća (, ) fand am 27. August 1388 nahe der Stadt Bileća in der Herzegowina statt. Bosnische Truppen des Königs Tvrtko I., die von den Heerführern Vlatko Vuković und Radič Sanković befehligt wurden, standen einer osmanischen Armee unter dem Befehl von Lala Şahin Paşa gegenüber. Laut dem Ragusaner Mavro Orbini und seiner Geschichte "Das Königreich der Slawen" (um 1601) betrug die Truppenstärke des bosnischen Heeres etwa 7.000 Mann, die der Osmanen an die 18.000 Mann. Die Schlacht endete mit einem Sieg des bosnischen Heeres. Die Verluste der beiden Heere sind nicht bekannt. Der Ausgang der Schlacht zu Gunsten der Bosnier beendete für kurze Zeit die osmanischen Einfälle in das Land. Zudem wirkte der Sieg über die Osmanen moralisierend hinsichtlich der nächsten Konfrontationen, wie sie bereits im Jahr darauf in der Schlacht auf dem Amselfeld stattfand.


Bătălia de la Bilecia a avut loc pe 27 august 1388 între forțele bosniece conduse de ducele Vlatko Vukovici și cele otomane aflate sub conducerea lui Lala Șahin Pașa. Armata lui Vlatko număra 7.000 de luptători din Bosnia, fiind mult inferioară oștii Imperiului Otoman care strânsese 18.000 de luptători. Acestea s-au înfruntat prima dată la Rudine, bosniacii, deși puțini, în cele din urmă au învins în apropiere de oraș Bilecia, ceea ce a întârziat avansul otoman în Bosnia. Șahin Pașa a scăpat fugind, în timp ce pierderile bosniecilor învingători erau nesemnificative.


Битва при Билече

Битва при Билече () — сражение, состоявшееся 27 августа 1388 года у стен города Билеча между боснийскими и турецкими войсками. Битва завершилась уверенной победой боснийцев, что стало первым примером успешного сопротивления турецким войскам в Боснии.


Bitka pri Bileći je bil vojaški spopad med roparskimi oddelki Osmanskega cesarstva pod poveljstvom Lala Şâhin paše in oddelki Kraljevine Bosne pod poveljstvom Vlatka Vukovića in Radiča Sankovića. Vojski sta se spopadli 27. avgusta 1388 v bližini Bileće. Bitka se je končala s popolnim porazom Turkov, Lala Şâhin paša pa se je rešil z begom. Izgube na zmagovalni strani so bile neznatne. Po bitki so turški vpadi v Bosno za nekaj časa prenehali.


Битка при Билеча

Битката при Билеча се провежда на 27 август 1388 г. между босненските сили водени от Влатко Вукович Косача и османците под командването на Лала Шахин. Босненците първоначално се изправят пред турците при Рудин, но основната битка се провежда близо до град Билеча. Резултатът от битката е босненска победа, която забавя османското настъпление в Босна.


Bileća Muharebesi 27 Ağustos 1388 tarihinde Dük Vlatko Vuković emrindeki 7,000 Boşnak kuvvetleri ile Lala Şahin Paşa komutasındaki 18,000 Osmanlı kuvvetleri arasında gerçekleşmiştir. İlk karşılaşma Rudine'de olsa da muharebe Bileća yakınlarında sürmüştür. Lala Şahin Paşa kaçmış, Osmanlı ordusu yenilmiş ve Bosna'nın fethi yavaşlamıştır.


The Battle of Bileća was fought in August 1388 between the forces of the Kingdom of Bosnia led by Grand Duke Vlatko Vuković, and the Ottoman Empire under the leadership of Lala Şahin Pasha. The Ottoman army broke into Hum, the kingdom's southern region. After days of looting, the invaders clashed with the defending force near the town of Bileća, north-east of Dubrovnik. The battle ended with an Ottoman defeat.


معركة بيلچا وقعت في 27 أغسطس 1388 م/ 24 شعبان 790 هـ بين المملكة البوسنية بقيادة دوق فلاتكو فوكوفيتش و العثمانيين تحت قيادة لالا شاهين باشا. بلغ عدد جيش فلاتكو فوكوفيتش 7,000 مقاتل من البوسنة، وجيش شاهين باشا بلغ 18,000 مقاتل عثماني. وكانت هذه أول مواجهة بين الأتراك والبوسنيين في مدينة رودين. نشبت المعركة بالقرب من بلدة بيلچا، وكان النصر حليف الجيش البوسني، وانهزم العثمانيون، مما أدى إلى تأخر تقدمهم في البوسنة. لاذ شاهين باشا بالفرار، بينما كانت الخسائر في صفوف المنتصرين قليلة.


Летња универзијада 1959.

I Летња Универзијада 1959. одржанана је у Торину Италија од 26. августа до 7. септембра 1959. Отварање је било на Олимпијском стадиону у Торину.


1959年夏季ユニバーシアード

1959年夏季ユニバーシアード（I Summer Universiade）は、1959年8月26日から9月7日まで、イタリア・トリノで開催された第1回夏季ユニバーシアードである。


אוניברסיאדת טורינו (1959)

אוניברסיאדת הקיץ הראשונה נערכה בטורינו, איטליה ב-1959, כאשר טקס הפתיחה והמשחקים נערכו באצטדיון האולימפי בטורינו. במשחקים השתתפו 985 ספורטאים.


Летняя Универсиада 1959

Летняя Универсиада 1959 — I летняя Универсиада, прошла в Турине, Италия с 26 августа по 7 сентября 1959 года. Основная спортивная арена — Олимпийский стадион.


La I Universiade si svolse a Torino, in Italia, dal 26 agosto al 7 settembre 1959.


Літня Універсіада 1959

Літня Універсіада 1959 — I літня Універсіада, пройшла в Турині, Італія з 26 серпня по 7 вересня 1959 року. Основна спортивна арена — Олімпійський стадіон.


1959年夏季世界大學運動會

第一屆夏季世界大學運動會於1959年8月26日至9月7日在義大利都靈舉行，該屆賽事設七個大項，共有45個國家和地區的985名運動員參加。


A I Universíada de Verão foi realizada em Turim, Itália entre 26 de agosto e 7 de setembro de 1959.


La Universiade d'été, compétition internationale universitaire multi-sports, s'est déroulée du au à Turin, en Italie. 985 athlètes issus de 45 nations ont pris part aux différentes épreuves.


1. Letnia Uniwersjada - międzynarodowe zawody sportowców - studentów, które odbyły się we włoskim Turynie między 26 sierpnia, a 7 września 1959 roku. W imprezie wzięło udział 985 zawodników z 45 krajów, którzy rywalizowali w 8 dyscyplinach. Główną areną zawodów był stadion olimpijski. Turyn ponownie gościł imprezę tej rangi 11 lat później - w 1970 był bowiem organizatorem szóstej letniej uniwersjady.


The 1959 Summer Universiade, also known as the I Summer Universiade, took place in Turin, Italy.


La Universiada de 1959 fue la primera edición de las Universiadas que se llevaron a cabo en Turín, Italia.


Битка на Кошарама

Битка на Кошарама или пакао Кошара, била је битка између припадника Војске Југославије и припадника терористичке ОВК, подржаване од стране регуларне Војске Албаније и НАТО авијације. Битка се водила око граничног прелаза Раса Кошарес на граници СР Југославије и Републике Албаније између 9. априла и 10. јуна 1999, током НАТО бомбардовања СРЈ.


Битва на Кошарах

Битва на Кошарах (, ) — сражение Косовской войны, ведшееся между ВС Союзной Республики Югославия и Армией освобождения Косово, поддерживаемой ВВС стран НАТО и . Битва шла с 9 апреля по 10 июня 1999 года, во время бомбардировок Югославии. Это сражение считается одним из самых кровопролитных в истории Косовской войны и получило в югославской истории название «Ад Кошары» ().


The Battle of Košare (; ) was fought during the Kosovo War between the FR Yugoslav Forces and the Kosovo Liberation Army (KLA), the latter supported by the NATO air forces and Albanian Army. The battle was fought around Košare on the border between FR Yugoslavia and Albania from 9 April until 10 June during the NATO bombing of FR Yugoslavia.


Битка код Птерије

Битка код Птерије одиграла се у јесен 547. п. н. е. између Персијског царства предвођеног Киром Великим и лидијског краља Креза који је покушао да освоји новонастало Кирово царство. Битка је тактички завршила нерешено, али су Перзијанци остварили стратешку победу будући да су Крез и његова војска морали да се повуку назад у своје краљевство.


Die Schlacht bei Pteria – eine militärische Auseinandersetzung zwischen dem Perserkönig Kyros II. und dem Lyderkönig Krösus – wird nach neuen Forschungen frühestens auf das Jahr 541 v. Chr. datiert. Sie fand bei dem modernen türkischen Kerkenes statt.


Битва при Птерии

Битва при Птерии — сражение 547 или 546 до н. э. между лидийцами и персидским войском Кира Великого.


Bitka pri Pteriji (antično grško , Ptería) je bil vojaški spopad med perzijsko vojsko Kira II. Velikega in napadalsko vojsko lidijskega kralja Kreza leta 547 pr. n. št.. Krez je bil v bitki poražen in prisiljen na umik na zahod v svoje kraljestvo.


Nella battaglia di Pteria (greco antico: Πτερία) nel 547 a.C., i persiani di Ciro il Grande combatterono una battaglia senza esito contro i Lidi di Creso, costringendo però Creso a ritirarsi ad ovest del suo regno.


Битва при Птерії

Битва при Птерії — битва, що відбулась 547 року до н. е., між лідійцями та перським військом Кира Великого.


نبرد پتریا () در پاییز ۵۴۷ پیش از میلاد در پتریا (ترکیه امروزی) و مابین کوروش بزرگ و کرزوس پادشاه لیدیه روی داد. کوروش در این رزم به پیروزی می‌رسد.


A batalha do rio Hális, também conhecida como a batalha de Ptéria (), foi um conflito armado ocorrido entre dois grandes impérios da antiguidade, o incipiente Império Aqueménida e o reino de Lídia no seu apogeu, que data de 547 ou 546 AEC. As forças persas de Ciro, o Grande travaram uma batalha contra as forças invasoras de Lídia lideradas por Creso, que foi forçado a partir em retirada para oeste, para o seu próprio reino.


At the Battle of Pteria () in 547 BC, the Persian forces of Cyrus the Great fought a drawn battle with the invading Lydian forces of Croesus, forcing Croesus to withdraw back west into his own kingdom.


La batalla del río Halis, también conocida como la batalla de Pteria, fue un enfrentamiento armado acaecido entre dos importantes imperios de la Antigüedad, el incipiente Imperio persa y el reino de Lidia en su apogeo, y fechado en el año 547 o 546 a. C.


Европско првенство у атлетици за јуниоре 2017.

24. Европско првенство у атлетици за јуниоре до 20 година (У-20) одржано је од 20. до 23. јула на Stadio Carlo Zecchini- у Гросето у Италији.


Die 24. Leichtathletik-U20-Europameisterschaften fanden vom 20. bis zum 23. Juli 2017 in der italienischen Stadt Grosseto statt. Grosseto war nach 2001 zum zweiten Mal Ausrichter der Junioreneuropameisterschaften.


Чэмпіянат Еўропы па лёгкай атлетыцы сярод юніёраў 2017

24-ы чэмпіянат Еўропы па лёгкай атлетыцы сярод юніёраў праходзіў з 20 па 23 ліпеня 2017 года на Алімпійскім стадыёне імя Карла Дзекіні ў Грасета, Італія. Да спаборніцтваў, паводле правіл, былі дапушчаны спартсмены 1998 года нараджэння і маладзейшыя.


Чемпионат Европы по лёгкой атлетике среди юниоров 2017

24-й чемпионат Европы по лёгкой атлетике среди юниоров проходил с 20 по 23 июля 2017 года на Олимпийском стадионе имени Карло Дзеккини в Гроссето (Италия). К соревнованиям, согласно правилам, были допущены спортсмены 1998 года рождения и моложе.


Campionati europei under 20 di atletica leggera 2017

Il XXIV campionato europeo under 20 di atletica leggera ("2017 European Athletics U20 Championship") sono la prima edizione con questa denominazione (precedentemente era conosciuto come "campionato europeo juniores di atletica leggera").


U20-EM i friidrett 2017 var den 24. utgaven av dette toårlige friidrettsmesterskapet for europeiske utøvere under 20 år. Det ble arrangert i Grosseto i Italia fra 20. til 23. juli 2017.


Championnats d'Europe juniors d'athlétisme 2017

La des Championnats d'Europe juniors d'athlétisme se déroule du 20 au à Grosseto, en Italie.


Mistrzostwa Europy Juniorów w Lekkoatletyce 2017

24. Mistrzostwa Europy Juniorów w Lekkoatletyce – zawody lekkoatletyczne dla sportowców do lat 19, które odbyły się od 20 do 23 lipca 2017 na Stadio Olimpico Comunale w Grosseto we Włoszech.


The 2017 European Athletics U20 Championships were the 24th edition of the biennial European U20 athletics championships. They were held in Grosseto, Italy from 20 July to 23 July.


El Campeonato Europeo de Atletismo Sub-20 de 2017 se celebró entre los días 20 y 23 de julio en el Estadio Olímpico Comunal Carlo Zecchini de la localidad italiana de Grosseto.


Светско првенство у биатлону 1961.

Светско првенство у биоатлону 1961. било је треће светско првентво у биатлону а одржано је 25. фебруара 1961. у шведском граду Умеу. Одржана је само једна трка у дисциплини појединачно на 20 км, за коју су додељене медаље. Резултати у екипној конкуренцији добијени су сабирањем времена тројице најбољих такмичара земље коју су заступали. Ови резултати су били незванични у медаље нису додељиване.


De tredje världsmästerskapen i skidskytte genomfördes 1961 i Umeå i Sverige.


Die 3. Biathlon-Weltmeisterschaft fand 1961 in Umeå in Schweden statt. Im Vorjahr hatte es wegen der Olympischen Winterspiele in Squaw Valley keine Biathlon-Weltmeisterschaften gegeben.


Чемпионат мира по биатлону 1961

Чемпионат мира по биатлону 1961 — 3-й чемпионат мира по биатлону, прошёл в шведском Умео 25 февраля 1961 года.


Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1961 järjestettiin Uumajassa, Ruotsissa. Ohjelmassa olivat miesten 20 kilometrin kilpailu sekä joukkuekilpailu, jonka tulokset saatiin laskemalla yhteen kunkin maan kolmen parhaan kilpailijan ajat 20 kilometriltä.


Det 3. verdensmesterskapet i skiskyting ble arrangert i Umeå i Sverige i 1961.


Les Championnats du monde de biathlon 1961 se tiennent à Umeå (Suède) en février 1961.


3. Mistrzostwa świata w Biathlonie 1961 odbyły się w szwedzkiej miejscowości Umeå. Zawodnicy startowali w dwóch konkurencjach: biegu indywidualnym mężczyzn na 20 km i sztafecie mężczyzn 3x7,5 km.


The 3rd Biathlon World Championships were held in 1961 in Umeå, Sweden. The men's 20km individual and team were the only competitions.


El III Campeonato Mundial de Biatlón se celebró en Umeå (Suecia) el 25 de febrero de 1961 bajo la organización de la Unión Internacional de Biatlón (IBU) y la Federación Sueca de Biatlón.


Светско првенство у биатлону 1962.

Светско првенство у биоатлону 1962. било је четврто светско првентво у биатлону а одржано је 4. марта 1962. у финском граду Хеменлина. Одржана је само једна трка у дисциплини појединачно на 20 км, за коју су додељене медаље. Резултати у екипној конкуренцији добијени су сабирањем времена тројице најбољих такмичара земље коју су заступали. Ови резултати су били незванични у медаље нису додељиване.


De fjärde världsmästerskapen i skidskytte genomfördes 1962 i Tavastehus i Finland.


Die 4. Biathlon-Weltmeisterschaft fand 1962 in Hämeenlinna in Finnland statt.


Чемпионат мира по биатлону 1962

4-й чемпионат мира по биатлону прошёл в Финляндии, в Хямеэнлинне в 1962 году.


Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1962 järjestettiin Hämeenlinnassa, Suomessa. Ohjelmassa olivat miesten 20 kilometrin kilpailu sekä joukkuekilpailu, jonka tulokset saatiin laskemalla yhteen kunkin maan kolmen parhaan kilpailijan ajat 20 kilometriltä.


Det 4. verdensmesterskapet i skiskyting ble arrangert i 1962 i Tavastehus i Finland.


Les Championnats du monde de biathlon 1962 se tiennent à Hämeenlinna (Finlande).


4. Mistrzostwa świata w Biathlonie 1962 odbyły się w fińskiej miejscowości Hämeenlinna. Zawodnicy startowali w dwóch konkurencjach: biegu indywidualnym mężczyzn na 20 km i sztafecie mężczyzn 3x7,5 km.


The 4th Biathlon World Championships were held in 1962 in Hämeenlinna, Finland. The men's 20 km individual and team were the only competitions.


El IV Campeonato Mundial de Biatlón se celebró en la localidad de Hämeenlinna (Finlandia) el 4 de marzo de 1962 bajo la organización de la Unión Internacional de Biatlón (IBU) y la Asociación Finlandesa de Biatlón.


Друго Светско првенство у кајаку и кануу на мирним водама 1948. одржанно је у Лондону у Уједињеном Краљевству у организацији Међународне кајакашке федерације (ИЦФ) која је од 1946. преузела организацију од ИРК () „Међународног предстаништва за кануистику” основаног 1924. године.


Die 2. Kanurennsport-Weltmeisterschaften fanden 1948 in London (Vereinigtes Königreich) statt.


Championnats du monde de course en ligne de canoë-kayak de 1948

Les deuxièmes championnats du monde de course en ligne de canoë-kayak se sont déroulés à Londres (Angleterre) en 1948.


The 1948 ICF Canoe Sprint World Championships were held in London, Great Britain. This event was held under the auspices of the International Canoe Federation, formed in 1946 from the Internationale Repräsentantenschaft Kanusport (IRK).


Европско првенство у атлетици за млађе сениоре 2009.

Европско првенство у атлетици за млађе сениоре 2007. (У-23) је 7. европско првенство за млађе сениоре под надзором Европске атлетске асоцијације ЕАА. Одржано је у Каунасу од 16. до 19. јула 2007. на Darius and Girėnas Stadium-у.


Die 7. Leichtathletik-U23-Europameisterschaften wurden vom 16. bis 19. Juli 2009 im S.Dariaus-und-S.Girėno-Stadion von Kaunas, der zweitgrößten Stadt Litauens, abgehalten.


Чемпионат Европы по лёгкой атлетике среди молодёжи 2009

7-й чемпионат Европы по лёгкой атлетике среди молодёжи проходил с 16 по 19 июля 2009 года на стадионе имени С. Дарюса и С. Гиренаса в Каунасе (Литва). В соревнованиях, согласно правилам, могли принимать участие спортсмены 1987—1989 годов рождения.


Campionati europei under 23 di atletica leggera 2009

Il VII Campionato europeo under 23 di atletica leggera si è disputato a Kaunas, in Lituania, dal 16 al 19 luglio 2009.


U23-EM i friidrett 2009 var den 7. utgaven av dette toårlige friidrettsmesterskapet for europeiske utøvere under 23 år. Det ble arrangert på S. Darius og S. Girenas stadion i Kaunas i Litauen fra 16. til 19. juli 2009.


Championnats d'Europe espoirs d'athlétisme 2009

Les Championnats d'Europe espoirs d'athlétisme ont eu lieu du 16 au 19 juillet 2009 à Kaunas, en Lituanie, dans le Centre sportif S.-Darius-et-S.-Girėnas.


Młodzieżowe Mistrzostwa Europy w Lekkoatletyce 2009

7. Młodzieżowe Mistrzostwa Europy w Lekkoatletyce – zawody lekkoatletyczne, które odbyły się od 16 do 19 lipca 2009 roku w litewskim Kownie na stadionie imienia S. Dariusa i Girėnasa.


2009 European Athletics U23 Championships

The 7th European Athletics U23 Championships were held between 16 and 19 July 2009 in the S. Darius and S. Girėnas Stadium in Kaunas, Lithuania.


Mistrovství Evropy v atletice do 23 let 2009

7. Mistrovství Evropy v atletice do 23 let se uskutečnilo ve dnech 16. – 19. července 2009 v Litvě na S. Darius and S. Girėnas Stadium v Kaunasu. Na programu bylo dohromady 44 disciplín (22 mužských a 22 ženských). Kvůli nedostatku ubytovacích kapacit byl na dobu mistrovství otevřen nový čtyřhvězdičkový hotel.


Европско првенство у атлетици за млађе сениоре 2007. (У-23) је 6. европско првенство за млађе сениоре под надзором Европске атлетске асоцијације ЕАА. Одржано је у Дебрецину од 12. до 15. јула 2007. на атлетском стадиону Иштван Ђулаи.


Die 6. Leichtathletik-U23-Europameisterschaften wurden vom 12. bis 15. Juli 2007 im István-Gyulai-Leichtathletikstadion der ungarischen Stadt Debrecen abgehalten.


Чемпионат Европы по лёгкой атлетике среди молодёжи 2007

6-й чемпионат Европы по лёгкой атлетике среди молодёжи проходил с 12 по 15 июля 2007 года на стадионе имени Иштвана Дьюлаи в Дебрецене (Венгрия). В соревнованиях, согласно правилам, могли принимать участие спортсмены 1985—1987 годов рождения.


Campionati europei under 23 di atletica leggera 2007

Il VI Campionato europeo under 23 di atletica leggera si è disputato a Debrecen, in Ungheria, dal 12 al 15 luglio 2007.


U23-EM i friidrett 2007 var den 6. utgaven av dette toårlige friidrettsmesterskapet for europeiske utøvere under 23 år. Det ble arrangert på Gyulai István Athletic Stadium i Debrecen i Ungarn fra 12. til 15. juli 2007.


Championnats d'Europe espoirs d'athlétisme 2007

Les Championnats d'Europe espoirs d'athlétisme ont eu lieu du 12 au 15 juillet 2007 au stade d'athlétisme István-Gyulai de Debrecen, en Hongrie.


Młodzieżowe Mistrzostwa Europy w Lekkoatletyce 2007

6. Młodzieżowe Mistrzostwa Europy w Lekkoatletyce – zawody sportowe, które rozgrywane były w dniach 12 - 15 lipca 2007 w Debreczynie na Węgrzech. W zawodach startowali zawodnicy, którzy nie ukończyli 23 lat.


2007 European Athletics U23 Championships

The 6th European Athletics U23 Championships was held between 12 and 15 July 2007 in the Gyulai István Athletic Stadium in Debrecen, Hungary.


Mistrovství Evropy v atletice do 23 let 2007

6. Mistrovství Evropy v atletice do 23 let se uskutečnilo ve dnech 12. – 15. července 2007 v Maďarsku na Gyulai István Athletic Stadium v Debrecínu. Na programu bylo dohromady 44 disciplín (22 mužských a 22 ženských).


Светско првенство у рагбију седам 1993.

Светско првенство у рагбију седам 1993. (службени назив: 1993 Rugby World Cup Sevens) је било прво светско првенство у рагбију седам. Турнир је одржан у Шкотској, земљи у којој је и настао рагби 7, а титулу је освојила селекција Енглеске, пошто је у финалу у Единбургу савладала Аустралију на стадиону Марифилд.


ラグビーワールドカップセブンズ1993

ラグビーワールドカップセブンズ1993（）は、スコットランド・エディンバラのマレーフィールド・スタジアムで開催された第1回ワールドカップセブンズ。


La Coppa del Mondo di rugby a 7 1993 fu l'edizione inaugurale di tale torneo e si svolse allo stadio di Murrayfield (Edimburgo) nel mese di aprile. La finale vide l' battere a sorpresa l' 21-17. La nazionale inglese fu guidata al successo finale da Andrew Harriman, con 12 mete realizzate in totale nel torneo, e includeva anche giocatori quali Lawrence Dallaglio e Matt Dawson.


A Copa do Mundo de Rugby Sevens de 1993 foi a primeira edição realizada no estadio Murrayfield, em Edimburgo, na Escócia, em abril de 1993.


La Coupe du monde de rugby à sept 1993 est la première édition de Coupe du monde de rugby à sept. Elle s'est déroulée en Écosse du 16 au . y participent. Les matchs ont lieu au stade de Murrayfield à Édimbourg.


Puchar Świata w Rugby 7 (1993) – pierwszy Puchar Świata, organizowane przez IRFB zawody o randze mistrzostw świata w rugby 7 rozgrywane co cztery lata. Turniej odbył się na Murrayfield Stadium w Edynburgu w dniach od 16 do 18 kwietnia 1993 roku i rywalizowały w nim dwadzieścia cztery męskie zespoły. W turnieju zwyciężyli Anglicy.


The 1993 Rugby World Cup Sevens was held at Murrayfield in Edinburgh, Scotland, in April 1993. This tournament was the inaugural Rugby World Cup Sevens tournament. The International Rugby Board invited the established rugby union nations but also were keen to involve emerging nations in the event, recognising the fact that Sevens was providing the bridge between the developed rugby nations and those whose rugby union traditions were less well established.


La Copa del Mundo de Rugby 7 de 1993 fue la 1° edición de la Copa del Mundo de Rugby 7, organizada por la World Rugby (WR).


Светско првенство у рагбију седам 2001.

Светско првенство у рагбију седам 2001. (службени назив: 2001 Rugby World Cup Sevens) је било треће светско првенство у рагбију седам. Турнир је одржан у Аргентини, а титулу је освојио Нови Зеланд, пошто је у финалу савладао Аустралију.


ラグビーワールドカップセブンズ2001

ラグビーワールドカップセブンズ2001（）は、アルゼンチンで開催された第3回ワールドカップセブンズ。ニュージーランドが決勝でオーストラリアを破り初優勝。


La Coppa del Mondo di rugby a 7 2001 si è disputata nel mese di gennaio a Mar del Plata, Argentina, e rappresentò il primo principale evento di rugby tenutosi in Sudamerica. In finale la Nuova Zelanda si impose contro l'Australia, che in semifinale eliminò a sua volta i campioni uscenti delle Figi sconfiggendoli 22-14, col punteggio di 31-12.


La Coupe du monde de rugby à sept 2001 est la troisième édition de la Coupe du monde de rugby à sept. Elle est organisée par la International Rugby Board et se déroule du 26 au à Mar del Plata en Argentine et oppose 24 nations.


Puchar Świata w Rugby 7 (2001) – trzeci Puchar Świata, organizowane przez IRB zawody o randze mistrzostw świata w rugby 7 rozgrywane co cztery lata. Turniej odbył się na Estadio José María Minella w argentyńskim mieście Mar del Plata w dniach od 26 do 28 stycznia 2001 roku i rywalizowały w nim dwadzieścia cztery męskie zespoły. Tytułu zdobytego cztery lata wcześniej bronili reprezentanci Fidżi, zwyciężyli zaś Nowozelandczycy.


The 2001 Rugby World Cup Sevens was the third edition of the Rugby World Cup Sevens and was held in Mar del Plata, Argentina. New Zealand defeated Australia to win the tournament for the first time. This was the first major rugby event ever held in South America.


La Copa del Mundo de Rugby 7 de 2001 en Mar del Plata (RWC Sevens Mar del Plata 2001) fue la tercera edición de la Copa Mundial de rugby 7, organizada por la World Rugby (WR). Se jugó en la ciudad de Mar del Plata, Argentina. El torneo tuvo un formato de dos etapas: una primera etapa clasificatoria por grupos y una segunda etapa de eliminación directa ("play off"), en tres instancias (cuartos de final, semifinal y final). A su vez, la etapa de eliminación directa se organizó con tres competencias, los mejores disputaron la Copa Melrose o Copa de Oro ("Cup"), los equipos de clasificación intermedia la Copa de Plata ("Plate"), y los equipos de peor clasificación la Copa de Bronce ("Bowl").


Биатлон на Зимским олимпијским играма 2018 — масовни старт за жене

Такмичење у дисциплини потера у мушкој конкуренцији на Зимским олимпијским играма 2018. у Пјонгчанг, (Јужна Кореја) одржано је 17. фебруара на комплексу за скијашко трчање и биатлон Алпензија са почетком у 20.15 часова по локалном времену.


Olympische Winterspiele 2018/Biathlon – Massenstart (Frauen)

Das 12,5-km-Massenstartrennen der Frauen im Biathlon bei den Olympischen Winterspielen 2018 fand am 17. Februar 2018 um 20:15 Uhr statt. Austragungsort war das Alpensia Biathlon Centre. Olympiasiegerin wurde die Slowakin Anastasiya Kuzmina, vor Darja Domratschawa aus Weißrussland und der Norwegerin Tiril Eckhoff.


Biathlon ai XXIII Giochi olimpici invernali - 12,5 km partenza in linea femminile

La gara dei 12,5 km partenza in linea femminile di biathlon dei XXIII Giochi olimpici invernali di Pyeongchang si è svolta il 17 febbraio 2018, a partire dalle ore 20:15 (UTC+9), presso il centro di biathlon di Alpensia.


Біатлон на зимових Олімпійських іграх 2018 — мас-старт (жінки)

Мас-старт серед жінок у біатлоні на зимових Олімпійських іграх 2018 відбувся 17 лютого в центрі лижного спорту та біатлону «Альпензія» у Пхьончхані, Південна Корея.


Skiskyting under Vinter-OL 2018 – Fellesstart kvinner

Fellesstart for kvinner i skiskyting under Vinter-OL 2018 fant sted den 17. februar 2018.


Biathlon na Zimowych Igrzyskach Olimpijskich 2018 – bieg masowy kobiet

Biathlonowy bieg masowy kobiet na Zimowych Igrzyskach Olimpijskich 2018 odbył się 17 lutego w Alpensia Biathlon Centre w Daegwallyeong-myeon.


Biathlon at the 2018 Winter Olympics – Women's mass start

The women's 12.5 km mass start biathlon competition of the Pyeongchang 2018 Olympics was held on 17 February 2018 at the Alpensia Cross-Country Centre in Pyeongchang, South Korea. Anastasiya Kuzmina won the gold medal, the defending champion Darya Domracheva took the silver, and Tiril Eckhoff replicated her 2014 bronze medal success.


Biatlon na Zimních olympijských hrách 2018 – závod s hromadným startem ženy

Ženský biatlonový závod s hromadným startem na 12,5 km na Zimních olympijských hrách 2018 v jihokorejském Pchjongčchangu se konal v Běžeckém centru Alpensia dne 17. února 2018. Zlatou medaili z minulých olympijských her obhajovala Běloruska Darja Domračevová.


Биатлон на Зимским олимпијским играма 2018 — потера за жене

Такмичење у дисциплини потера у женској конкуренцији на Зимским олимпијским играма 2018. у Пјонгчанг, одржано је 12. фебруара на комплексу за скијашко трчање и биатлон Алепнзија у окрузима Daegwallyeong-myeon, Pyeongchang-gun, који се налазе у Провинцији Gangwon-do у Јужној Кореји са почетком у 19.10 часова по локалном времену.


Olympische Winterspiele 2018/Biathlon – Verfolgung (Frauen)

Das 10-km-Verfolgungsrennen der Frauen im Biathlon bei den Olympischen Winterspielen 2018 fand am 12. Februar 2018 um 19:10 Uhr statt. Austragungsort war das Alpensia Biathlon Centre. Erstmals gewann mit der Deutschen Laura Dahlmeier die Olympiasiegerin des Sprintrennens auch die Verfolgung. In einem knappen Duell auf der Zielgerade gegen Anaïs Bescond aus Frankreich gewann die Slowakin Anastasiya Kuzmina Silber.


Биатлон на зимних Олимпийских играх 2018 — гонка преследования (женщины)

Соревнования по биатлону среди женщин в гонке преследования на 10 км на зимних Олимпийских играх 2018 года прошли 12 февраля. Местом проведения соревнований стал центр лыжных гонок и биатлона «Альпензия». Старт гонки запланирован на 19:10 по местному времени (UTC+9). В соревновании примут участие 60 сильнейших спортсменок, отобранных по результатам спринта. Действующей олимпийской чемпионкой в преследовании являлась белорусская биатлонистка Дарья Домрачева.


Biathlon ai XXIII Giochi olimpici invernali - 10 km inseguimento femminile

La gara dei 10 km inseguimento femminile di biathlon dei XXIII Giochi olimpici invernali di Pyeongchang si è svolta il 12 febbraio 2018 presso il centro di biathlon di Alpensia.


Біатлон на зимових Олімпійських іграх 2018 — гонка переслідування (жінки)

Гонка переслідування ("пас'ют, перс'ют",  — переслідувати) серед жінок у біатлоні на зимових Олімпійських іграх 2018 відбулася 12 лютого в центрі лижного спорту та біатлону «Альпензія» у Пхьончхані, Південна Корея.


Skiskyting under Vinter-OL 2018 – Jaktstart kvinner

Jaktstart for kvinner i skiskyting under Vinter-OL 2018 fant sted den 12. februar 2018. Dette var første gang en kvinnelig skiskytter vant jaktstarten etter å ha startet først.


Biathlon aux Jeux olympiques de 2018 – Poursuite femmes

L'épreuve féminine du 10 km poursuite aux Jeux olympiques d'hiver de 2018 a lieu le au Centre de biathlon et de ski de fond d'Alpensia.


Biathlon at the 2018 Winter Olympics – Women's pursuit

The women's 10 km pursuit biathlon competition of the Pyeongchang 2018 Olympics was held on 12 February 2018 at the Alpensia Cross-Country Centre in Pyeongchang, South Korea. The field consisted of the top 60 finishers in the sprint event, held two days earlier, with competitors' starting times dependent on their final time in the sprint event. Laura Dahlmeier, who was the champion in the sprint, won a second title, becoming the first female biathlete to win an Olympic sprint-pursuit double. Anastasiya Kuzmina finished second, and Anaïs Bescond was third. This was Bescond's first Olympic medal.


Операција Кугелблиц

Операција „Кугелблиц“ ( - „"лоптаста муња"“) представља најамбициознију и по употребљеним снагама најкрупнију из низа упоредо предузетих операција које је спровела немачка Друга оклопна армија против јединица НОВЈ и слободне територије у децембру 1943. године. Овај низ просторно и временски повезаних операција познат је у југословенској историографији као Шеста непријатељска офанзива.


L’opération "Kugelblitz" (foudre en boule) est une offensive majeure contre les Partisans menée par les forces allemandes fin 1943 et début 1944. Les Allemands ont attaqué les forces de Tito au Nord-Ouest de la Yougoslavie.


Operation Kugelblitz ("ball lightning") was a major anti-Partisan offensive orchestrated by German forces in December 1943 during World War II in Yugoslavia. The Germans attacked Josip Broz Tito's Partisan forces in the eastern parts of the Independent State of Croatia in an attempt to encircle and destroy them, thereby preventing the Partisans from entering the Territory of the Military Commander in Serbia. Operation Kugelblitz was followed up immediately by Operation Schneesturm (Blizzard) which sought to capitalise on the initial success of Operation Kugelblitz. Both operations are associated with the Sixth Enemy Offensive () in Yugoslav historiography.


La Operación "Kugelblitz" (en alemán "centella"), también conocida como Sexta Ofensiva Antipartisana (en serbocroata "Šesta neprijateljska ofanziva") en la historiografía yugoslava, fue una de las principales ofensivas de contrainsurgencia llevadas a cabo por las fuerzas de ocupación alemanas en los Balcanes durante la Segunda Guerra Mundial.


Кошћушков устанак

Кошћушков устанак је био устанак који је предводио Тадеуш Кошћушко у Пољској и Литванији 1794. године. Циљ устанка је био да се Пољска и Литванија ослободе од руског утицаја након Друге поделе Пољске 1793. и након стварања конфедерације у Тарговици.


コシチュシュコの蜂起（コシチュシュコのほうき、ポーランド語: Insurekcja kościuszkowska）は、1794年にポーランド・リトアニア共和国で発生した、ロシア帝国・プロイセン王国に対する反乱。日本では伝統的にコシューシコの蜂起、コシチューシコの蜂起という表記も用いられる。タデウシュ・コシチュシュコの主導の下、ポーランド・リトアニア共和国の残部とプロイセン領ポーランドで蜂起が起きた。1793年の第二次ポーランド分割によりポーランド支配を拡大するロシア帝国や親露派マグナートによるタルゴヴィツァ連盟と戦い、ポーランド・リトアニア共和国の復興を企図したが失敗に終わった。その結果、ポーランド・リトアニア共和国は最後まで残っていた領土も分割されて滅亡した。


Kościuszko-upproret var ett upprorsförsök lett av Tadeusz Kościuszko i Polen-Litauen 1794. Det var ett misslyckat försök att frigöra Polen-Litauen från det ryska inflytandet efter Polens delning 1793.


Der Kościuszko-Aufstand () war eine gegen die Teilungen Polens gerichtete militärische Erhebung polnischer Patrioten unter der Führung von General Tadeusz Kościuszko im Jahr 1794.


Паўстанне 1794 года

Паўстанне 1794 года ў Польшчы, Беларусі і Літве або Польскае паўстанне 1794 года — узброенае выступленне супраць расійскай акупацыі і прускай інтэрвенцыі, за аднаўленне Рэчы Паспалітай у межах 1772 года і за ажыццяўленне пастановаў Чатырохгадовага сойму.


Εξέγερση του Κοστσιούσκο

Η Εξέγερση του Κοστιούσκο (ρωσ. "Восстание Тадеуша Костюшко, Польское восстание 1794 года, Инсуррекция Костюшко", πολ. "Powstanie kościuszkowskie, insurekcja kościuszkowska") είναι εξέγερση, η οποία άρχισε από τους Πολωνούς με αρχηγό τον Ταντέους Κοσιούσκο, αιτία της οποίας αποτελούσε η άρνηση των Πολωνών να δεχτούν το Σύνταγμα της 3ης Μαΐου 1791, στα εδάφη της Πολωνο-Λιθουανικής Κοινοπολιτείας, η οποία τελείωσε με νίκη των Ρώσων, Αυστριακών και Πρώσων.


Insurecția lui Kościuszko a fost o revoltă împotriva Rusiei Imperiale și a Regatul Prusiei, condusă de Tadeusz Kościuszko în Uniunea statală polono-lituaniană și în teritoriile ocupate de prusaci în 1794. A fost o încercare eșuată de a elibera Uniunea polono-lituaniană de sub influența rusă după cea de-a doua împărțire a Poloniei (1793) și crearea Confederației Targowica.


Восстание Костюшко

Восста́ние Таде́уша Костю́шко (, "insurekcja kościuszkowska"), также известно в некоторых русскоязычных источниках как Польское восстание 1794 или Вторая польская война — восстание на территории Речи Посполитой (1794), включавшей на тот момент части современных польских, белорусских, украинских, литовских и латвийских земель.


Kościuszkon kapina oli Puolassa vuonna 1794 syttynyt kapina, joka kohdistui Venäjän keisarikuntaa vastaan. Kapinan taustalla oli Puolan jako ja sen heikentyminen valtiona, mikä oli johtanut Venäjän vaikutusvallan kasvuun. Nimensä kapina sai sen johtaja Tadeusz Kościuszkosta. Kapina kukistettiin ja Puola lakkasi olemasta itsenäisenä valtiona kapinan jälkeen suoritetussa uudessa jaossa.


Kościuszkova vstajaje bil poskus Poljakov pod poveljstvom veterana ameriške osamosvojitvene vojne Tadeusza Kościuszka, da bi dosegli neodvisnost po drugi delitvi Poljske.


Въстание на Косцюшко

Въстанието на Косцюшко е насочено срещу Руската империя и Кралство Прусия, водено от Тадеуш Косцюшко в Жечпосполита през 1794 г.


Linsurrezione di Kościuszko ( o "powstanie kościuszkowskie"; ; ), nota anche come rivolta polacca del 1794 fu una sommossa condotta contro l'Impero russo e il Regno di Prussia capeggiata da Tadeusz Kościuszko nella Repubblica delle Due Nazioni e nella Prussia polacca tra marzo e novembre del 1794. Le schermaglie culminarono con la repressione dei ribelli da parte delle armate straniere e si rivelò un tentativo fallito il cui scopo risultava quello di liberare la Confederazione polacco-lituana dall'influenza russa dopo la seconda spartizione della Polonia (1793) e la costituzione della confederazione di Targowica.


코시치우슈코 봉기(Kościuszko Uprising)는 폴란드에서 타데우시 코시치우슈코( Tadeusz Kościuszko)가 러시아 제국과 프로이센 왕국을 상대로 일으킨 봉기로 1794년에 벨로루시와 리투아니아에서 일어났다. 이는 제2차 폴란드 분할에 따른 러시아의 간섭과 타르고비차 연맹(Targowica Confederation)에서 폴란드를 해방하기 위해 투쟁했으나 실패했다.


Повстання Костюшка

Повста́ння Костю́шка ("Інсурекція Костюшка", "Польське повстання 1794 року", ) — польське народне повстання проти Росії та Пруссії в 1794 році.


柯斯丘什科起义是由塔德乌什·柯斯丘什科在波兰与立陶宛于1794年针对俄罗斯帝国和普鲁士王国发动的起义。它未能在第二次瓜分波兰（1793年），塔戈维查联盟的建立之后让波兰立陶宛联邦摆脱俄罗斯的影响。


A revolta de Kościuszko ou insurreição de Kościuszko foi um levantamento organizado por Tadeusz Kościuszko na Polónia e Lituânia em 1794. Visava libertar a República das Duas Nações (Polónia e Lituânia) da influência russa e prussiana após a segunda partilha da Polónia (1793) e a criação da Confederação Targowica.


La insurrecció de Kościuszko va ser una rebel·lió contra l'Imperi Rus i el Regne de Prússia liderada per Tadeusz Kościuszko per part de la República de les Dues Nacions. Va ser un intent fallit d'alliberar a la Mancomunitat polonesa-lituana de la influència russa després de la segona partició de Polònia (1793) i la creació de la Confederació de Targowica.


Kościuszko-oppstanden i 1794 var et polsk opprør mot de to forutgående delingene av Polen og den store den russiske innflytelsen i det gjenværende Polen-Litauen gjennom deres allierte i Targowica-konføderasjonen. Opprøret har navn etter lederen Tadeusz Kościuszko.


Kościuszko Ayaklanması, 1794 yılında Polonyalıların Amerikan Bağımsızlık Savaşı'nda savaşmış Tadeusz Kosciuszko liderliğinde Polonya'yı, Belarus'u ve Litvanya'yı ikinci defa bölen ve Targowica Konfederasyonu ile burada hegemonyasını kuran Rus İmparatorluğuna karşı başkaldırısıdır. Ayaklanma başladıktan sonra komutan Tadeusz Kosciuszko, Polaniec yasalarını ilan etti. Bu yasalar direnişçilerin hakim olduğu yerlerde uygulandı. Hegemonyayı kırmak amacıyla gerçekleşen ayaklanma başarılı olamadı ve Prusyalılar ile birlikte Avusturya İmparatorluğu'nun askeri destekleri ile Ruslar ayaklanmayı bastırdı. Ayaklanma bastırıldıktan sonra Polonya üçüncü kez bölündü. Ancak bu bölünme ile hukuken var olan devlet yıkıldı ve kısa süren Varşova Düklüğü hariç Polonya 123 yıl boyunca Ekim Devrimine kadar işgal altında kaldı.


Nổi dậy Kościuszko là một trong những cuộc nổi dậy nổi tiếng do Tadeusz Kościuszko, một thủ lĩnh huyền thoại của người Ba Lan lãnh đạo nhằm giải phóng Thịnh vượng chung Ba Lan và Litva khỏi sự đàn áp của Đế quốc Nga và Phổ và Ba Lan trong bối cảnh Ba Lan càng ngày càng cận kề nguy cơ bị xóa sổ khỏi bản đồ vào năm 1794.


L'insurrection de Kościuszko est un soulèvement patriotique dirigé par Tadeusz Kościuszko en 1794 pour libérer la République des Deux Nations (Pologne et Lituanie) de l'occupation russe à la suite de la guerre russo-polonaise de 1792 et du deuxième partage de la Pologne en 1793.


Insurekcja kościuszkowska, "powstanie kościuszkowskie", dawn. "rewolucja polska 1794 roku" – polskie powstanie narodowe przeciw Rosji i Prusom w 1794 roku, które obejmowało również insurekcję warszawską, wileńską, kurlandzką, wielkopolską i kilka innych.


The Kościuszko Uprising, also known as the Polish Uprising of 1794 and the Second Polish War, was an uprising against the Russian Empire and the Kingdom of Prussia led by Tadeusz Kościuszko in the Polish–Lithuanian Commonwealth and the Prussian partition in 1794. It was a failed attempt to liberate the Polish–Lithuanian Commonwealth from Russian influence after the Second Partition of Poland (1793) and the creation of the Targowica Confederation.


La insurrección de Kościuszko fue una rebelión contra el Imperio ruso y el Reino de Prusia liderada por Tadeusz Kościuszko por parte de la República de las Dos Naciones. Fue un intento fallido de liberar a la Mancomunidad polaco-lituana de la influencia rusa después de la segunda partición de Polonia (1793) y la creación de la Confederación de Targowica.


Kościuszkovo povstání (polsky "Insurekcja kościuszkowska") byla vzpoura proti snaze Pruska a Ruska zcela rozložit a následně anektovat zbytek Polsko-litevské unie (později známé jako „Republika obou národů“). Odpor vedl generál Tadeusz Kościuszko, po němž je povstání pojmenováno. Došlo k němu v roce 1794, a i když zaznamenalo zpočátku jisté úspěchy, bylo následně tvrdě potlačeno ruskými a pruskými vojsky. Výsledkem bylo třetí a definitivní rozdělení Polska, které na 123 let ukončilo samostatnou existenci tohoto státu.


Kościuszko-opstanden i 1794 var et polsk oprør mod de to forudgående delinger af Polen og den store den russiske indflydelse i resten af den Polen-Litauen. Oprøret har navn efter lederen Tadeusz Kościuszko.


انتفاضة تاديوش

انتفاضة تاديوش ثورة ضد الإمبراطورية الروسية ومملكة بروسيا بقيادة تاديوش كوسيوسكو في الكومنولث البولندي اللتواني والقسم البروسي في عام 1794. كانت محاولة فاشلة لتحرير الكومنولث البولندي الليتواني من النفوذ الروسي بعد التقسيم الثاني لبولندا (1793) وإنشاء كونفدرالية تارغوفيتسكا.


Pemberontakan Kościuszko adalah pemberontakan melawan Kekaisaran Rusia dan Kerajaan Prusia yang dikobarkan oleh Tadeusz Kościuszko pada tahun 1794 di wilayah Persemakmuran Polandia-Lituania dengan tujuan untuk membebaskan Persemakmuran dari pengaruh Rusia dan mempertahankan integritas perbatasan Polandia setelah terjadinya peristiwa Pemisahan Polandia Kedua (1793) dan pendirian Konfederasi Targowica. Kościuszko yang merupakan seorang veteran Revolusi Amerika mengumandangkan proklamasi dimulainya pemberontakan pada tanggal 24 Maret 1794 di alun-alun kota Kraków. Ia menyatakan diri sebagai komandan tertinggi semua pasukan Polandia, dan untuk memperkuat pasukannya ia mengeluarkan perintah mobilisasi yang mengharuskan setiap 5 rumah di Małopolska untuk menyumbangkan paling tidak satu prajurit laki-laki yang dilengkapi dengan senjata berupa tombak atau kapak. Komisi Kościuszko di Kraków merekrut semua laki-laki yang berusia antara 18 hingga 28 dan menetapkan pajak pendapatan.


Битка код Мојковца

Мојковачка битка је вођена од 6. јануарa до 7. јануара 1916. године у околини Мојковца и у њој је "Санџачка војска" Краљевине Црне Горе успешно зауставила аустроугарску офанзиву, чиме је омогућено повлачење Војске Краљевине Србије преко делова краљевине Црне Горе ка Јадранском мору. Војском Краљевине Црне Горе је командовао сердар Јанко Вукотић. То је уједно била и последња војна операција војске Краљевине Црне Горе, која 1918. године улази у састав Краљевства Срба, Хрвата и Словенаца.


Die Schlacht von Mojkovac fand am 6. und 7. Januar 1916 in Montenegro am Oberlauf der Tara in Mojkovac zwischen der Sanđak-Division der montenegrinischen Armee unter Serdar Janko Vukotić und der 53. und 62. k.u.k. Division, zusammen 14 Bataillone unter Generalmajor Wilhelm von Reinöhl (1859–1918) statt. Die äußerst heftig geführte Schlacht in den winterlich verschneiten Gebirgen zwischen Durmitor und Bijelasica ist durch die Aufopferung der an Mannstärke, Artillerie und Infanteriebewaffnung deutlich unterlegenen Montenegriner, sich dem Vordringen einer großen Streitmacht der österreich-ungarischen Armee entgegenzustellen, welche die Rückzugswege der im Serbienfeldzug der Mittelmächte geschlagenen serbischen 1. und 3. Armee über das Prokletije-Gebirge nach Albanien abschneiden sollte, in den Kontext einer allgemeinen nationalen Heldenerzählung eingegangen.


Битва при Мойковаце

Битва при Мойковаце () — сражение, состоявшееся 6 — 7 января 1916 года между австрийскими и черногорскими войсками во время Первой мировой войны. Завершилось победой черногорских войск, которая дала возможность частям сербской армии продолжить отступление в Албанию.


Бій при Мойковаці

Бій при Мойковаці () — бій, який відбувся 6 — 7 січня 1916 року між австрійськими та чорногорськими військами під час Першої світової війни. Завершився перемогою чорногорських військ, яка дала можливість частинам сербської армії продовжити відступ до Албанії.


Batalha de Mojkovac (em sérvio: Бој на Мојковцу, "Boj na Mojkovcu" ou Мојковачка битка, "Mojkovačka bitka") foi uma batalha da Primeira Guerra Mundial travada entre 9 de janeiro e 7 de janeiro de 1916, perto de Mojkovac, Montenegro, entre os exércitos da Áustria-Hungria e de Montenegro. Terminou com uma vitória montenegrina.


Bitwa pod Mojkovacem − bitwa w czasie I wojny światowej stoczona w dniach 6−7 stycznia 1916 pomiędzy armią czarnogórską a oddziałami armii austro-węgierskiej dowodzonymi przez Franza Conrada von Hötzendorfa.


The Battle of Mojkovac was a World War I battle fought between 6 January and 7 January 1916 near Mojkovac, in today's Montenegro, between the armies of Austria-Hungary and the Kingdom of Montenegro. It ended with a Montenegrin victory.


معركة موجكوفاك

معركة موجكوفاك هي معركة حدثت خلال الحرب العالمية الأولى من 6-7 يناير بالقدب من موجكوفاك، الجبل الأسود بين الإمبراطورية النمساوية المجرية ومملكة الجبل الأسود.


Француски револуционарни ратови

Француски револуционарни ратови су били серија војних сукоба између 1792. и 1802, у којима су учествовале снаге владе француске револуције и неколико европских земаља. Обично се деле на Прву коалицију (1792—1797) и Другу коалицију (1798—1801), иако је Француска била непрестано у рату са Британијом од 1793. до 1802. Захваљујући преданости и војним иновацијама француских револуционара, француска револуционарна војска је победила многе коалиције формиране против ње и успела је да стави под контролу Холандију, Италију и Рајнску област. У ратовима је учествовао велики број војника, углавном због примене модерне масовне регрутације. Непријатељствима је дошао крај са Амијенским миром (1802). Француска је, међутим наставила, да ратује у тзв. Наполеоновим ратовима. Оба ова сукоба чине оно што се назива Велики француски рат.


フランス革命戦争（フランスかくめいせんそう、, ）は、1792年から1799年にかけて、フランス革命を巡ってフランスとヨーロッパ諸国との間で行われた戦争の総称。


Franska revolutionskrigen, ibland endast revolutionskrigen, var de krig som den efter franska revolutionen nyblivna Franska republiken förde mot monarkierna Storbritannien, Österrike, Preussen, Spanien, Ryssland och Sardinien i olika konstellationer. Det varade från krigsutbrottet mellan den franska revolutionsregeringen och Österrike 1792 till freden i Amiens 1802. Det delas vanligen in i första koalitionskriget 1792–1797 och andra koalitionskriget 1798–1801, om än Frankrike låg i krig med Storbritannien kontinuerligt från 1793 till 1802.


ഫ്രഞ്ചു വിപ്ലവയുദ്ധങ്ങൾ

വിപ്ലവത്തിലൂടെ രാജവാഴ്ച അവസാനിപ്പിച്ച് പ്രഥമ ഫ്രഞ്ചു റിപബ്ലിക്  ആയിത്തീർന്ന ഫ്രാൻസിനെതിരായി രാജവാഴ്ച നിലനിന്നിരുന്ന മറ്റു യുറോപ്യൻ രാജ്യങ്ങൾ സംഘം ചേർന്ന് പല തവണ യുദ്ധം ചെയ്തു. 1792-1802 വരെ നിലനിന്ന ഫ്രഞ്ചു ജനകീയ ഗവർമെന്റിനെതിരായുള്ള യുദ്ധങ്ങൾ ഫ്രഞ്ചു വിപ്ലവയുദ്ധങ്ങൾ എന്ന് ചരിത്രത്തിൽ അറിയപ്പെടുന്നു. ഫ്രാൻസിലെ വിപ്ലവ-ജനാധിപത്യ പ്രവണതകൾ ഉന്മൂലനം ചെയ്യുക മാത്രമല്ല ഭീകരവാഴ്ച പോലുള്ള സാധ്യതകൾ തങ്ങളുടെ രാജ്യങ്ങളിൽ ഇല്ലാതാക്കുകയുമായിരുന്നു ഈ യുദ്ധങ്ങളുടെ മുഖ്യലക്ഷ്യം. ബ്രിട്ടനും ഫ്രാൻസിനും ഇന്ത്യയിലും മറ്റു പൂർവേഷ്യൻ നാടുകളിലും ആഫ്രിക്കയിലും കോളണികളുണ്ടായിരുന്നു. ഇവിടങ്ങളിലും ഇരു സൈന്യങ്ങളും പോരാടി.


מלחמות המהפכה הצרפתית

מלחמות המהפכה הצרפתית (צרפתית: guerres de la Révolution française) הוא השם שניתן לסדרת עימותים צבאיים גדולים שניטשו מ-1792 עד 1802 בין ממשלת צרפת המהפכנית לבין אחדות ממדינות אירופה האחרות. במהלך מלחמות אלו, שהצטיינו בלהט מהפכני צרפתי ובחידושים צבאיים, הנחילו צבאות צרפת המהפכנית תבוסה לשתי קואליציות שנתאגדו מולם, והרחיבו את שליטת צרפת אל ארצות השפלה, איטליה וחבל הריין. הצבאות שנטלו חלק באותן מלחמות היו אדירי ממדים, בעיקר בשל הנהגת שיטת הגיוס ההמוני.


Πόλεμοι της Γαλλικής Επανάστασης

Οι Πόλεμοι της Γαλλικής Επανάστασης ήταν μία σειρά μεγάλων συγκρούσεων, που διήρκεσαν από το 1792 έως το 1802, ανάμεσα στην επαναστατημένη Γαλλία και στους συνασπισμούς κρατών που σχηματίστηκαν εναντίον της εκείνη τη δεκαετία. Κατά τη διάρκεια του πολέμου ο στρατός των Γάλλων επαναστατών εισήλθε σε περιοχές των Κάτω Χωρών, της Ιταλίας και της κοιλάδας του Ρήνου, πετυχαίνοντας νίκες εναντίον των αντιπάλων του. Κατά τη διάρκεια των πολέμων αυτών αναπτύχθηκαν στρατιωτικές καινοτομίες που χαρακτήρισαν και τους μετέπειτα Ναπολεόντειους Πολέμους. Η Γαλλική Επανάσταση κατά τη διάρκειά τους εδραιώθηκε, όμως το τίμημα ήταν ο τεράστιος αριθμός θυμάτων απ’ όλες τις πλευρές.


Războaiele Revoluției Franceze au fost o serie de conflicte, din 1792 și până în 1802, între Guvernul Revoluționar Francez și câteva state europene. Marcate de fervoarea revoluționară franceză și de invențiile militare, campaniile au avut ca rezultat victoria armatei revoluționare franceze în fața coalițiilor inamice și au adus sub controlul francez Țările de Jos, Italia și Renania. Războaiele au implicat un număr enorm de soldați, în principal din cauza aplicării noului serviciu militar al recrutării în masă.


Французские революционные войны

Французские революционные войны — серия конфликтов с участием Франции, проходивших в Европе в период с 1792 года, когда французское революционное правительство объявило войну Австрии, по 1802 год, а именно до заключения Амьенского мира.


Ranskan vallankumoussodat olivat sarja vuosina 1792–1802 käytyjä sotia, joissa pääosapuolina olivat yhtäältä Ranskan ensimmäinen tasavalta ja toisaalta ensimmäisen ja toisen liittokunnan jäsenet. Ensimmäisen liittokunnan sota käytiin vuosina 1792–1797 ja toisen liittokunnan sota 1799–1801.


Френски революционни войни

Френски революционни войни (на френски "Guerres de la Révolution française") се наричат два общоевропейски конфликта, развили се от 1792 до 1802 г. между революционна Франция от една страна и коалиции на европейските монархии на стария режим от друга страна – най-вече Великобритания, Австрия, Прусия, Русия и няколко по-малки.


Le guerre rivoluzionarie francesi furono combattute dal 1792 al 1802 dalla Francia rivoluzionaria contro gran parte delle potenze europee, ostili alla Rivoluzione e decise a frenare l'espansionismo ideologico e territoriale francese e restaurare l'Antico regime. Cronologicamente vengono anche suddivise in guerra della prima coalizione (1792 - 1797), che terminò con il trattato di Campoformio, e in guerra della seconda coalizione (1798 - 1802); in realtà la Francia fu costantemente in guerra con la Gran Bretagna dal 1793 fino al 1802.


பிரெஞ்சுப் புரட்சிப் போர்கள்

பிரெஞ்சுப் புரட்சிப் போர்கள் ("French Revolutionary Wars") என்பன 1792 முதல் 1802 வரை பிரெஞ்சுப் புரட்சியாளர் அரசுக்கும் பல ஐரோப்பிய நாடுகளுக்கும் இடையே நடந்த தொடர் போர்களைக் குறிப்பதாகும். பிரெஞ்சுப் புரட்சியின் உணர்ச்சி வேகத்திற்கும் படைத்துறை புதுமைகளுக்கும் இச்சண்டைகள் சான்று பகர்ந்தன. பிரெஞ்சுப் புரட்சிகர படைகள் பல எதிர் கூட்டணிகளை வெற்றி கண்டதோடு பிரெஞ்சு ஆளுமையை தாழ் நாடுகள், இத்தாலி மற்றும் ரைன்லாந்து பகுதிகளுக்கு விரிவாக்கினர். பெரும்பாலான மக்கள் கூட்டமாக இணைந்த ("லெவீ ஆன் மாஸ்" என பிரான்சியத்தில் குறிப்பிடப்படும்) இந்தப் போர்களில் பல்லாயிரக் கணக்கான படைவீரர்கள் பங்கேற்றனர்.


프랑스 혁명 전쟁(, )은 프랑스 혁명으로 탄생한 프랑스 공화국 정부와 공화제에 반대하는 오스트리아프로이센영국러시아프랑스 왕당파 등 사이에서 벌어진 전쟁이다. 프랑스 혁명 전쟁은 오스트리아의 프랑스 혁명에 대한 간섭을 계기로 프랑스 혁명 정부(지롱드파 내각)가 오스트리아에게 선전 포고(1792년 4월 20일 )를 함으로써 시작되어, 프랑스 북부와 동부네덜란드벨기에북부 이탈리아이집트일부 식민지 등이 주요 전쟁터가 되었다. 오스트리아-프로이센의 공격은 1792년 9월 20일 발미에서 중단되지만(→발미 전투), 1793년 혁명의 좌경화(루이 16세의 처형)와 혁명군의 오스트리아령 네덜란드(현, 벨기에) 침투에 따라 1793년에는 영국오스트리아프로이센스페인 등을 중심으로 제1차 대프랑스 동맹이 결성되어, 국내의 반란과 함께 프랑스는 위기에 빠졌다. 하지만 프랑스는 혁명의 열기에 의해 초래된 국가적인 전쟁에 참가, 국가 총동원 체제의 정비와 사단 편성의 도입을 비롯한 군사 혁신을 단행함으로써 반격을 가하였고 모든 정치적경제적군사적 역량을 동원하여 일련의 전투에서 승리를 거둔다. 1796년 제1차 이탈리아 원정에서 프랑스 총재정부는 라인 방면에 2개 군, 북이탈리아 방면에 1개 군을 배치해 오스트리아를 포위 공략하는 작전을 시도했다. 1796년 10월 17일 프랑스와 오스트리아가 체결한 캄포포르미오 조약에 의해 일단, 오스트리아가 전쟁에서 탈퇴했고, 이로써 제1차 대프랑스 동맹은 붕괴되었다. 1798년, 제2차 대프랑스 동맹이 결성되어, 오스트리아가 다시 참전하자 프랑스는 다시 열세에 처하게 된다. 이러한 상황 아래, 이집트 원정에서 귀환한 나폴레옹이 최고 권력을 장악했다. 보나파르트의 반격으로 오스트리아는 1801년의 뤼네빌 조약으로 다시 강화하였고, 영국도 1802년 3월 25일 아미앵 조약에 응했다. 이것으로 프랑스 혁명 전쟁은 끝이 나게 되었다. 전쟁에서 승리한 프랑스는 혁명 정부의 국제적 승인과 대폭적인 영토 확장을 이루었다. 하지만 아미앵 조약 이후의 평화는 오래가지 않았고, 1803년에는 다시 영국과 프랑스는 전쟁 상태로 들어가, 유럽은 나폴레옹 전쟁(1803~15)으로 돌입한다.


Французькі революційні війни

Французькі революційні війни — серія конфліктів за участю Франції, що відбувались в Європі у період з 1792 року, коли французький революційний уряд оголосив війну Австрії, до 1802 року, а саме до укладення Ам'єнського миру.


جنگ‌های انقلاب فرانسه

جنگ‌های انقلاب فرانسه تعدادی از جنگ‌های مهم میان سالهای ۱۷۹۲ تا ۱۸۰۲ میلادی بود که میان دولت انقلابی فرانسه و چندین قدرت اروپایی رخ داد. طی این جنگ‌ها، انقلابیون فرانسوی با رشادت‌های خود حملات ائتلافی از کشورهای اروپایی را دفع کردند و حتی ایتالیا، هلند و راینلند را به قلمرو فرانسه افزودند. ویژگی شاخص این جنگ‌ها وجود صدها هزار سرباز در ارتش‌های طرفین و تاکتیک‌های جدید نظامی بود.


法国大革命战争（）指的是1792年到1802年间新建立的法兰西共和国和反法同盟之间的一系列戰爭。法國大革命战争在军事史上有重大意义，是历史上的第一场“现代战争”。在民族主义激励下的法国公民组成的軍隊打败了歐洲各国的职业军人，显示了民族主義和徵兵制相结合的巨大威力。法國軍队开创了以普遍征兵制，就地补给制和多兵种合成编制为核心的现代军事体制，成为现代军事体制的先导。新兴的民族主义和军事制度，随着拿破仑战争传遍了欧洲，彻底改变了人类战争的形态，使得席卷全民的残酷的世界大战成为可能。


As Guerras Revolucionárias Francesas foram uma série de conflitos militares que se estenderam de 1792 até 1802, logo após a Revolução Francesa. Teve de um lado a Primeira República Francesa contra o Reino Unido, a Áustria, a Prússia e diversas outras monarquias europeias. A guerra é dividida em dois períodos: a Primeira Coalizão (1792–97) e a Segunda Coalizão (1798–1802). Inicialmente confinada à Europa, a luta tomou dimensões globais com as ambições revolucionárias se expandindo. Após uma década de guerras constantes e diplomacia agressiva, a França foi bem-sucedida em tomar e conquistar vários territórios novos, da Península Italiana até aos Países Baixos na Europa, e o Território da Luisiana na América do Norte. Os sucessos franceses garantiram a expansão e a afirmação dos princípios da Revolução por boa parte do continente europeu.


Les Guerres de la Revolució Francesa foren una sèrie de conflictes bèl·lics, esdevinguts entre 1792 i 1802, en què França s'enfrontà a diferents monarquies europees. Caracteritzades pel fervor revolucionari francès i per importants innovacions militars, aquestes guerres revolucionàries van dur al domini dels Països Baixos, Itàlia i Renània per França. A causa de la pràctica de la lleva forçosa, a les guerres de la França revolucionària, hi va participar un gran nombre de soldats.


Revolusjonskrigene var en serie større væpnede konflikter som varte fra 1792 til 1802. Krigene ble utkjempet mellom det revolusjonære Frankrike og en rekke europeiske stater. Preget av fransk revolusjonær iver og militære oppfinnelser ble Frankrikes innflytelse utvidet ved at en rekke slag ble vunnet og landet dominerte Benelux-landene, Italia og Rhinland. Krigene omfattet enorme mengder soldater, på grunn av anvendelsen av verneplikt.


Fransız Devrim Savaşları, 1792-1802 yılları arasında Fransız Devrim hükûmeti ile Avrupalı devletler arasında yaşanan çatışmalardır. Fransız Devrim Orduları'nın şevki ve askerî gelişmeler ile Fransa muharebelerde zaferler kazanarak, hakimiyetini Alçak Ülkeler, İtalya ve Rhineland'a kadar genişletti. Savaşta çok büyük sayıda asker yer aldı ve modern askerî seferberlik halinin örnekleri görüldü.


Chiến tranh Cách mạng Pháp là một loạt các cuộc xung đột lớn diễn ra từ năm 1792 đến năm 1802, giữa chính phủ Cách mạng Pháp với nhiều quốc gia châu Âu. Nhờ vào tinh thần cách mạng Pháp và những đổi mới về mặt quân sự, quân đội Cách mạng Pháp đã đánh bại các khối liên minh của đối phương trong các chiến dịch và mở rộng quyền kiểm soát của nước Pháp lên với các quốc gia Vùng đất thấp, Ý và vùng Rhineland. Các cuộc chiến này huy động đến một số lượng khổng lồ các binh sĩ, chủ yếu là do sự áp dụng chế độ cưỡng bách tòng quân số lượng lớn hiện đại.


Les guerres de la Révolution française sont les conflits qui ont impliqué la France révolutionnaire contre d'autres pays européens, souvent coalisés, durant la période comprise entre 1792 (guerre contre le Saint-Empire et les royaumes de Bohême et de Hongrie) et le traité d'Amiens de 1802, première phase des guerres de Coalitions. Une distinction peut être faite entre la période dite de la Première Coalition (1792 – 1797) et la Deuxième Coalition (1798 – 1801), même si certains pays, et notamment le Royaume-Uni, étaient en guerre continue contre la France de 1793 à 1802.


Francúzske revolučné vojny (francúzsky: "Guerres de la Révolution française") boli sériou rozsiahlych vojenských konfliktov, ktoré trvali od roku 1792 do roku 1802 a boli výsledkom francúzskej revolúcie.


The French Revolutionary Wars () were a series of sweeping military conflicts lasting from 1792 until 1802 and resulting from the French Revolution. They pitted France against Great Britain, Austria, the Holy Roman Empire, Prussia, Russia, and several other monarchies. They are divided in two periods: the War of the First Coalition (1792–97) and the War of the Second Coalition (1798–1802). Initially confined to Europe, the fighting gradually assumed a global dimension. After a decade of constant warfare and aggressive diplomacy, France had conquered territories in the Italian Peninsula, the Low Countries and the Rhineland in Europe and was retroceded Louisiana in North America. French success in these conflicts ensured the spread of revolutionary principles over much of Europe.


Las Guerras revolucionarias francesas o Guerras de Coalición fue una sucesión de conflictos bélicos y políticos entre el gobierno revolucionario francés y Austria hasta la firma del Tratado de Luneville en 1801. Normalmente se dividen entre la Primera Coalición (1792-1797) y la Segunda Coalición (1798-1801), aunque Francia estuvo constantemente en guerra con Gran Bretaña desde 1793 hasta el Tratado de Amiens 1802. Estuvieron marcadas por el fervor revolucionario francés y por las innovaciones en el ámbito militar.


Francouzské revoluční války byla série válek v letech 1792 až 1802 během Velké francouzské revoluce mezi revoluční Francií a sousedními evropskými mocnostmi.


Revolutionskrigene eller De Franske Revolutionskrige er betegnelsen for de europæiske storkrige 1792-1803, og som skyldtes reaktionerne på den Franske Revolution. Dels på grund af ønsket om at ekspandere på Frankrigs bekostning, dels af frygt for en spredning af revolutionære ideer sluttede de tyske stormagter Preussen og Østrig sig sammen 1791-92 og indtog en truende holdning. Frankrig erklærede begge lande krig, og året efter gik Storbritannien ind i krigen. Krigslykken skiftende meget: i sommeren 1792 var Frankrig ved at blive invaderet, men Frankrig angreb fjenden og afværgede faren. Det lykkedes den franske hær at holde koalitionsmagterne ude, bortset fra visse engelske landgangsforsøg. Fra 1795 havde Frankrig fremgang, besatte Forenede Nederlande og tvang Preussen ud af krigen. Napoleons sejrrige felttog 1797 tvang Østrig ud af krigen. Det isolerede England fik fra 1798 ny hjælp først fra Rusland og senere fra Østrig. Men Frankrig – fra 1799 ledet af Napoleon – holdt stillingen. I 1802 sluttede England som den sidste koalitionsmagt fred og anerkendte den franske republik. Krigen genoptoges dog året efter, nu som Napoleonskrigene.


फ्रांसीसी क्रांतिकारी युद्ध

फ्रांस के क्रान्तिकारी युद्ध (French Revolutionary Wars) युद्धों की एक शृंखला थी जो १७९२ से आरम्भ होकर १८०२ तक चली। ये युद्ध फ्रांसीसी क्रान्ति की उपज थे।


حروب الثورة الفرنسية

كانت حروب الثورة الفرنسية سلسلة من الصراعات الكبرى من عام 1792 حتى 1802. نشبت الثورة الفرنسية بين الحكومة وعدة دول أوروبية، وقد تميزت هذه الحملات بالحماس الثوري الفرنسي والابتكارات العسكرية، وشهدت "جيوش الثورة الفرنسية" أن قد هزمت عدد من التحالفات المعارضة، وتوسيع نطاق السيطرة الفرنسية إلى البلدان المنخفضة، وإيطاليا، وراينلاند (منطقة الراين بألمانيا). وكان هناك أعداد هائلة من الجنود تشارك في الحروب، ويرجع ذلك إلى تطبيق نظام التجنيد الشامل الحديث. وقد تم تقسيم حروب الثورة الفرنسية إلى:


สงครามปฏิวัติฝรั่งเศส

สงครามปฏิวัติฝรั่งเศส () เป็นสงครามต่อเนื่องที่เกิดขึ้นระหว่าง ค.ศ. 1792 ถึง ค.ศ. 1802 ที่เป็นการต่อสู้ระหว่างรัฐบาลของฝ่ายการปฏิวัติฝรั่งเศสกับรัฐต่าง ๆ ในยุโรป สงครามเริ่มต้นขึ้นในสมัยการปฏิวัติฝรั่งเศสแพร่หลายในฝรั่งเศสและความเจริญก้าวหน้าทางการทหาร การรณงค์ทางทหารของกองทัพฝรั่งเศสได้รับชัยชนะหลายครั้งต่อกองกำลังของฝ่ายพันธมิตรต่าง ๆ และ เป็นการขยายอำนาจของฝรั่งเศสไปยังกลุ่มประเทศแผ่นดินต่ำ, อิตาลี และไรน์ลันท์ สงครามครั้งนี้มีจำนวนทหารที่เข้าเกี่ยวข้องเป็นจำนวนมหาศาลที่เป็นผลมาจากการใช้ระบบการเกณฑ์ทหารเป็นจำนวนมากที่เป็นระบบที่ไม่เคยใช้กันมาแต่ก่อน


Perang Revolusi Prancis adalah serangkaian konflik besar dari 1792 sampai 1802 antara Pemerintahan Revolusi Prancis dan beberapa negara Eropa. Ditandai dengan semangat revolusioner Prancis dan inovasi militer, perang ini menyaksikan kemenangan Pasukan Revolusi Prancis yang mengalahkan sejumlah koalisi yang menentang mereka dan memperluas kekuasaan Prancis ke Negara Rendah, Italia, dan Rheinlandia. Perang ini melibatkan jumlah tentara yang besar, terutama karena penerapan pengerahan massa modern.


Велика глад (1315—1317)

Велика глад (1315—1317) (или све до 1322) је била прва од серије великих криза, које су погодиле Европу почетком 14. века. Милиони су били жртве глади у једном дужем периоду и тиме је завршен ранији период раста и просперитета од 11. до 13. века. Започело је са лошим временским приликама 1315, а жетва и род су подбацили и 1316. све до лета 1317. године. Европа се није опоравила до 1322. године. Тај период је обележен јаким криминалом, болестима, масовним смртима, убиствима и напуштањима деце и канибализмом. Да би се спасили убијали су стоку, која је служила за вучење плугова. Јели су семење, које је требало да посеје. Напуштали су децу, да би се сами прехранили. Старији су добровољно одбијали храну, да би млађи преживели. Те невоље су имале велике друштвене последице и по цркву, државу и друштво.


Den stora svälten i 1315-1317 var den första av en serie kriser som drabbade Europa på 1300-talet. Svälten medförde, tillsammans med andra kriser, till att miljoner människor dog, och markerar slutet på en period (1100-talet och 1200-talet) som hade präglats av befolkningstillväxt och framsteg. Svälten började med dåligt väder våren 1315 och skördarna slog fel flera gånger fram till 1317. Europa hämtade sig inte förrän 1322. Perioden präglades av hög kriminalitet, sjukdom och dödsfall i stor skala, barnamord och kannibalism. Perioden fick konsekvenser för kyrkan, staten, det europeiska samhället och katastrofer som skulle komma senare på 1300-talet.


Die Hungersnot von 1315–1317, vereinzelt auch als der große Hunger bezeichnet, war eine Hungersnot in weiten Teilen Europas. Sintflutartige Regenfälle vernichteten die Ernten in den Jahren 1315 bis 1317. Lange Winter und Überschwemmungen verschärften die Ernährungslage. Hungersnöte und Tierseuchen traten noch bis 1322 auf. Betroffen waren unter anderem Deutschland, Frankreich, die Niederlande, die Britischen Inseln, Skandinavien, Osteuropa, Spanien und in geringerem Maße Norditalien. Die Preise für Getreide stiegen enorm, die Menschen ernährten sich von ungesunden Ersatzstoffen oder sogar von verseuchten Tieren. Mehrere Millionen Menschen starben. An vielen Orten mussten die Kirchhöfe erweitert werden, ganze Dörfer starben aus und wurden zu Wüstungen.


הרעב הגדול של 1315–1317

"הרעב הגדול" הוא הכינוי שניתן לתקופת רעב המוני ששררה באירופה במהלך ימי הביניים, משנת 1315 עד שנת 1322 בגלל התקררות אקלים קיצונית. יש המתארכים את סיום הרעב ב-1317, שכן כבר אז הטמפרטורות חזרו להיות רגילות אך גם לאחריה, הרעב השפיע בצורה משמעותית עד שנת 1322.


Marea Foamete din 1315-1317 (ocazional datată ca fiind cuprinsă între anii 1315-1322) a fost prima dintr-o serie de crize la scară largă care au lovit Europa la începutul secolului al XIV-lea. Cea mai mare parte a Europei (extinzându-se spre est până la Rusia și spre sud până la Italia) a fost afectată. Foametea a provocat numeroase decese de-a lungul unui număr extins de ani și a marcat un sfârșit clar al perioadei de creștere și prosperitate din secolele XI-XIII.


Великий голод (1315—1317)

Великий голод 1315—1317 годов (иногда приводится период 1315—1322 годов) — первое в ряду крупномасштабных бедствий позднего средневековья, постигших Европу в начале XIV века. Великий голод повлек миллионы смертей (по оценкам, умерло от 10 до 25 % только городского населения) и стал концом предыдущего периода роста и процветания XI—XIII веков. Он охватил почти всю Северную Европу — нынешнюю территорию Ирландии, Великобритании, Франции, Фландрии, Скандинавии, Нидерландов, Германии и Польши. Европа к югу от Альп (Италия) и Пиренеев (Южная Испания), а также земли восточнее Польского королевства и большая часть Византии избежали этого бедствия.


La Grande carestia del 1315-1317 fu la prima di una serie di crisi che su vasta scala colpirono soprattutto il Nord Europa e, in misura più moderata, l'Italia settentrionale, agli inizi del XIV secolo, causando milioni di morti nell'arco di


Великий голод

Вели́кий го́лод 1315—1317 (іноді приводиться проміжок 1315—1322) — перше у низці великомасштабних лих, що спіткали Європу на початку XIV століття. Великий голод спричинив мільйони смертей і став кінцем попереднього періоду росту й процвітання XI—XIII століть.


1315–1317年大饥荒是14世纪欧洲发生的一场大饥荒，影响东及俄罗斯，南达意大利，几年内造成数百万人死亡，结束了欧洲自11世纪起的人口增长，直到1322年欧洲才得以从此次饥荒中恢复。在严重的饥荒期间受灾的欧洲各国都出现了大量人相食事件。


A Grande fome de 1315-1317 na Europa (ocasionalmente datada como 1315-1322) foi a primeira de uma série de crises sociais em larga escala que atingiram a Europa no início do século XIV, causando milhões de mortes por um grande número de anos, marcando assim o fim de um período anterior de prosperidade no continente durante o século XIII. Iniciando com um tempo ruim na primavera de 1315, a alteração climatológica acabou por promover quebras universais das colheitas entre a primavera de 1315, acentuando-se no verão de 1316 até ao verão de 1317. A Europa não se recuperou totalmente até 1322. Foi um período marcado por níveis extremos de crimes, doenças, mortes em massa e infanticídio. Houve consequências para a Igreja Católica, os Estados nacionais, a demografia do continente a sociedade europeia como um todo. A grande fome de 1315 auxiliou a potencializar as futuras calamidades do século XIV.


La Gran Fam de 1315–1317 datada de vegades entre 1315 i 1322, és la denominació historiogràfica d'una passa de fam generalitzada a Europa del Nord, que va donar inici a la crisi secular general coneguda com a crisi del segle XIV. Va marcar la fi del període d'expansió econòmica i demogràfica que s'havia viscut entre els segles XI i XIII denominat òptim medieval. Es va deure a la pèrdua de les collites deguda al mal temps que va començar a la primavera de 1315, va ser crítica a l'hivern 1315-1316 i duraria fins a l'estiu de 1317, encara que la situació era dolenta des de 1314, i el restabliment d'una relativa normalitat agrícola no va arribar fins al 1320 o el 1322 a Anglaterra. L'hivern 1317-1318 va ser devastador per a els ramats, costant nombrosos caps de bestiar, esclatant el 1318 una pesta bovina que no va cessar fins al 1320. El 1319 n'hi va haver una bona collita, però durant 1320-1322 les condicions climàtiques van tornar a ésser adverses, tanmateix, els anys 1320 van ser millors que la dècada anterior. Les petites passes de fam localitzades van ser freqüents a l'edat mitjana però aquesta va superar totes les altres en extensió, durada i mortaldat. L'escassetat va conduir la carestia i, a més a més de conseqüències demogràfiques (morbiditat i mortalitat catastròfica -milions de morts-), va desencadenar tota mena de conflictes socials i va incrementar la criminalitat. Es van produir brots de canibalisme i infanticidi. Les conseqüències en les mentalitats i les institucions polítiques i religioses, a més llarg termini, es van mesclar amb les de la pesta de 1348.


Den store hungersnøden i 1315-1317 var den første i serien av store kriser som rammet Europa på 1300-tallet. Hungersnøden bidro, sammen med andre kriser, til at millioner av mennesker døde, og markerer slutten på en periode (1100-tallet og 1200-tallet) som hadde vært preget av befolkningsvekst og fremgang. Sulten startet med dårlig vær våren 1315, og avlingene slo feil gjentatte ganger frem til 1317. Europa kom seg ikke til hektene igjen før 1322. Det var en periode preget av høy kriminalitet, sykdommer og dødsfall i stor skala, barnemord og kannibalisme. Perioden fikk konsekvenser for Kirken, staten, det europeiske samfunnet og katastrofer som skulle komme senere i løpet av det 14. århundre.


1315-1317 Büyük Kıtlığı, 14. yüzyılın başlarında Avrupa'nın büyük bir kısmını etkileyen büyük bir kıtlıktır. Kıtlık, Avrupa'daki bir dizi büyük ölçekli krizin ilkiydi. Açlık, uzun yıllar boyunca milyonlarca ölüme neden olmuş ve 11. ve 13. yüzyıl arasında büyüme ve refah döneminin sonu olmuştur.


La grande famine de 1315-1317 est une famine qui se déroule en Europe au Moyen Âge, de 1315 à 1317.


Wielki głód 1315–1317 (datowany również na lata 1315–1322) – pierwszy z serii kryzysów na wielką skalę, które uderzyły w Europę na początku XIV wieku, powodując śmierć milionów ludzi na przestrzeni lat i znacząc wyraźny koniec wcześniejszego okresu rozwoju i dostatku między XI a XIII wiekiem. Zaczęło się od złej pogody w 1315, później klęski nieurodzaju trwały przez cały kolejny rok aż do lata 1317. Europie udało się podźwignąć z tego kryzysu dopiero w 1322. W tym okresie na niespotykaną skalę szerzyły się przestępstwa, choroby, dzieciobójstwo, a ludzie umierali masowo. Miało to wpływ na Kościół katolicki, państwa, społeczeństwa oraz kolejne klęski, które miały nastąpić w XIV wieku.


The Great Famine of 1315–1317 (occasionally dated 1315–1322) was the first of a series of large-scale crises that struck Europe early in the 14th century. Most of Europe (extending east to Russia and south to Italy) was affected. The famine caused many deaths over an extended number of years and marked a clear end to the period of growth and prosperity from the 11th to the 13th centuries.


Gran hambruna de 1315-1317 (datada en ocasiones entre 1315 y 1322) es la denominación historiográfica de una hambruna generalizada en Europa del Norte, y en menor medida el norte de Italia, que dio inicio a la crisis secular general conocida como crisis del siglo XIV. Marcó el fin del período de expansión económica y demográfica que se había vivido entre los siglos XI y XIII denominado óptimo medieval. Se debió a la pérdida de las cosechas debida al mal tiempo que comenzó en la primavera de 1315, fue crítica en el invierno 1315-1316 y duraría hasta el verano de 1317, aunque la situación era mala desde 1314 y el restablecimiento de una relativa normalidad agrícola no llegó hasta 1320 o 1322 en Inglaterra. El invierno 1317-1318 fue devastador para los rebaños, costando numerosas cabezas de ganado, estallando en 1318 una peste bovina que no cesó hasta 1320. En 1319 hubo una buena cosecha, pero durante 1320-1322 las condiciones climáticas volvieron a ser adversas, sin embargo, los años 1320 igual fueron mejores que la década anterior. Las pequeñas hambrunas localizadas fueron frecuentes en la Edad Media pero esta superó a todas las demás en extensión, duración y mortandad. La escasez condujo a la carestía y, además de consecuencias demográficas (morbilidad y mortalidad catastrófica -millones de muertos-), desencadenó todo tipo de conflictos sociales e incrementó la criminalidad. Se produjeron brotes de canibalismo e infanticidio. Las consecuencias en las mentalidades y las instituciones políticas y religiosas, a más largo plazo, se mezclaron con las de la peste de 1348.


Velký hladomor v letech 1315–1317 (též zvaný Velký hlad, někdy datovaný lety 1315–1322) byl první ze řady dalekosáhlých krizí, které počátkem 14. století zasáhly Evropu. Postihl především severní a západní Evropu, rozšířil se až po Rusko na východě a Itálii na jihu a zasáhl také české země. Několikaletý hladomor způsobil smrt milionů lidí a označoval konec období růstu a prosperity trvajícího od 11. do 13. století. Je považován za nejhorší hladomor evropského středověku.


Den store hungersnød i 1315-1317 (eller 1315-1322) var den første af flere katastrofer, der ramte Europa (mod øst til Rusland - mod syd til Italien). Hungersnøden forårsagede millioner af dødsfald over hele Europa, og den markerede en klar afslutning på en periode med vækst og velstand, der havde varet fra 1000-tallet til 1300-tallet.


المجاعة الكبرى (1315–1317)

كانت المجاعة الكبرى التي حدثت بين عامي 1315 و1317 (ويتم تأريخها أحيانًا بين عامي 1315 و1322) أول حدث في سلسلة الأزمات الكبرى التي ألمت بأوروبا في بدايات القرن الرابع عشر. وقد لحق الضرر بمعظم أوروبا (ممتدًا إلى روسيا شرقًا وإيطاليا جنوبًا)، فتسببت المجاعة في ملايين الوفيات خلال عدد طويل من السنوات لتحدد نهاية واضحة لا لبس فيها لعهد النمو والرخاء الذي امتد من القرن الحادي عشر إلى القرن الثالث عشر.


Bencana Kelaparan Besar 1315–1317 (terkadang tertanggal 1315–1322) adalah peristiwa pertama dari serangkaian krisis skala besar yang menerjang Eropa pada awal abad ke-14. Sebagian besar Eropa (terbentang ke timur Rusia dan selatan Italia) terkena dampaknya. Bencana kelaparan tersebut menyebabkan jutaan orang tewas sepanjang tahun dan menandai akhir periode pertumbuhan dan kemakmuran dari abad ke-11 dan ke-13.


Нишка операција 1944.

Нишку операцију извеле су снаге НОВЈ и Бугарске армије уз садејство совјетског ваздухопловства против немачких снага на простору Ниш - Лесковац - Власотинце. Операција је започела 8. октобра 1944. и трајала је 7 дана. Снаге нападача оствариле су знатну бројчану премоћ и пред почетак операције заузеле повољне позиције, и током наступања натерале су немачке јединице на повлачење, опколиле их, разбиле и нанеле им тежак пораз. Ослобођена је долина Јужне Мораве и сва места источно од ње.


Нишка операция (1944)

Нишката операция е настъпателна операция на Червената армия и поставената под съветски контрол българска армия по време на участието на България във Втората световна война срещу Хитлеристка Германия с цел осигуряване на левия фланг на Трети украински фронт от Червената армия. Проведена от 8 до 14 октомври 1944 г.


Niš operation (, ) was an offensive operation of the Bulgarian army, supported by Yugoslav Partisans against German Army Group E to secure the left flank of the Third Ukrainian Front of the Red Army.


Поход хиљаде

Поход хиљаде () је војни поход који је 1860. предводио чувени револуционарни генерал Ђузепе Гарибалди. У том походу је око хиљаду добровољаца, које је предводио Гарибалди победило Краљевство Две Сицилије, што је резултовало нестајањем краљевине и њеној анексији Пијемонт-Сардинији. Неколико месеци после тога ствара се Краљевина Италија. Били су познати и као црвенокошуљаши, јер су носили црвене кошуље.


千人隊（せんにんたい、La Spedizione dei Mille）は、ジュゼッペ・ガリバルディ率いる義勇軍からなる私設軍団で、イタリア統一運動期のイタリアにおいて活躍した。


Als Zug der Tausend () bezeichnet man den Marsch einer 1067 Mann starken Truppe aus Freiwilligen, wegen ihrer Uniformierung "Rothemden" genannt, die unter der Führung von Giuseppe Garibaldi am 11. Mai 1860 auf Sizilien landete und im Zuge des Risorgimentos die süditalienische Insel von der Herrschaft der Bourbonen befreite. Den größten Anteil an den sogenannten „Garibaldinis“ stellte die Stadt Bergamo. Der jüngste Teilnehmer war elf Jahre alt. Unter den Rothemden befand sich mit Rose Montmasson, der Ehefrau von Francesco Crispi, auch eine Frau.


מסע האלף (איטלקית: Spedizione dei Mille) הוא הכינוי שניתן למבצע צבאי שהתרחש ב-1860 בפיקודו של ג'וזפה גריבלדי, בו הביס את ממלכת שתי הסיציליות כוח של כאלף מתנדבים, מה שהוביל לפירוק הממלכה ולסיפוח שטחה לממלכת סרדיניה-פיימונטה ולבסוף לאיטליה המאוחדת.


Εκστρατεία των Χιλίων

Η Εκστρατεία των Χιλίων (La spedizione dei Mille) ήταν ένα από τα γεγονότα που οδήγησαν στην Ιταλική Ενοποίηση.


Expediția celor O Mie (în ) a fost o campanie militară condusă de generalul revoluționar Giuseppe Garibaldi în 1860. O forță de voluntari a învins Regatul celor Două Sicilii, ceea ce a dus la dizolvarea acestuia și la anexarea sa de către Regatul Sardiniei, un pas important pe calea creării unui nou regat italian unit.


Экспедиция Тысячи

Экспедиция Тысячи () — военная кампания революционного генерала Джузеппе Гарибальди, а затем и регулярных в 1860—1861 годах. Гарибальди с отрядом волонтёров, высадившись на Сицилии, а затем на юге Апеннинского полуострова, нанёс ряд поражений Королевству обеих Сицилий, в результате чего его территория была аннексирована Сардинским королевством и вошла в состав объединённого Королевства Италия.


Tuhannen retkikunta () oli Giuseppe Garibaldin johtama noin tuhannen italialaisen vapaaehtoisen joukko, joka vuonna 1860 valloitti Sisilian saaren ja lopulta koko Molempain Sisiliain kuningaskunnan alueen. Valloitusretki päätti Bourbonien vallan eteläisessä Italiassa ja mahdollisti ratkaisevana tapahtumana Italian yhdistymisen eli "risorgimenton". Garibaldia seuranneita vapaaehtoisia kutsuttiin punapaidoiksi.


La Spedizione dei Mille fu uno degli episodi cruciali del Risorgimento. Avvenne nel 1860 quando un migliaio di volontari, al comando di Giuseppe Garibaldi, partì nella notte tra il 5 e il 6 maggio da Quarto (nei pressi di Genova, nel territorio del Regno di Sardegna) alla volta della Sicilia, controllata dal Regno Borbonico delle Due Sicilie.


A Expedição dos Mil (em italiano "Spedizione dei Mille") é um célebre episódio do Risorgimento italiano, ocorrido em 1860, quando um corpo de voluntários, os Camisas Vermelhas, sob o comando de Giuseppe Garibaldi, desembarcou na Sicília ocidental, e conquistou o Reino das Duas Sicílias, então pertencente à casa real dos Bourbons, no reinado de Francesco de Assis Maria de Bourbon.


L'Expedició dels Mil, també anomenada l'expedició dels camises roges, és un famós episodi del "risorgimento" italià que va tenir lloc el 1860.


Ekspedisi Seribu (Bahasa Itali;"Spedizione dei Mille") merupakan pertempuran yang sebahagian daripada Risorgimento pada tahun 1860. Pertempuran ini telah diketuai oleh Giuseppe Garibaldi yang mendarat di Sicily untuk menakluk Kerajaan Dua Sicily yang perintah oleh Bourbon.


L’expédition des Mille (en italien ') est un épisode du ' italien survenu en 1860. Un corps de volontaires dirigé par Giuseppe Garibaldi débarque en Sicile afin de conquérir le royaume des Deux-Siciles, gouverné par les Bourbons.


Wyprawa tysiąca (wł. "la spedizione del mille", także: "wyprawa sycylijska") – zorganizowana w maju 1860 przez Giuseppe Garibaldiego wyprawa tysiąca ochotników (Czerwonych koszul) przeciwko Królestwu Obojga Sycylii.


The Expedition of the Thousand () was an event of the Italian Risorgimento that took place in 1860. A corps of volunteers led by Giuseppe Garibaldi sailed from Quarto, near Genoa (now Quarto dei Mille) and landed in Marsala, Sicily, in order to conquer the Kingdom of the Two Sicilies, ruled by the House of Bourbon-Two Sicilies.


La Expedición de los Mil (también llamada "expedición de los camisas rojas") es un famoso episodio del "Risorgimento" italiano que tuvo lugar en 1860. La expedición consistió en un contingente de mil ochenta y nueve hombres bajo el mando de Giuseppe Garibaldi y enviados por el Reino de Cerdeña. El grupo partió de la playa de "Quarto" (en la actualidad "Quarto dei Mille", barrio de la ciudad de Génova) y desembarcó en Sicilia occidental. Conquistó todo el Reino de las Dos Sicilias, patrimonio de la Casa de Borbón, lo cual llevó a su disolución y anexión por parte del Reino de Cerdeña, un importante paso en la creación del Reino de Italia.


Expedice tisíce () bylo vojenské tažení vedené revolucionářem Giuseppem Garibaldim v roce 1860. Dobrovolnické vojsko porazilo Království obojí Sicílie vedené Bourbony, které bylo anektováno Sardinským královstvím, což byl důležitý krok ke sjednocení Itálie.


حملة الألف كانت حملة عسكرية بقيادة جوزيبي غاريبالدي الثوري في 1860. هزم بقوة من المتطوعين مملكة الصقليتين، مما أدى إلى انحلال المملكة وضمها من قبل مملكة سردينيا و كانت خطوة هامة في إنشاء المملكة الموحدة من إيطاليا. تعدّ هذه الحملة أحد أحداث توحيد إيطاليا التي جرت عام 1860. أبحر فيلق من المتطوعين بقيادة جوزيبي غاريبالدي من كوارتو بالقرب من جنوة (كوارتو دي ميل الآن) ورسى في مارسالا (مرسى علي) في صقلية، لغزو مملكة الصقليتين، التي يحكمها آل بوربون-الصقليتين.


Битка код Ајакуча

Битка код Ајакуча одиграла се у последњој фази рата за независност Перуа. Историчари сматрају да је исход ове битке довео до независности Перуа и да је осигурао независност Латинске Америке.


Slaget vid Ayacucho var en militärt avgörande strid under det peruanska självständighetskriget. Det var den strid som slutligt avgjorde Perus självständighet, lika väl som segern säkerställde oberoende för resten av Sydamerika.


Die Schlacht von Ayacucho am 9. Dezember 1824 war die entscheidende Schlacht im Unabhängigkeitskrieg der spanischen Kolonien in Südamerika. Die anschließende "Kapitulation von Ayacucho", als Generalkapitulation für den gesamten Kontinent gestaltet, beendete den Krieg jedoch nur nominell, da in Oberperu ("Alto Peru", heute Bolivien) der Widerstand noch für vier Monate eine Fortsetzung fand.


Bătălia de la Ayacucho a avut un rol decisiv în lupta de eliberare a coloniilor spaniole din America de Sud sub conducerea generalului Simon Bolivar. Ea a avut loc la data 9 decembrie 1824 lângă localitatea Ayacucho din Peru.


Битва при Аякучо

Битва при Аякучо () — решающее сражение в войне за независимость Перу, состоявшееся 9 декабря 1824 года.


Ayacuchon taistelu oli yhteenotto 9. joulukuuta 1824 Antonio José de Sucren johtamien vallankumouksellisten perulaisten ja suurkolumbialaisten, sekä Perun varakuningas José de la Sernan komentamien espanjalaisvaltaa kannattaneiden rojalistien välillä. Taistelu päättyi Sucren joukkojen voittoon, Perun ja Bolivian itsenäisyyteen ja lopulta koko espanjalaisvallan romahtamiseen Etelä-Amerikassa.


La battaglia di Ayacucho venne combattuta il 9 dicembre 1824 nei pressi dell'omonima cittadina del Perù, nell'ambito della guerra di indipendenza del Perù e delle guerre d'indipendenza ispanoamericana. La battaglia venne combattuta da un esercito indipendentista sotto il generale Antonio José de Sucre, composto da contingenti provenienti da Perù, Grande Colombia, Province Unite del Río de la Plata e Cile (oltre a diversi volontari stranieri, in maggioranza britannici), ed un'armata monarchica sotto il comando del Viceré del Perù José de la Serna e Hinojosa e del generale José de Canterac, composta da reparti spagnoli, di realisti ispanoamericani, e di nativi alleati.


Битва при Аякучо

Битва при Аякучо ( ) — вирішальна битва у війні за незалежність Перу, що відбувся 9 грудня 1824 року.


阿亚库乔战役（）发生在1824年12月9日拉丁美洲独立战争期間秘鲁戰爭的最后一次决定性战役。愛國主義者在秘魯阿亞庫喬附近的高原戰勝親西班牙派的戰役。


A Batalha de Ayacucho foi o último grande enfrentamento armado entre as camapnhas terrestres das guerras de independência hispano-americanas e significou o fim definitivo dos vice-reinados na América espanhola. A batalha aconteceu no "Pampa de la Quinua", em Ayacucho, no Peru, em 9 de dezembro de 1824. A vitória dos independentistas contra os realistas selou, de fato, a independência do Peru com uma série de cláusulas militares que se transformariam em um tratado diplomático anos mais tarde, em 1879.


La batalla d'Ayacucho fou una de les batalles de les Guerres d'independència hispanoamericanes


Slaget ved Ayacucho (spansk: "La batalla de Ayacucho") var et avgjørende slag under den peruanske uavhengighetskrigen som en del av de hispanoamerikanske uavhengighetskrigene, og fant sted nær småbyen Quinua i Perús høyland, 37 km fra byen Ayacucho, (Ayacuchu eller Ayakuchu på quechua, nå også Wamanqua). Dette var slaget som ikke bare avgjorde Perus selvstendighet, men som i stor grad sikret selvstendighet for hele spansk Sør-Amerika, og var dermed det siste store slaget under de søramerikanske selvstendighetskrigene.


Trận Ayacucho (, ) là một cuộc chiến đấu quân sự quyết định trong chiến Peru ngôn Độc lập. Đó là trận chiến bảo đảm độc lập của Peru và bảo đảm độc lập cho phần còn lại của Nam Mỹ. Ở Peru, nó được coi là sự kết thúc của các cuộc chiến tranh giành độc lập của người Mỹ gốc Tây Ban Nha, mặc dù chiến dịch của kẻ chiến thắng là ông Antonio Jose de Sucre, tiếp tục đến năm 1825 ở Thượng Peru và cuộc bao vây pháo đài Chiloé và Callao cuối cùng đã kết thúc vào năm 1826.


La bataille d’Ayacucho est le dernier affrontement des grandes campagnes terrestres des guerres d'indépendance en Amérique du Sud (1809-1826) commencées avec la Révolution de Chuquisaca en 1809 dans le Haut-Pérou et culminant avec l'occupation des forteresses de Callao en 1826. La bataille se déroule le sur la , aux environs d'Ayacucho au Pérou. La victoire des indépendantistes, dirigés par Antonio José de Sucre, sur les loyalistes du vice-roi du Pérou José de la Serna scelle de fait l'indépendance du Pérou avec la capitulation militaire de l'armée royaliste.


Bitwa pod Ayacucho (w pobliżu miasta Ayacucho w Peru) – starcie zbrojne, które miało miejsce 9 grudnia 1824 w czasie wojen o niepodległość Ameryki Łacińskiej.


The Battle of Ayacucho (, ) was a decisive military encounter during the Peruvian War of Independence. It was the battle that secured the independence of Peru and ensured independence for the rest of South America. In Peru it is considered the end of the Spanish American wars of independence, although the campaign of victor Antonio José de Sucre continued through 1825 in Upper Peru and the siege of the fortresses Chiloé and Callao eventually ended in 1826.


La batalla de Ayacucho fue el último gran enfrentamiento dentro de las campañas terrestres de las guerras de independencia hispanoamericanas (1809-1826) y significó el final definitivo del dominio administrativo virreinal hispánico en América del Sur. La batalla se desarrolló en la Pampa de Quinua en Ayacucho, Perú, el 9 de diciembre de 1824.


Bitva u Ayacucha (španělská výslovnost: [a?a'kut?o]) byla rozhodujícím armádním střetem během peruánské války za nezávislost. Tato bitva zpečetila samostatnost Peru, stejně jako vítězství v ní zajistilo nezávislost zbytku Jižní Ameriky. Je také považována za konec jihoamerických válek za nezávislost.


Slaget ved Ayacucho (spansk: "La batalla de Ayacucho") var et afgørende slag under den peruanske uafhængighedskrig som en del af den Spansk-amerikanske frihedskrig, og fandt sted nær småbyen Quinua i Perús højland, 37 km fra byen Ayacucho, (Ayacuchu eller Ayakuchu på quechua, nu også Wamanqua). Dette var slaget, som ikke blot afgjorde Perus selvstændighed, men som i vid udstrækning sikrede selvstændighed for hele spansk Sydamerika, og var dermed det sidste store slag under de sydamerikanske selvstændighedskrige.


معركة أياكوتشو

كانت معركة أياكوتشو , مواجهة عسكرية حاسمة خلال حرب الاستقلال البيروفية. كانت هذه الأخيرة هي المعركة التي ضمنت استقلال بيرو وكفلت الاستقلال لبقية أمريكا الجنوبية. في بيرو تُعتبر نهاية حروب استقلال أمريكا الإسبانية، على الرغم من أن حملة المنتصر أنطونيو خوسيه دي سوكري، استمرت حتى عام 1825 في بيرو العليا وحصار حصون شيلوا وكالاو انتهى في عام 1826. يحتفل جيش البيرو بالذكرى السنوية لهذه المعركة.


Италијанска инвазија Египта

Италијанска инвазија Египта () 9-16. септембра 1940. била је почетак Рата у пустињи (1940—1943) на Северноафричком фронту у Другом светском рату. Рат је почео у септембру 1940. италијанском инвазијом Египта; операција Компас, британска петодневна офанзива у децембру 1940. довела је до уништења италијанске 10. армије.


イタリアのエジプト侵攻（イタリアのエジプトしんこう）は、第二次世界大戦の北アフリカ戦線においてイタリア王国（以下「イタリア」と記す。）がイギリス、イギリス連邦及び自由フランスに対し取った攻勢である。


Die Italienische Invasion Ägyptens war eine italienische Offensive gegen das von Großbritannien besetzte Ägypten zu Beginn des Zweiten Weltkriegs. Sie war zugleich der Beginn der kriegerischen Auseinandersetzungen in Nordafrika. Das anfängliche Ziel der Offensive war die Besetzung des Sueskanals, später dann nur noch die Eroberung Alexandrias. Die am 9. September 1940 begonnene Offensive endete am 16. September mit einem Vormarsch von lediglich etwa 100 Kilometern und der Einnahme von Sidi Barrani, ohne dass es zu größeren Kampfhandlungen zwischen beiden Seiten gekommen wäre.