The Bologna massacre () was a terrorist bombing of the Bologna Centrale railway station in Bologna, Italy, on the morning of 2 August 1980, which killed 85 people and wounded over 200. Several members of the neo-fascist terrorist organization (NAR, Armed Revolutionary Nuclei) were sentenced for the bombing, although the group denied involvement.


La matanza de Bolonia (en italiano, "strage di Bologna") tuvo lugar el sábado 2 de agosto de 1980. Se trata del acto terrorista más grave que haya sufrido Italia tras la Segunda Guerra Mundial, en el que murieron 85 personas y más de 200 resultaron heridas. La organización terrorista de extrema derecha Nuclei Armati Rivoluzionari reivindicó el atentado.


Atentát v Boloni, přezdívaný též jako Boloňský masakr (italsky: "strage di Bologna"), byl velký bombový útok na hlavní železniční stanici v italské městě Bologna (česky Boloň) z 2. srpna 1980, při kterém zahynulo 85 lidí a více než 200 jich bylo zraněno. Dodnes jde o největší teroristický útok v Itálii spáchaný po 2. světové válce a jeden z největších útoků v západní Evropě.


Bologna-massakren (italiensk: "Strage di Bologna") var en bombesprængning på hovedbanegården i Bologna i Italien 2. august 1980 om formiddagen. Sprængningen, der var en terrorhandling, dræbte 85 mennesker og sårede mere end 200. Den yderligtgående neo-fascistiske terrororganisation Ordine Nuovo er blevet anklaget for aktionen, mens to agenter fra SISMI (det italienske hemmelige politi) og stormesteren for frimurerlogen Propaganda Due, Licio Gelli, blev dømt for vildledning af efterforskningen.


De treinkaping bij Wijster vond plaats in december 1975 bij het dorp Wijster (Nederlandse provincie Drenthe), tussen station Hoogeveen en station Beilen.


Die Zugentführung in Wijster war eine Geiselnahme, die am 2. Dezember 1975 nahe dem Dorf Wijster in der heutigen Gemeinde Midden-Drenthe in der niederländischen Provinz Drenthe stattfand. Verantwortlich für die Tat waren radikalisierte Jugendliche, die der molukkischen Minderheit in den Niederlanden angehörten. Bei der Zugentführung starben drei Geiseln.


On 2 December 1975, seven South Moluccans seized a train with about 50 passengers on board in open countryside near the village of Wijster, halfway between Hoogeveen and Beilen in the northern part of the Netherlands. The hijacking lasted for 12 days and three hostages were killed.


Pada tanggal 2 Desember 1975 ketika tujuh teroris Republik Maluku Selatan (RMS) menangkap sebuah kereta api dengan sekitar 50 penumpang di pedesaan terbuka dekat desa Wijster, di tengah jalan antara Hoogeveen dan Beilen di bagian utara Belanda. Pembajakan berlangsung selama 12 hari dan tiga sandera tewas.


Met het Kent State-bloedbad worden de gebeurtenissen van 4 mei 1970 op de Kent State University bedoeld.


ケント州立大学銃撃事件（ケントしゅうりつだいがくじゅうげきじけん　英:Kent State shootings, Kent State massacre）とは、1970年5月4日に、オハイオ州にあるケント州立大学で起きた銃撃事件で、米軍による中立国カンボジアへの爆撃に反対する大規模な抗議活動中に、オハイオ州兵が非武装の大学生を銃撃したものである。28人の州兵が13秒間にわたって約67発を発砲し、学生4人が殺害され重軽傷者は9人（うち1人が永久麻痺）だった。


Skottdramat vid Kent State University (även kallat "4 maj-massakern" och "Kent State-massakern") inträffade måndagen den 4 maj 1970 vid Kent State University i Kent i Ohio, då medlemmar av Ohios nationalgarde sköt mot studenter. Fyra studenter dödades och nio skadades, en av dem så allvarligt att han drabbades av permanent förlamning.


Beim Kent-State-Massaker (, ) wurden am 4. Mai 1970 an der Kent State University in den USA vier Studenten erschossen und neun teils schwer verletzt, als die Nationalgarde des Staates Ohio während einer Demonstration gegen den Vietnamkrieg das Feuer auf die Menge unbewaffneter Demonstranten eröffnete. Bis heute wurde niemand dafür zur Verantwortung gezogen.


הטבח בקנט סטייט

הטבח בקנט סטייט (Kent State) היה אירוע שהתרחש ב-4 במאי 1970, באוניברסיטת המדינה בעיירה קנט (אוהיו), ובו ירה המשמר הלאומי על סטודנטים שהפגינו נגד התפשטותה של מלחמת וייטנאם לקמבודיה. מן הירי נהרגו ארבעה סטודנטים ונפצעו תשעה.


Расстрел в Кентском университете

Расстрел в Кентском университете — бойня безоружных студентов, произошедшая 4 мая 1970 года в городе Кент, штат Огайо (США), в ходе антивоенных демонстраций периода войны во Вьетнаме.


Kentin osavaltionyliopistolla tapahtui 4. toukokuuta 1970 verilöyly, jossa kuoli 4 ja haavoittui 9 opiskelijaa.


La sparatoria della Kent State fu un fatto di sangue avvenuto nel 1970 alla Kent State University, in Ohio, negli Stati Uniti d'America.


켄트 주립대 총격사건(), 또는 5·4 학살(), 켄트 주립대 학살()은 1970년 5월 5일 오하이오주 켄트시에 소재한 켄트 주립대학교에서 오하이오 국민위병이 비무장 학생시위대에게 실탄을 발포한 사건이다. 28명의 국민위병 병사들이 13초 동안 67발을 쏘았으며, 학생 4명이 죽고 9명이 부상당했다. 부상자 중 한 명은 영구 신체마비의 장애인이 되었다.


کشتار دانشگاه کنت

کشتار دانشگاه کنت به واقعه‌ای گفته می‌شود که طی آن، با تیراندازی گارد ملی آمریکا به سمت دانشجویان معترض به جنگ ویتنام، در دانشگاه ایالتی کنت در شهر کنت در ایالت اوهایو، تعدادی دانشجو کشته و مجروح شدند. در بهار سال ۱۹۷۰ میلادی، نیروهای آمریکا و ویتنام جنوبی به مخفیگاه‌های نیروهای ویتنام شمالی در کامبوج حمله کردند که اعتراضات گسترده‌ای را در آمریکا به دنبال داشت. یکی از این اعتراضات در تاریخ ۴ مه ۱۹۷۰ میلادی در دانشگاه کنت بود که با شلیک گلوله سربازان گارد ملی اوهایو به سمت حدود ۲۰۰۰ دانشجوی معترض به طرزی فجیع خاتمه یافت. در این تیراندازی ۴ دانشجو کشته و ۹ تن زخمی شدند. این واقعه، موجب اغتشاشات و اعتصابات گسترده در بسیاری از دانشگاه‌های آمریکا شد.


肯特州立大学枪击案（Kent State shootings，也称五·四屠杀或肯特州立大学屠杀）於1970年5月4日（星期一）发生在美国俄亥俄州肯特城肯特州立大学。當時国民警卫队向骚乱学生在13秒内射出67发子弹，造成4名學生死亡，9名學生受伤，其中一人终身残廢。


Skytingen på Kent State University (også kalt "4. mai-massakeren" og "Kent State-massakeren") fant sted mandag 4. mai 1970 ved Kent State University i Kent i Ohio, da medlemmer av nasjonalgarden i Ohio løsnet skudd mot studenter. Fire studenter ble drept og ni skadet, en av disse med livsvarig lammelse.


Thảm sát Đại học Tiểu bang Kent, cũng được gọi là Vụ xả súng Kent State hay Thảm sát ngày 4 tháng 5, xảy ra tại trường Đại học Tiểu bang Kent ("Kent State University") ở thành phố Kent, Ohio, Hoa Kỳ, khi một số sinh viên bị bắn bởi đoàn Vệ binh Quốc gia Ohio vào thứ hai, ngày 4 tháng 5 năm 1970. Bốn sinh viên thiệt mạng và chín sinh viên nữa bị thương, một người trong số đó bị chứng liệt kinh niên.


Fusillade de l'université d'État de Kent

La fusillade de l'université d'État de Kent ("" en anglais) a eu lieu le , sur le campus de l'université d'État de Kent, dans l'Ohio. La Garde nationale de l'Ohio a tiré à 67 reprises en sur des étudiants qui manifestaient de manière pacifique ; quatre d'entre eux furent tués, et neuf blessés (dont un paralysé à vie). La plupart de ces étudiants manifestaient contre l'intervention américaine au Cambodge, annoncée par le président Richard Nixon le , mais certains ne faisaient que passer. En réponse à cette fusillade, une grève et des manifestations impliquant quatre millions d'étudiants entraînèrent des centaines d'universités et d'établissements scolaires à fermer à travers tous les États-Unis. Ceci retourna en partie l'opinion publique déjà sensible à la présence militaire des États-Unis au Viêt Nam.


Masakra na uniwersytecie w Kencie – zdarzenie, które miało miejsce 4 maja 1970 roku w mieście Kent, w Stanach Zjednoczonych. Oddziały Gwardii Narodowej zastrzeliły 4 studentów i zraniły 9 następnych.


The Kent State shootings, also known as the May 4 massacre and the Kent State massacre, were the killings of four and wounding of nine other unarmed Kent State University students by the Ohio National Guard on May 4, 1970 in Kent, Ohio, south of Cleveland. The killings took place during a peace rally opposing the expanding involvement of the Vietnam War into neutral Cambodia by United States military forces as well as protesting the National Guard presence on campus. The incident marked the first time that a student had been killed in an anti-war gathering in United States history.


Masacre de la Universidad Estatal de Kent

El tiroteo de la Universidad de Kent ("Kent State shootings"), también conocida como la Matanza del 4 de mayo ("May 4 massacre") o la Masacre de la Kent State fue un suceso acontecido en la Universidad Estatal de Kent, Ohio, donde se sucedió un caótico panorama entre estudiantes y miembros de la Guardia Nacional, el lunes 4 de mayo de 1970 en el cual cuatro estudiantes fueron asesinados y nueve heridos (uno de ellos sufrió parálisis permanente) a manos de la Guardia Nacional, que disparó contra los estudiantes.


Masakr studentů na Kentské státní univerzitě v Ohiu (USA) byl násilný incident, při němž členové americké národní gardy dne 4. května 1970 v areálu univerzity střelou ostrými náboji usmrtili čtveřici neozbrojených vysokoškolských studentů a devět dalších zranili. K události došlo v rámci zásahu proti studentské protiválečné demonstraci. Jediným výsledkem zásahu bylo zesílení masových demonstrací, vlna nespokojenosti a vandalismu a zvýšené obavy o bezpečnost prezidenta USA, který musel být evakuován z Bílého domu.


Penembakan Universitas Negeri Kent, juga dikenal sebagai Pembantaian 4 Mei dan Pembantaian Universitas Negeri Kent, adalah penembakan terhadap empat orang dan melukai sembilan mahasiswa tidak bersenjata di Universitas Negeri Kent di Kent, Ohio, oleh Garda Nasional Ohio pada 4 Mei 1970. Tragedi tersebut terjadi selama demonstrasi damai yang menentang meluasnya keterlibatan Amerika Serikat pada Perang Vietnam ke Kamboja yang pada saat itu dianggap merupakan negara netral, serta memprotes kehadiran Garda Nasional di kampus. Insiden tersebut menandai pertama kalinya seorang siswa terbunuh dalam pertemuan anti-perang dalam sejarah Amerika Serikat.


De Derde Macedonische Oorlog vond plaats tussen het jaar 171 en het jaar 168 v.Chr. en ging tussen het Romeinse Rijk en de Macedonische vorsten, die streefden naar hegemonie over het Griekse schiereiland.


Трећи македонски рат

Трећи римско-македонски рат се водио у периоду од 171-167. п. н. е. између Римске републике и Пергама с једне, те Македоније с друге стране. У њему су Римљани победили и потврдили своју дотадашњу хегемонију над античком Грчком, а древно македонско краљевство је престало постојати.


第三次マケドニア戦争（だいさんじマケドニアせんそう、イタリア語：Terza guerra macedonica）は、共和政ローマとマケドニア王国（アンティゴノス朝）の間で争われたマケドニア戦争の3度目にあたる戦争であり、紀元前171年から紀元前168年まで行われた。最終決戦となったピュドナの戦い (紀元前168年)でローマ軍はマケドニア軍に大勝して、アンティゴノス朝は断絶した。また、共和政ローマによるヘレニズム諸国征服の端緒となった。


Der Dritte Makedonisch-Römische Krieg war eine von 171–168 v. Chr. dauernde Auseinandersetzung zwischen Perseus von Makedonien und dem Römischen Reich, aus der Letzteres siegreich hervorging.


המלחמה המוקדונית השלישית

המלחמה המוקדונית השלישית הייתה מלחמה בין הרפובליקה הרומית לממלכת מוקדון שהתנהלה בין השנים 168-171 לפנה"ס. המלחמה הסתיימה בניצחון רומאי, אשר בעקבותיו הסתיים שלטונה של השושלת האנטיגונידית במוקדון, והארץ פורקה בידי הרומאים.


Τρίτος Μακεδονικός Πόλεμος

Ο Τρίτος Μακεδονικός Πόλεμος (171 – 168 π.Χ.) διεξήχθη μεταξύ του Μακεδονικού βασιλείου υπό τον Περσέα, και της Ρωμαϊκής Δημοκρατίας. Η έκβαση του έφερε τους Ρωμαίους να είναι νικητές, και το τέλος του πολέμου αποτελεί και το τέλος του επίσημου Μακεδονικού Βασιλείου.


Третья Македонская война

Третья Македонская война (171 до н. э. — 168 до н. э.) — война между Македонией и Римом, часть Македонских войн. Война завершилась полным поражением Македонии и её уничтожением как государства.


Tretja makedonska vojna (171-168 pr. n. št.) je bila vojna med Rimsko republiko in kraljem Perzejem Makedonskim.


Трета македонска война

Третата македонска война е военен конфликт между Рим и Македония от 172 до 168 г. пр. Хр., породен от опитите на македонския цар Персей да се освободи от политическите и военните ограничения, наложени на страната му след поражението в предишната война с римляните (197 г. пр. Хр.), и да възстанови господството на Македония над Елада.


La terza guerra macedonica (171 a.C. - 168 a.C.) è stata una guerra combattuta tra Roma e il regno di Macedonia governato all'epoca dal re Perseo.


제3차 마케도니아 전쟁

제3차 마케도니아 전쟁()은 로마 공화정과 마케도니아 왕국(안티고노스 왕조) 사이에 벌어진 마케도니아 전쟁 중 세번 째에 해당하는 전쟁이며, 기원전 171년부터 기원전 168년까지 진행되었다. 최종 결전이 된 피드나 전투(기원전 168년)에서 로마군은 마케도니아 군에 대승을 거두었고, 안티고노스 왕조는 몰락했다. 이 전쟁은 또한 로마 공화정에 의한 헬레니즘 제국 정복의 단초가 되었다.


Третя Македонська війна

Третя Македонська війна (171 до н. е. — 168 до н. е.) точилася між Римом і царем Македонії Персеєм. Після смерті Філіппа V (179) його син Персей почав готуватися до війни з Римом. Він подавив протидію македонській знаті, укріпив економіку країни, створив 40-тисячну армію і встановив зв'язки з ворожими Риму країнами (зокрема з Карфагеном). Римський сенат звинуватив Персея в порушенні колишніх договорів та проголосив війну Македонії. 30-тисячна римська армія висадилася в Греції. Спочатку військові дії йшли із змінним успіхом, але в 168 в командування римськими військами у Фессалії вступив консул Луцій Емілій Павел, який 22 червня 168 при Підні розгромив македонські війська; Персей втік, а потім потрапив в полон. Римська армія окупувала і розграбувала Македонію. Римський сенат скасував царську владу і розділив країну на 4 округи, позбавлених політичних і економічних зв'язків між собою.


سومین جنگ مقدونیه

سومین جنگ مقدونیه (۱۶۸–۱۷۱ق. م) جنگی بود که میان جمهوری روم و پرسئوس مقدونی درگرفت. در ۱۷۹ق. م فیلیپ پنجم مقدونی درگذشت و فرزند بلندپرواز وی، پرسئوس، بر تخت نشست. وی یک روم-ستیز بود و احساسات ضدرومی را در مقدونیه برانگیخت. بیشتر صحنه‌های این نبرد در مقدونیه و همین‌طور تسالی، جایی که نظامیان رومی مستقر بودند، به وقوع پیوستند. پس از نبرد بی نتیجهٔ کالینیکوس در ۱۷۱ق. م و چند سال نبرد دیگر، رومیان در نبرد پیدنا در سال ۱۶۸ق. م مقدونیان را به سختی شکست دادند و به جنگ پایان دادند.


第三次馬其頓戰爭（Third Macedonian War，前171年─前168年）是羅馬共和國與馬其頓安提柯王朝國王珀爾修斯之間的戰爭。前179年，馬其頓國王腓力五世逝世，他天才及有野心的兒子珀爾修斯繼承王位。珀爾修斯與亞洲塞琉古帝國塞琉古四世的女兒勞迪科（Laodike）結婚，並且增加他軍隊的規模。他也與伊庇魯斯及伊利里亞與色雷斯的一些部族結為同盟。這些部落則是與如統治的等等與羅馬同盟的色雷斯部族為敵。他恢復過去與一些希臘城邦之間的連結。珀爾修斯國王宣稱他將會帶起希臘的革新並回復過去的強盛與繁榮。


(171–168 a.C.) foi um conflito militar entre a República Romana, comandada por Lúcio Emílio Paulo, e o Reino da Macedônia, comandado pelo rei Perseu, e que terminou com o desmembramento da Macedônia em quatro pequenas repúblicas clientes dos romanos.


La Tercera Guerra Macedònica (171 aC - 168 aC) va ser una contesa entre la República Romana i el Regne de Macedònia. Aquesta guerra va significar la fi de la Macedònia hel·lenística i de la dinastia antigònida, tot i que Roma va tornar després per a la destrucció de Corint el 146 aC, durant la quarta guerra macedònica, similar a la destrucció de la innòcua Cartago durant la Tercera Guerra Púnica.


Den tredje makedonerkrig (171 f.Kr. – 168 f.Kr.) ble utkjempet mellom Roma og kong Perseus av kongeriket Makedonia.


La troisième guerre macédonienne (172 à 168 av. J.-C.) oppose la République romaine au royaume de Macédoine sous le règne de Persée. Ce conflit se solde par la victoire des Romains, alliés principalement à Eumène II de Pergame, à la bataille de Pydna et met fin de l'indépendance macédonienne.


III wojna macedońska miała miejsce w latach 171 p.n.e.-168 p.n.e. Po zajęciu Ilirii Rzymianie kontynuowali ekspansję na ziemie greckie. Podboje Rzymian wspierały państwa związku etolskiego szukające sojuszników w wojnie z umacniającą swą pozycję Macedonią. Rzymianie wykorzystali greckich sojuszników do kolejnych zwycięstw: nad Filipem V pod Kynoskefalaj w 197 p.n.e. i nad Antiochem III Wielkim pod Magnezją w 190 p.n.e.


The Third Macedonian War (171–168 BC) was a war fought between the Roman Republic and King Perseus of Macedon. In 179 BC, King Philip V of Macedon died and was succeeded by his ambitious son Perseus. He was anti-Roman and stirred anti-Roman feelings around Macedonia. Tensions escalated and Rome declared war on Macedon.


La tercera guerra macedónica (171 a. C.-168 a. C.) fue una contienda entre Roma y el rey Perseo de Macedonia.


Třetí makedonská válka (171 až 168 př. n. l.) byla konfliktem, v němž se střetli Římané s makedonským králem Perseem.


الحرب المقدونية الثالثة

الحرب المقدونية الثالثة (171-168 قبل الميلاد) معركة بين الجمهورية الرومانية والملك بيرسيوس المقدوني. في عام 179 قبل الميلاد توفي الملك فيليب الخامس المقدوني وخلفه ابنه "بيرسيوس" المتعطش للسلطة . كان بيرسيوس معاديًا للرومان وأثار المشاعر المعادية للرومان في مقدونيا. أدى ذلك إلى تصاعد التوترات بين الطرفين وأعلنت روما الحرب على مقدونيا.


Perang Makedonia Ketiga (171–168 SM) adalah perang yang berlangsung antara Republik Romawi melawan Kerajaan Makedonia Kuno yang dipimpin oleh Raja Perseus dari Makedonia. Pada tahun 179 SM, Raja Filipos V dari Makedonia tutup usia dan digantikan oleh anaknya yang ambisius, Perseus. Ia adalah sosok anti-Romawi yang menggalakkan sentimen anti-Romawi di Makedonia. Situasi pun terus memanas dan pada akhirnya Romawi menyatakan perang terhadap Makedonia.


De Devolutieoorlog was een successieoorlog tussen Frankrijk en Spanje van 8 mei 1667 tot 2 mei 1668. De inzet was de heerschappij over de Spaanse Nederlanden. De oorlog begon na de dood van koning Filips IV van Spanje en kwam ten einde met het Verdrag van Aken op 2 mei 1668. Met dit verdrag verkreeg Frankrijk zeggenschap over het gebied rond Veurne, Rijsel, Armentiers, Dowaai, Doornik en Aat, aangevuld met Menen-Kortrijk-Oudenaarde, alsmede over de enclaves Binche en Charleroi.


Деволуциони рат

Деволуциони рат је био сукоб између Француске и Шпаније вођен од 1667. до 1668. године због Шпанске Низоземске. Рат је изазвам француским захтевима над делом Низоземске која је припадала Хабзбурзима. Француска је као изговор користила такозвано "деволуционо право" које је владало у неким од низоземских покрајина (нарочито у Брабанту). Деволуционо право је значило да деца из првог брака монарха имају предност над децом из другог брака. Рат је избио 1665. после смрти шпанског краља Филипа IV, чија је ћерка из првог брака, Марија Тереза, била супруга француског краља Луја XIV, а наследник шпанског трона Карло II је био сина из Филиповог другог брака. После лаке победе против шпанске војске, Низоземска република, Енглеска и Шведска су образовале Тројну алијансу да би спречили Француску. Рат се завршио Ахенским миром, којим је Француска стекло одређене територије, али је био приморана да се одрекне својих главних потраживања.


ネーデルラント継承戦争（ネーデルラントけいしょうせんそう、, ）は、1667年から1668年にかけて行われた、フランス王国とスペイン王国の間の戦争。フランス王ルイ14世がスペイン領ネーデルラントの継承権を主張して起こした。フランドル戦争、帰属戦争とも言う。


Devolutionskriget (ibland första fransk-nederländska kriget) var ett krig 1667—1668 mellan Frankrike under kung Ludvig XIV och Spanien, utkämpat i Spanska Nederländerna. Då Filip IV av Spanien avled 1665, åberopade Ludvig, som var svärson till Filip, devolutionsrätten för sin gemål Maria Teresias räkning och begärde en del av arvet efter hennes far, nämligen Brabant och andra delar av Spanska Nederländerna, där devolutionsrätten var gällande. Förutom att denna lag endast innehöll bestämmelser rörande enskilda personers arvsrätt, så hade Maria Teresia, när hon äktade Ludvig, högtidligen avsagt sig alla arvsanspråk på spanska länder.


Der Devolutionskrieg (1667–1668) war ein militärischer Konflikt zwischen Spanien und Frankreich, in dem König Ludwig XIV. von Frankreich Teile der Spanischen Niederlande beanspruchte. Der Krieg wurde am 2. Mai 1668 mit der Unterzeichnung des Friedens von Aachen beendet, in dem Spanien einige Territorien abtreten musste.


ഡെവല്യൂഷൻ യുദ്ധം

ഫ്രാൻസിലെ രാജാവായിരുന്ന ലൂയി XIV 1667-68 കാലത്ത് സ്പെയിനിനെതിരായി നടത്തിയ യുദ്ധമാണ് ഡെവെല്യൂഷൻ യുദ്ധം.


Πόλεμος της Επανάκτησης

Ο Πόλεμος της Επανάκτησης (γαλλ. "Guerre de Dévolution") ήταν ενας πόλεμος ανάμεσα στην Γαλλία και την Ισπανία, από το 1667 ως το 1668, και παράλληλα ο πρώτος μεγάλος πόλεμος του Λουδοβίκου ΙΔ΄. Τότε η Γαλλία διεκδικούσε μερίδιο από τις Ισπανικές Κάτω Χώρες.


Războiul de devoluțiune (1667-1668) a fost un conflict militar între Franța și Spania, prin care acestea și-au disputat Țările de Jos Spaniole. Ludovic al XIV-lea al Franței a început războiul sub pretext că obiceiul delegării, prin care fiicele din prima căsătorie erau preferate fiilor din căsătoriile ulterioare la moștenirea proprietăților, ar trebui să se aplice și la suveranitatea teritorială. Aceasta ar fi însemnat că soția sa, Maria Tereza, ar fi trebuit să fie succesoarea tatălui său, Filip al IV-lea, în Țările de Jos Spaniole. Armata franceză a intrat în Flandra în mai 1667 și a cucerit rapid un număr de orașe. La Aix-la-Chapelle a fost încheiată o pace prin care Franța renunța la Franche-Comté, dar păstra orașele cucerite din Flandra.


Деволюционная война

Деволюционная война (, , ) — война 1667—1668 годов между Францией и Испанией за Испанские Нидерланды. Война была вызвана притязаниями Франции на некоторые южнонидерландские территории, принадлежавшие Габсбургам. Франция в качестве предлога использовала так называемое «деволюционное право», действовавшее в некоторых этих землях (в частности, в Брабанте), из которого следовало, что в случае второго брака отца владение переходило («деволюционировало») к детям от первого брака, которые имели преимущество перед детьми от второго брака. Война разгорелась после смерти в 1665 году испанского короля Филиппа IV, дочерью которого от первого брака была жена французского короля Людовика XIV Мария Терезия, а преемником на испанском престоле — сын от второго брака Карл II Габсбург. Война закончилась с образованием Тройственного союза Ахенским миром (1668), в результате которого Франция приобрела некоторое количество земель, но была вынуждена уступить в основных своих притязаниях.


Devolucijska vojna je vojna med Francijo in Španijo v letih 1667-8, s katero si je francoski kralj Ludvik XIV. prisvojil velik del Španske Nizozemske.


Деволюционна война

Деволюционната война се води между Франция и Испания през 1667 – 1668 г. и завършва с победа на Франция. Тя е първата война на Луи XIV след смъртта на кардинал Мазарини и пръв опит за подялба на испанското наследство.


La guerra di devoluzione (1667–1668) fu un conflitto militare tra Francia e Spagna per il possesso delle Fiandre (oggi parte del Belgio) e della Franca Contea. Il suo nome deriva dalle rivendicazioni di Luigi XIV di Francia su tali territori in base ad un emendamento in vigore all'epoca nel Brabante.


상속 전쟁(相續 戰爭)은 1667년부터 1668년까지 프랑스 왕국과 스페인 제국 사이에 일어난 전쟁이다.


Деволюційна війна

Деволюційна війна () — війна 1667—1668 років між Францією й Іспанією за Іспанські Нідерланди. Війна була викликана домаганнями Франції на деякі південно-нідерландські території, що належали Габсбургам. Франція як привід використовувала так зване «деволюційне право», що діяло в деяких цих землях (зокрема, в Брабанті), з якого випливало, що у випадку другого шлюбу батька володіння переходило («деволюціонувало») до дітей від першого шлюбу, які мали перевагу перед дітьми від другого шлюбу. Війна розгорілася після смерті в 1665 році іспанського короля Філіпа IV, дочкою якого від першого шлюбу була дружина французького короля Людовика XIV Марія Терезія, а спадкоємцем на іспанському престолі — син від другого шлюбу Карл II Габсбург. Війна закінчилася утворенням трійного союзу Англії, Швеції та Нідерландів, під тиском якого було підписано Аахенський мир. Франція набула деяку кількість земель, але була змушена поступитися в основних своїх домаганнях.


遗产战争又名遗产继承战争（；），是1667年至1668年间法兰西王国与西班牙帝国之间的一场战争。战争由西班牙国王費利佩四世的遗产分配问题引起。这是向来推行扩张主义国策的法王路易十四所发动的第一次侵略战争。战争最终以双方大致平手结束，法国在《亚琛和约》中被迫做出了一定的让步，但还是得以保留包括里尔在内的九座西属尼德兰城市，将法国领土向东北方向扩张。


A Guerra de Devolução (1667 - 1668) foi um conflito bélico entre Espanha e França. Se iniciou com a invasão de Luís XIV de França aos Países Baixos Espanhóis, sobre o pretexto de que o dote de 500 000 Libras de sua esposa Maria Teresa de Áustria não havia sido pago.


La Guerra de Devolució (24 de maig de 1667 – 2 de maig de 1668) fou una guerra entre el Regne de França de Lluís XIV i la monarquia hispànica de la Dinastia dels Habsburg duta a terme en el territori de les Províncies Unides. La pau va ser resolta al Tractat d'Aquisgrà.


La guerre de Dévolution s'est déroulée en 1667 et 1668. Il s'agit de la première guerre du jeune Louis XIV. Elle prend fin le par la signature du traité d'Aix-la-Chapelle par les différents belligérants.


Devolučná vojna (24. máj 1667 - 2. máj 1668) bola prvou dobyvateľskou vojnou francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV., ktorý sa snažil získať Flámsko a Brabantsko (tzv. španielske Nizozemsko), proti Habsburskému Španielsku.


Wojna dewolucyjna – wojna prowadzona między Francją a Hiszpanią w latach 1667-1668.


In the 1667 to 1668 War of Devolution (, ), France occupied large parts of the Spanish Netherlands, and Franche-Comté, both then provinces of Spain. The name derives from an obscure law known as the "Jus Devolutionis", used by Louis XIV of France to claim that these territories had "devolved" to him by right of marriage to Maria Theresa of Spain.


La guerra de Devolución (1667-1668) fue un conflicto bélico entre España y Francia que ganó esta última. Se inició con la invasión de Luis XIV de Francia a los Países Bajos españoles, bajo el pretexto de que la dote de su esposa María Teresa no había sido pagada. En realidad, seguía la política de Richelieu de alejar la frontera de París a costa de los Países Bajos españoles.


Devoluční válka (1667–1668) byla poměrně krátkou válkou mezi Francií a Španělskem (podpořeným dalšími spojenci), během níž vojska Ludvíka XIV. rychle převálcovala a obsadila Habsburky kontrolované Franche-Comté a Španělské Nizozemí. Většinu území pak byla Francie přinucena trojitou aliancí Anglie, Švédska a Spojených provincií vrátit Španělsku po ujednání míru v Cáchách.


Devolutionskrigen (1667-68) var en kortvarig strid mellem Frankrig og de Spanske Nederlande. Stridens kerne var Ludvig 14.s ønske om at skyde de franske grænser frem overfor de habsburgske lande (Franche-Comté, Nederlandene og flere småfyrstendømmer i Lorraine og Alsace).


حرب الأيلولة

تمكنت فرنسا في حرب الأيلولة التي دارت خلال عامي 1667 و1668 من السيطرة على المحافظات المدارة من قبل الإسبان في كل من الأراضي المنخفضة الإسبانية وفرانش كونته. وفقًا لقانون «حق الأيلولة» الغامض، زعم لويس الرابع عشر ملك فرنسا «أيلولة» ملكية هذه المحافظات إليه بسبب زواجه من ماريا تيريزا الإسبانية.


De Spelen van de XIIe Olympiade werden afgelast door het uitbreken van de Tweede Wereldoorlog. Het originele plan was dat de Spelen gehouden zouden worden in Tokio, Japan. Japan moest echter afzien van de organisatie door het uitbreken van de Tweede Chinees-Japanse Oorlog in 1937. De Spelen werden toen toegewezen aan Helsinki, Finland, maar uiteindelijk werden ze definitief afgelast. Pas in 1952 werden de Olympische Spelen gehouden in Helsinki en in 1964 werden de Olympische Spelen alsnog gehouden in Tokio.


Летње олимпијске игре 1940.

Летње олимпијске игре 1940. су биле заказане за период између 21. септембра и 6. октобра 1940. у јапанском главном граду Токију. Токио је право на игре добио победивши кандидатуру Хелсинкија.


1940年東京オリンピック

1940年東京オリンピック（1940ねんとうきょうオリンピック）は、1940年（昭和15年）9月21日から10月6日まで、日本の東京府東京市（現・東京23区）で開催されることが予定されていた夏季オリンピックである。


Olympiska sommarspelen 1940 blev inställda på grund av det då pågående andra världskriget. Spelen var planerade att gå i Helsingfors i Finland. Ursprungligen var det planerat att spelen skulle gå i Tokyo, Japan, men i samband med utbrottet av det andra sino-japanska kriget 1937 flyttades spelen till Helsingfors, som hade kommit tvåa i omröstningen.


Die Olympischen Sommerspiele 1940 (offiziell "Spiele der XII. Olympiade" genannt) sollten ursprünglich vom 21. September bis zum 6. Oktober 1940 in Tokio stattfinden. Die japanische Hauptstadt hatte sich als erste Stadt außerhalb Europas und der Vereinigten Staaten erfolgreich um die Austragung Olympischer Spiele beworben und argumentierte dabei, dass die Spiele erst dann wirklich universal seien, wenn sie auch in Asien stattfinden könnten. Die Tokioter Bewerbung setzte neue Maßstäbe und forderte das Internationale Olympische Komitee (IOC) heraus, weil die Bewerbungskampagne nicht bloß auf die olympische Bewegung beschränkt blieb, sondern Japan für eine günstige Entscheidung auch diplomatische Kanäle nutzte. Die aggressive Kampagne der Japaner führte dazu, dass die Olympischen Sommerspiele 1940 nicht wie geplant auf der IOC-Session 1935, sondern erst auf der 1936 in Berlin stattfindenden Session vergeben wurden. In der Zwischenzeit war der anfangs kritisch eingestellte IOC-Präsident Henri de Baillet-Latour auf einer Japan-Reise von Tokio als Austragungsort überzeugt worden, Rom und London waren durch diplomatische Verhandlungen zum Rückzug ihrer Kandidaturen bewegt worden. Einziger Mitbewerber blieb Helsinki, gegen das sich Tokio in der Wahl durchsetzen konnte.


Летнія Алімпійскія гульні 1940

XII летнія Алімпійскія гульні былі запланаваны да правядзення з 21 верасня па 6 кастрычніка 1940 года ў Токіа. У сувязі з адмовай Японіі МАК у 1938 годзе перанёс Гульні ў Хельсінкі, дзе яны павінны былі быць праведзены з 20 ліпеня па 4 жніўня 1940 года. Пасля пачатку ў 1939 годзе Другой сусветнай вайны Гульні былі канчаткова адменены лістом Бае-Латура усім членам МАК ад 2 мая 1940 года.


אולימפיאדת הקיץ 1940

אולימפיאדת הקיץ 1940 הייתה אולימפיאדה אשר בוטלה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. היא הייתה אמורה להיות האולימפיאדה ה-12 והייתה אמורה להיערך בטוקיו שבאימפריה היפנית אך בעקבות מלחמת סין–יפן השנייה הוחלט להעביר את התחרות להלסינקי שבפינלנד אך גם התחרות בהלסינקי בוטלה בעקבות פרוץ מלחמת החורף.


Θερινοί Ολυμπιακοί Αγώνες 1940

Οι Θερινοί Ολυμπιακοί Αγώνες 1940, γνωστοί και σαν Αγώνες της 12ης Ολυμπιάδας ήταν διεθνής αθλητική διοργάνωση, η οποία επρόκειτο αρχικά να διεξαχθεί στο Τόκιο της Ιαπωνίας, το οποίο έλαβε το χρίσμα το 1936, αλλά παραιτήθηκε δύο χρόνια αργότερα, με αποτέλεσμα να λάβει το χρίσμα η συνυποψήφια πόλη του Ελσίνκι. Εντέλει απέβησαν μάταιες και οι προετοιμασίες των Φινλανδών, αφού η Ολυμπιάδα ματαιώθηκε λόγω της έναρξης του Β' Παγκοσμίου Πολέμου. Ο λόγος για τον οποίο ματαιώθηκαν τόσο αυτοί, όσο κι οι επόμενοι αγώνες, οι οποίοι επρόκειτο να διεξαχθούν στο Λονδίνο του Ηνωμένου Βασιλείου, ήταν πως το Ολυμπιακό Πνεύμα της σύγχρονης Νεολαίας και του σύγχρονου Πολιτισμού δε συμβαδίζει με τις μάχες στα μέτωπα.


A XII-a ediție a Jocurilor Olimpice, programată să se desfășoare între 21 septembrie și 6 octombrie 1940 în Tokyo, Japonia, a fost anulată din cauza celui de-al doilea Război Mondial. În legătura cu izbucnirea celui de-al Doilea Război Chino-Japonez, Japonia a renunțat să organizeze Olimpiada, iar Comitetul Olimpic Internațional a reprogramat ca Jocurilor Olimpice să se desfășoare la Helsinki, Finlanda între 20 iulie și 4 august 1940. În aprilie 1940, atunci când Finlanda a fost atacată de către Uniunea Sovietică, ea a anunțat că renunță să organizeze Olimpiada și astfel ediția din 1940 a Jocurilor Olimpice a fost anulată definitiv.


Летние Олимпийские игры 1940

XII летние Олимпийские игры были запланированы к проведению с 21 сентября по 6 октября 1940 года в Токио. В связи с отказом Японии МОК в 1938 году перенёс Игры в Хельсинки, где они должны были быть проведены с 20 июля по 4 августа 1940 года. После начала в 1939 году Второй мировой войны Игры были окончательно отменены письмом Байе-Латура всем членам МОК от 2 мая 1940 года.


XII olympiadin kisat oli alun perin tarkoitus pitää Tokiossa Japanissa, mutta järjestäjät joutuivat peruuttamaan ne Kiinan-Japanin sodan takia, ja Kansainvälinen olympiakomitea (KOK) myönsi olympiakisat Helsingille Suomeen. Kisoja ei kuitenkaan voitu järjestää toisen maailmansodan takia.


Poletne olimpijske igre 1940 (uradno Igre XII. olimpijade) so bile načrtovane poletne olimpijske igre, ki naj bi potekale leta 1940 v Tokiu (Japonska), toda bile so odpovedane zaradi druge svetovne vojne. Tokio je izgubil status prizorišča leta 1938 zaradi napada Japonske na Kitajsko, zato je ta položaj pripadel mestu Helsinki (Finska), ki je bilo drugo v izboru. Vendar so bile kasneje igre povsem odpovedane in so se nadaljevale šele leta 1948 v Londonu.


Летни олимпийски игри 1940

Дванадесетите летни олимпийски игри е трябвало да се проведат в Токио, Япония от 21 септември до 6 октомври 1940 г.


I Giochi della XII Olimpiade (in giapponese ; in finlandese "XII olympiadin kisat") si sarebbero dovuti svolgere a Tokyo, in Giappone, dal 21 settembre al 6 ottobre 1940, ma vennero dapprima riassegnati a Helsinki, in Finlandia, in seguito allo scoppio della seconda guerra sino-giapponese, e infine cancellati a causa dell'insorgere della seconda guerra mondiale.


1940 கோடைக்கால ஒலிம்பிக் விளையாட்டுப் போட்டிகள் ("1940 Summer Olympics") அலுவல்முறையாக பன்னிரெண்டாம் ஒலிம்பியாடின் விளையாட்டுக்கள் ( "Games of the XII Olympiad") நடைபெறவில்லை.


1940년 하계 올림픽

1940년 하계 올림픽()은 1940년에 개최될 예정이었다가 제2차 세계 대전의 발발로 취소된 하계 올림픽이다. 일본 제국의 도쿄에서 열릴 계획이었으나 중일 전쟁이 벌어지면서 개최권이 핀란드 헬싱키로 넘어갔지만 결국은 열리지 못했다. 그 후 헬싱키는 1952년 하계 올림픽을, 도쿄는 1964년 하계 올림픽을 개최했다.


Літні Олімпійські ігри 1940

XII літні Олімпійські ігри були заплановані до проведення з 21 вересня по 6 жовтня 1940 року в Токіо. У зв'язку з початком у 1937 році Другої японо-китайської війни, МОК переніс Ігри в Гельсінкі, де вони мали бути проведені з 20 липня по 4 серпня 1940 року. Після початку в 1939 році Другої світової війни Ігри були остаточно скасовані.


1940年夏季奥林匹克运动会

第十二屆夏季奥林匹克运动会（，，，），原定於1940年在日本東京府東京市舉行，後改在芬蘭赫爾辛基舉行，最後因第二次世界大戰爆發而停辦。


Os Jogos da XII Olimpíada da Era Moderna nunca foram realizadas, devido à Segunda Guerra Mundial. Os jogos seriam realizados em Tóquio, Japão. Com o início da Segunda Guerra Sino-Japonesa, em 1937, os jogos foram transferidos para Helsinki, Finlândia, onde foram cancelados completamente em 1939, após o início da guerra. Helsinki sediaria os jogos de verão de 1952, e Tóquio, os jogos de verão de 1964.


Els Jocs Olímpics d'estiu de 1940, oficialment Jocs de la XII Olimpíada, havien de ser els jocs que s'havien de disputar a la ciutat de Tòquio (Japó) entre els dies 21 de setembre i 6 d'octubre de 1940. A conseqüència de la Segona Guerra Mundial (1939-1945) foren cancel·lats.


Sommer-OL 1940, de 12. olympiske sommerlekene, skulle opprinnelig vært avholdt i Tokyo, Japan, men ble avlyst på grunn av andre verdenskrig. Før den endelige avgjørelsen om avlysning ble truffet, ble lekenes planlagte arrangementssted flyttet til Helsingfors, Finland, men ble altså heller ikke avholdt her. Dermed ble det aldri arrangert sommer-OL i 1940.


Thế vận hội Mùa hè 1940 hay còn gọi là Thế vận hội thứ XII, ban đầu dự định được tổ chức từ ngày 21 tháng 9 tới 6 tháng 10 năm 1940 tại Tokyo, Nhật Bản, đã bị hủy bỏ do Chiến tranh thế giới lần hai. Tokyo bị IOC tước quyền chủ nhà sau tuyên bố từ bỏ của phái đoàn Nhật Bản do sự nổ ra của Chiến tranh Trung-Nhật tại cuộc họp của IOC tại Cairo năm 1938. Chính quyền Nhật Bản quyết định từ bỏ tổ chức Thế vận hội vào tháng 7 năm 1938. IOC trao quyền tổ chức cho Helsinki, Phần Lan, thành phố đứng thứ hai trong quá trình giành quyền tổ chức. Sự kiện ban đầu được tổ chức từ 20 tháng 7 tới 4 tháng 8 năm 1940. Cuối cùng Thế vận hội vẫn phải hủy bỏ do Thế chiến II và chỉ trở lại vào Thế vận hội ở London năm 1948.


Die Olimpiese Somerspele 1940 (Fins: "Kesäolympialaiset 1940"; Japannees: 東京オリンピック (1940年)), amptelik bekend as die Spele van die XIIde Olimpiade, sou in 1940 gehou word, maar is na die uitbreek van die Tweede Wêreldoorlog afgelas. Die Spele is op 1 Augustus 1936 deur die Internasionale Olimpiese Komitee (IOK) tydens die Olimpiese Somerspele 1936 in Berlyn aan Tokio, Japan, toegewys. Dit was die eerste keer dat Olimpiese Spele in 'n land buite die Westerse wêreld beplan is. Maar Japan moes afsien van die plan na die uitbreek van die Tweede Chinees-Japannese Oorlog in 1937 en het die Spele op 14 Julie 1938 van die hand gewys. Die Spele is drie dae later aan Helsinki, Finland, toegewys, maar met die uitbreek van die Winteroorlog in 1939 is dit heeltemal afgelas.


Les Jeux de la , qui auraient dû avoir lieu entre le 21 septembre et le , furent annulés en raison de la Seconde Guerre mondiale. Tokyo aurait dû accueillir ces Jeux, mais le Japon y renonça en raison du déclenchement de la seconde guerre sino-japonaise en 1937 . Un programme détaillé des Jeux avait été publié en 1938, en quatre langues (japonais, anglais, français et allemand).


XII Letnie Igrzyska Olimpijskie (oficjalnie Igrzyska XII Olimpiady) zostały odwołane na skutek wybuchu II wojny światowej.


The 1940 Summer Olympics, officially known as the Games of the XII Olympiad, were originally scheduled to be held from September 21 to October 6, 1940, in Tokyo City, Empire of Japan. They were rescheduled for Helsinki, Finland, to be held from July 20 to August 4, 1940, due to the 1937 Japanese invasion of China, but were cancelled due to the outbreak of World War II. Helsinki and Tokyo eventually hosted the 1952 and 1964 Summer Olympics respectively.


Los Juegos Olímpicos de 1940, oficialmente conocidos como Juegos de la XII Olimpiada, fueron cancelados por el desarrollo de la Segunda Guerra Mundial. La ciudad donde tenían que haberse celebrado era Helsinki (Finlandia), después de la renuncia de su sede inicial, Tokio (Japón).


Letní olympijské hry v roce 1940, oficiálně XII. olympijské hry se původně měly konat v japonském Tokiu. Po přepadení Číny se očekávalo, že Mezinárodní olympijský výbor odebere Japonsku právo hry pořádat vzhledem k tomu, že stát vede agresivní válku. MOV do této záležitosti sice nezasáhl, Japonsko se však pořádání her samo v roce 1938 vzdalo.


Sommer-OL 1940, officielt "Den tolvte olympiades lege", skulle være afholdt i 1940. Oprindelig var det meningen at Tokyo skulle have været vært, men efter udbrudet af den 2. kinesisk-japanske krig blev det ændret til Helsinki. Imidlertid måtte legene helt aflyses på grund af 2. verdenskrig.


الألعاب الأولمبية الصيفية 1940

كان موكولاً إلى طوكيو تنظيم الدورة الثانية عشرة عام 1940 والتي كان مزمعا تنظيمها بين 21 سبتمبر و 6 أكتوبر 1940، لكنها اشتبكت في حرب ضد الصين فانتقل تنظيمها إلى هلسنكي فنلندا، وتم إعادت جدولتها بين 20 يوليو إلى 4 أغسطس 1940، غير أن اندلاع الحرب العالمية الثانية حال دون تنظيم الدورة وتم إلغائها رغم تأكيدات فنلندا بأنها قادرة على تنظيم الدورة بشكل جيد حتى في ظروف الحرب، ولكن بعد تعرضها لهجوم من قبل الاتحاد السوفياتي في أبريل 1940 (خلال حرب الشتاء)، ألغيت نهائيا دورة الألعاب الأولمبية الصيفية لعام 1940.


โอลิมปิกฤดูร้อน 1940

โอลิมปิกฤดูร้อน 1940 (; ) เป็นกีฬาโอลิมปิกฤดูร้อน ที่จะถูกกำหนดให้จัดขึ้นระหว่างวันที่ 21 กันยายน - 6 ตุลาคม พ.ศ. 2483 (ค.ศ. 1940) ณ กรุงโตเกียว ประเทศญี่ปุ่น แต่ต้องยกเลิกการแข่งขันเพราะเกิดสงครามโลกครั้งที่ 2 ขึ้นเสียก่อน หลังสงครามโลกครั้งที่โดยความพ่ายแพ้ของญี่ปุ่นแล้ว 24 ปีต่อมา ญี่ปุ่นจึงสามารถได้เป็นเจ้าภาพกีฬาโอลิมปิกในปี 1964 ในเวลาต่อมา


De Slag bij Ramillies vond plaats op 23 mei 1706 en was een van de veldslagen van de Spaanse Successieoorlog. Bij het Waals-Brabantse plaatsje Ramillies) versloeg een geallieerde coalitie van Engelse en Nederlandse troepen met Deense hulptroepen onder leiding van John Churchill, eerste hertog van Marlborough, een Frans-Beierse troepenmacht. Deze overwinning dwong de Fransen zich terug te trekken uit een groot gedeelte van de Spaanse Nederlanden.


Битка код Рамија

Битка код Рамија била је једна од најзначајнијих битака током Рата за шпанско наслеђе која се одиграла 23. маја 1706. године. Победу су постигле савезничке снаге Енглеске, Низоземске и Данске. Ова битка представљала је врхунац кампање која је почела 1705. године битком код Блиндхајма а која је имала великог утицаја на даљи ток рата. Француски краљ Луј XIV био је принуђен да затражи мир али он није био постигнут због изузетно тешких услова које су поставили Савезници.


ラミイの戦い（ラミイのたたかい、The Battle of Ramillies）は、スペイン継承戦争における戦闘の1つで1706年5月23日に現在のベルギー・ブラバン・ワロン州ラミイでイングランド・オランダ同盟軍とフランス・バイエルン軍が衝突した。ラミリーの戦いともいわれる。


Slaget vid Ramillies var ett stort slag under spanska tronföljdskriget. Detta var en av största segrar någonsin och en av de mest avgörande under hela kriget. I och med segern tog de allierade över Spanska Nederländerna. Slaget blev en vändpunkt för kampanjerna 1706 efter fransmännens framgångar i Italien tidigare det året.


Die Schlacht bei Ramillies war eine der bedeutendsten Schlachten im Spanischen Erbfolgekrieg. Nahe dem Ort Ramillies (heute in Belgien) besiegten am 23. Mai 1706 englische und niederländische Truppen unter der Führung von John Churchill, 1. Duke of Marlborough, eine französische Streitmacht. Dieser Sieg erzwang den Rückzug der Franzosen aus den Spanischen Niederlanden unter Aufgabe der Städte Brügge, Antwerpen und Gent und sicherte Habsburg die spanischen Niederlande.


קרב ראמיאִי או ראמיאִיז (באנגלית: Battle of Ramillies, בהולנדית: Slag bij Ramillies, בצרפתית: Bataille de Ramillies, בגרמנית: Schlacht bei Ramillies), שנערך ב-23 במאי 1706 בשטח בלגיה של ימינו, היה קרב במלחמת הירושה הספרדית. הקרב היה הצלחה עבור הרפובליקה ההולנדית ואנגליה, וכוחות מסופחים. הוא נערך לאחר שב-1705 התנהלה מערכה לא-החלטית, שבה ביטחון היתר של בעלות הברית וההססנות ההולנדית לאחר ההצלחה בקרב בלנהיים גרמו לנטישת המערכה לאורך נהר המוזל, דבר שאילץ את הדוכס ממרלבורו לנטוש את תוכניותיו לפלוש לצרפת. לואי הארבעה-עשר רצה לחתום בהקדם האפשרי על הסכם שלום, למרות חוסר היכולת של הברית הגדולה להשיג ניצחון מכריע, אם כי ביקש לעשות זאת בתנאים סבירים מבחינתו. הצבאות הצרפתיים החלו לתקוף את יריביהם במקום להתגונן.


Bătălia de la Ramillies a fost o confruntare armată importantă în timpul Războiului Succesiunii Spaniole. A avut loc la 23 mai 1706, finalizându-se cu un succes răsunător al forțelor aliate ale Republicii Țărilor de Jos, Regatului Angliei și vasalilor lor, deși bătălia a urmat unui șir de campanii neconvingătoare în anul 1705, când încrederea excesivă a aliaților în puterile proprii și atitudinea indecisă a olandezilor după succesul lor din bătălia de la Blenheim au condus la o campanie mai puțin reușită de-a lungul râului Mosela, forțându-l pe Ducele de Marlborough să abandoneze planurile de a cotropi Franța.


Битва при Рамильи

Битва при Рамильи́ (Рамийи́) — сражение, состоявшееся 23 мая 1706 года в ходе войны за испанское наследство близ Рамийи (современная Бельгия).


Ramilliesin taistelu käytiin 23. toukokuuta 1706 Espanjan perimyssodan aikana. Suurliiton – Itävalta, Englanti ja Alankomaiden tasavalta – kannalta taistelua olivat edeltäneet vuoden 1705 tuloksettomat sotaretket Bourbon-suvun armeijoita vastaan, joita johti Ranskan kuningas Ludvig XIV. Vaikka liittoutuneet olivat vuonna 1705 vallanneet Barcelonan, he olivat joutuneet keskeyttämään sotaretkensä Mosel-joella, Espanjan Alankomaissa heidän hyökkäyksensä ei ollut edennyt ja Pohjois-Italiassa he olivat kärsineet tappion. Vastustajiensa takaiskuista huolimatta, Ludvig XIV oli halukas tekemään rauhan – mutta hän halusi sen kohtuullisilla ehdoilla. Tästä syystä, ja lisäksi pitääkseen aloitteen itsellään, Ranska ja sen liittolaiset aloittivat hyökkäyksen vuonna 1706.


Битка при Рамили

Битката при Рамили (, град в Брабант, днешна Белгия) се състои на 23 май 1706 г., в хода на Войната за испанското наследство, между френска армия, начело с маршал Вилроа, и англо-холандска армия, командвана от херцог Марлборо.


La battaglia di Ramillies si combatté il 23 maggio 1706, nel corso della guerra di successione spagnola, ed oppose due armate, ciascuna delle quali forte di circa 60.000 uomini, sul territorio del villaggio di Ramillies in Belgio. Essa consacrò il genio strategico del duca di Marlborough, comandante delle forze alleate, che sconfisse, infliggendo una vera disfatta, le truppe franco-spagnole di Luigi XIV comandate dal maresciallo de Villeroy.


라미예 전투는 1706년 5월 23일 벌어진 스페인 왕위 계승 전쟁의 주요한 전투이다. 이 교전은 블레넘 전투로 인하여 지나치게 자신감이 넘친 동맹군이 모젤(Moselle)강가를 따라 벌인 급작스런 전역에 의해 일어났는데, 영국, 네덜란드, 덴마크 연합군의 승리로 여겨진다. 결국 이 전투로 말버러 공작(Duke of Marlborough)은 프랑스 국내로 진입한다는 자신의 계획을 포기해야 하였다. 비록 동맹군이 결정적인 승리를 거두지는 못했지만, 루이 14세(Louis XIV)는 평화를 갈구하게 되었다. 그러나 그는 일정한 조건을 얻기를 원했기 때문에, 그에 따라 프랑스군은 방어자세를 취하기보다는 오히려 앞서서 공격적인 태도를 취하게 되었다.


A Batalha de Ramillies, foi disputada no dia 23 de maio de 1706, no curso da Guerra de Sucessão Espanhola. Nela os franceses, comandados pelo Duque de Villeroy, foram derrotados pelos aliados ingleses, holandeses e alemães, comandados por John Churchill, 1.° Duque de Marlborough.


La batalla de Ramillies es va desenvolupar el 23 de maig de 1706 al poble de Ramillies, a uns 15 km al nord de Namur, en l'actual Bèlgica, durant la campanya de la Guerra de Successió Espanyola pel control dels anomenats Països Baixos Espanyols, popularment conegut com a Flandes. S'hi van enfrontar un exèrcit anglo-germànic-holandès sota el comandament de John Churchill, Primer Duc de Marlborough, contra un exèrcit francès comandat per François de Neufville, duc de Villeroy o Villeroi. La victòria de Churchill va suposar l'expulsió de les forces franceses de Flandes i la posterior captura d'Anvers, Bruges i Gant.


Slaget ved Ramillies var et stort slag under den spanske arvefølgekrig. Dette var en av hertugen av Marlboroughs største seirer noensinne og en av de mest avgjørende under hele krigen. I og med seieren tok de allierte over de spanske Nederlandene. Slaget ble et vendepunkt for kampanjene i 1706 etter franskmennenes fremganger i Italia tidligere det året.


La bataille de Ramillies, livrée le près de Ramillies en Belgique, est l'un des engagements majeurs de la guerre de Succession d'Espagne. Elle est un succès retentissant pour la coalition alliée, constituée par la république des Provinces-Unies, le Royaume d'Angleterre et leurs « auxiliaires » danois sur l'armée franco-bavaroise. Elle fait suite à une année de campagnes indécises en 1705 (bataille d'Eliksem) au cours de laquelle l'excès de confiance de la coalition et les hésitations bataves après le succès de Blenheim aboutissent à une campagne infructueuse le long de la Moselle qui contraint le duc de Marlborough à renoncer à son plan de campagne en France. Cependant, en dépit de l'incapacité des Alliés d'emporter un succès décisif, souhaite ardemment la paix, mais il la veut toutefois à des conditions raisonnables. Dès lors, plutôt que de rester sur la défensive, les armées françaises passent à l'attaque sur tous les fronts.


Bitwa pod Ramillies – starcie zbrojne, które miało miejsce 23 maja 1706 podczas hiszpańskiej wojny sukcesyjnej.


The Battle of Ramillies (), fought on 23 May 1706, was a battle of the War of the Spanish Succession. For the Grand Alliance – Austria, England, and the Dutch Republic – the battle had followed an indecisive campaign against the Bourbon armies of King Louis XIV of France in 1705. Although the Allies had captured Barcelona that year, they had been forced to abandon their campaign on the Moselle, had stalled in the Spanish Netherlands and suffered defeat in northern Italy. Yet despite his opponents' setbacks Louis XIV wanted peace, but on reasonable terms. Because of this, as well as to maintain their momentum, the French and their allies took the offensive in 1706.


La batalla de Ramillies se desarrolló el 23 de mayo de 1706 en el pueblo de Ramillies, a unos 15 km al norte de Namur, en la actual Bélgica, durante la campaña de la Guerra de Sucesión Española por el control de los llamados Países Bajos Españoles, o Flandes. En ella se enfrentaron un ejército anglo-germano-holandés bajo el mando de John Churchill, primer duque de Marlborough, contra un ejército francés comandado por François de Neufville, duque de Villeroy o Villeroi. La victoria de Churchill supuso la expulsión de las fuerzas francesas de Flandes y la posterior captura de Amberes, Brujas y Gante.


Bitva u Ramillies byla jednou z významných bitev válek o dědictví španělské. Vévoda z Marlborough a jeho anglicko-holandsko-dánská armáda v ní připravili drtivou porážku francouzsko-španělsko-bavorských jednotek vedených vévodou z Villeroy a bavorským vévodou Maxmiliánem Emanuelem. V důsledku této porážky ztratila francouzská strana kontrolu nad Španělským Nizozemím a nebyla schopna posílit italské bojiště, které musela po porážce v bitvě u Turína zcela vyklidit. Bitva je považována za nejbrilantnější Marlboroughovo vítězství.


Slaget ved Ramillies fandt sted den 23. maj 1706 under den Spanske Arvefølgekrig i nærheden af den belgiske by Namur. Det blev udkæmpet mellem en britisk-østrigsk hær under hertugen af Marlborough og en fransk under François de Villeroi. De allierede fik med sejren herredømmet over de Spanske Nederlande.


Pertempuran Ramillies adalah pertempuran yang terjadi pada tanggal 23 Mei 1706 antara pihak dari Aliansi Agung yang terdiri dari Inggris, Belanda, dan Denmark melawan Prancis dan Bavaria. Pertempuran ini berhasil dimenangkan oleh pasukan Aliansi Agung dengan korban jiwa yang lebih sedikit daripada pasukan Prancis meski jumlah pasukan kedua kubu di awal pertempuran hampir sama.


Operatie PBSUCCESS was een door de CIA georganiseerde staatsgreep in Guatemala die in 1954 de democratisch gekozen regering van Jacobo Árbenz Guzmán uit het zadel stootte.


PBSUCCESS作戦（ピービーサクセスさくせん、）は、アメリカ合衆国・中央情報局（CIA）が1954年に行った、グアテマラのハコボ・アルベンス・グスマン（）政権に対する転覆計画である。この作戦が後のグアテマラ内戦に繋がった。「」というのは、立案に当たってついたコードネームで、本事件は1954年グアテマラクーデターともいう。


Statskuppen i Guatemala 1954 (18–27 juni 1954) var ett CIA-stött avsättande av Guatemalas president Jacobo Árbenz Guzmán med en paramilitär invasion av en antikommunistisk "befrielsearmé".


Die Operation PBSUCCESS (auch "Operation SUCCESS") war eine 1954 vom US-amerikanischen Auslandsgeheimdienst CIA durchgeführte Geheimdienstoperation mit dem Ziel, den demokratisch gewählten Präsidenten von Guatemala, Jacobo Árbenz Guzmán, zu stürzen. Es war die erste große verdeckte Operation der 1949 gegründeten CIA in Zentralamerika und wurde wegen ihres zunächst innerhalb der US-Regierung so gesehenen „Erfolgs“ zum Vorbild für weitere derartige Aktivitäten in Lateinamerika und in vielen Ländern weltweit. Ein kleiner Teil der CIA-internen, lange als Geheimsache unter Verschluss gehaltenen Akten zu der Operation ist mittlerweile öffentlich zugänglich.


Государственный переворот в Гватемале (1954)

Государственный переворот 1954 года в Гватемале был тайной операцией «PBSuccess», проведенной Центральным разведывательным управлением США (ЦРУ) с целью свержения демократически избранного президента Гватемалы Хакобо Арбенса и положившая конец Гватемальской революции 1944–1954 годов. В ходе операции самолёты наёмников ЦРУ подвергли бомбардировкам города Гватемалы. 27 июня 1954 года президент Арбенс был вынужден уйти в отставку, его заменил проамерикански настроенный полковник Кастильо Армас, установивший в стране военную диктатуру.


Guatemalan vallankaappaus 1954 oli Yhdysvaltojen CIA:n tukema vallankaappaus, joka syöksi vallasta Guatemalan presidentti Jacobo Árbenzin ja nosti presidentiksi eversti Castillo Armas vuonna 1954. Árbenzia oli alettu pitää uhkana, koska hänen uudistustensa kuten maan uudelleenjako miellettiin kylmän sodan ajan ilmapiirissä kommunismina. CIA:n peitenimi hankkeelle oli operaatio PBSUCCESS ja 18. kesäkuuta Armasin suhteellisen pieni kapina armeija hyökkäsi Guatemalaan Hondurasista tukenaan muutamia amerikkalaisia pommikoneita. Árbenz luuli joutuneensa suuremman yhdysvaltalaisen hyökkäyksen kohteeksi ja pakeni maasta 27. kesäkuuta.


Il colpo di Stato in Guatemala del 1954 fu un golpe organizzato da Allen Welsh Dulles, direttore in quel periodo della CIA e da membri dell'élite centroamericana, al fine di rovesciare il governo democraticamente eletto di Jacobo Arbenz Guzmán, che dal 1951 aveva iniziato una decisa politica di nazionalizzazione delle principali infrastrutture nel paese centroamericano.


Операція PBSUCCESS — організоване ЦРУ військове вторгнення в Гватемалу в 1954 році з метою повалення лівого президента Хакобо Арбенса. В ході вторгнення літаки найманців ЦРУ завдали авіаударів містам Гватемали. 27 червня 1954 року президент Арбенса був змушений піти у відставку, його замінив правий проамериканський полковник Кастільйо Армас, який почав проводити репресивну політику.


کودتای ۱۹۵۴ گواتمالا

کودتای ۱۹۵۴ گواتمالا کودتایی است که بر مبنای یک عملیات سری توسط سازمان سیا در سال ۱۹۵۴ در کشور گواتمالا انجام شد که طی آن دولت خاکوبو آربنز که در یک انتخابات دموکراتیک توسط مردم گواتمالا انتخاب شده بود، سرنگون گردید. با سرنگونی دولت گواتمالا توسط آمریکا، دورهٔ انقلاب گواتمالا (۱۹۴۴-۱۹۵۴) نیز پایان یافت.


1954年危地马拉政变是美国中央情报局代号PBSUCCESS（），为罢免危地马拉总统哈科沃·阿本斯，结束1944–1954年危地马拉左翼势力执政的秘密行动，政变扶植了军事独裁者卡洛斯·卡斯蒂略·阿玛斯上台，他是美国在危地马拉扶植的首个独裁统治者。


1954 Guatemala Darbesi 18-27 Haziran 1954'te ABD tarafından CIA önderliğinde yapılan darbedir.


Đảo chính Guatemala năm 1954 là một cuộc đảo chính được Cơ quan Tình báo Trung ương Hoa Kỳ (CIA) hỗ trợ đã lật đổ Tổng thống Guatemala, Jacobo Árbenz và chấm dứt cuộc Cách mạng Guatemala năm 1944-54. Chiến dịch tình báo của CIA hỗ trợ cuộc đảo chính này có tên mã là Operation PBSUCCESS. Cuộc đảo chính đưa nhà độc tài quân sự của Carlos Castillo Armas, người đầu tiên trong một loạt các nhà cai trị độc tài được Hoa Kỳ hậu thuẫn ở Guatemala.


Le coup d'État au Guatemala en 1954 est le résultat d'une série d'opérations organisées par la CIA en lien avec la United Fruit Company, en réaction aux réformes agraires du gouvernement du président Jacobo Árbenz Guzmán qui affectaient directement les intérêts de la multinationale américaine – dont Allen Dulles (directeur de la CIA de 1953 à 1961) était actionnaire. Dans le contexte d'un maccarthysme virulent, l’administration Eisenhower craignait l’instauration d’une tête de pont soviétique dans sa zone d'influence sud-américaine conformément à la doctrine Monroe visant à garantir l'absence d'influence étrangère et notamment européenne sur la zone américaine.


The 1954 Guatemalan coup d'état, code-named Operation PBSuccess, was a covert operation carried out by the U.S. Central Intelligence Agency (CIA) that deposed the democratically elected Guatemalan President Jacobo Árbenz and ended the Guatemalan Revolution of 1944–1954. It installed the military dictatorship of Carlos Castillo Armas, the first in a series of U.S.-backed authoritarian rulers in Guatemala.


El golpe de estado que estremeció a Guatemala en 1954 fue el resultado de la operación encubierta llamada PBSUCCESS (Criptónimo CIA). Esta fue organizada por la CIA estadounidense para derrocar a Jacobo Arbenz Guzmán, el Presidente de Guatemala democráticamente electo, por oponerse a los intereses de la United Fruit Company y por permitir que los miembros del partido comunista de Guatemala —Partido Guatemalteco del Trabajo— influyeran en las decisiones más importantes de su gobierno.


انقلاب 1954 في غواتيمالا

انقلاب غواتيمالا 1954 كان الانقلاب الغواتيمالي عام 1954 ، الذي أطلق عليه اسم العملية PBSUCCESS ، عملية سرية نفذتها وكالة المخابرات المركزية الأمريكية (CIA) التي أطاحت بالرئيس الغواتيمالي جاكوبو أربينز المنتخب ديمقراطياً وأنهت الثورة الغواتيمالية 1944-1954. لقد قامت بتثبيت الديكتاتورية العسكرية لكارلوس كاستيلو أرماس ، وهو الأول في سلسلة من الحكام الاستبداديين المدعومين من الولايات المتحدة في غواتيمالا.


Kudeta Guatemala 1954 adalah sebuah operasi yang dilancarkan oleh Central Intelligence Agency (CIA) yang berhasil melengserkan Presiden Guatemala yang terpilih secara demokratis, Jacobo Árbenz, dan mengakhiri Revolusi Guatemala 1944–54. Kudeta yang diberi sandi Operasi PBSUCCESS ini mengusung kediktatoran militer Carlos Castillo Armas.


De Negende Kruistocht (ook wel Lord Edward's Kruistocht genoemd) wordt soms verbonden aan de Achtste Kruistocht. Deze kruistocht wordt gezien als de laatste middeleeuwse kruistocht tegen de moslims in het Heilige Land. Hij vond plaats in 1271-1272.


Девети крсташки рат

Девети крсташки рат током 1271. и 1272. године је наставак VIII похода и био је уперен против египатског султана Бајбарса и његовог покушаја да уништи преостале крсташке земље. На челу похода је стајао енглески принц Едвард који је успео да спречи и одложи за две деценије коначни крах крсташких земаља који се десио 1291. године падом Акре последњег упоришта и престонице Јерусалимског краљевства.


第9回十字軍は、1271年から1272年にかけて聖地を目標として行われた、中世最後の大規模な十字軍。1270年の第8回十字軍の一部として扱われることもある。


Der Kreuzzug des Prinzen Eduard (August 1270 bis April 1272) war die letzte von der römisch-katholischen Kirche sanktionierte „bewaffnete Pilgerfahrt“, die in das heilige Land zog. Angeführt wurde der Kreuzzug vom Kronprinzen Eduard Plantagenet, dem späteren König Eduard I. von England.


מסע הצלב התשיעי

מסע הצלב התשיעי היה מסע צלב שלפעמים נחשב כחלק ממסע הצלב השמיני, נערך בשנים 1272-1271. הוא נחשב למסע הצלב הגדול האחרון לארץ הקודש.


Θ΄ Σταυροφορία

Η Ένατη Σταυροφορία, μερικές φορές αποκαλείται και Σταυροφορία του δούκα Εδουάρδου, ήταν μία στρατιωτική αποστολή στους Αγίους Τόπους υπό την εντολή του Εδουάρδου δούκα της Γασκώνης (μελλοντικού βασιλιά της Αγγλίας Εδουάρδου Α΄) το 1271–1272. Ήταν μία προέκταση της Η΄ Σταυροφορίας και ήταν η τελευταία από τις Σταυροφορίες που έφτασαν στους Αγίους Τόπους, πριν η πτώση της Άκρας το 1291 τερματίσει τη μόνιμη παρουσία των σταυροφόρων εκεί.


Девятый крестовый поход

Девятый крестовый поход, который некоторыми историками считается частью Восьмого крестового похода, был последним крупным крестовым походом в Святую Землю. Состоялся в 1271—1272 годах.


Yhdeksäs ristiretki yhdistetään joskus sitä edeltävään kahdeksanteen ristiretkeen. Sitä pidetään viimeisenä keskiajan ristiretkistä, jotka suuntautuivat Pyhään maahan.


Девети кръстоносен поход

Луи Девети от Франция не успява да завладее Тунис по време на осмия кръстоносен поход. По-късно успява да убеди сина на английския крал Хенри III – Едуард да отплава към Акра, което става известно като Девети кръстоносен поход.


La nona crociata è solitamente considerata l'ultima crociata medievale ad essere stata condotta contro i musulmani in Terra Santa. Per molti storici non si tratta di una crociata a sé stante, ma della continuazione della precedente.


때로는 제8차 십자군과 한 전쟁으로 간주되는 제9차 십자군은 중세 시대 거룩한 땅에서 벌어진 마지막 십자군으로 1271년부터 1272년까지 이어졌다. 이후 중세 시대 십자군은 공식적으로 종료된 것으로 보고 있다. 루이 9세가 제8차 십자군 때 튀니지를 점령하지 못함으로써 헨리 3세의 아들 에드워드 1세가 아크레로 진격한 것이 제9차 십자군이다. 제9차 십자군은 에드워드 지휘 하에 몇몇 주요 승리를 거두었다. 그러나 철수 과정에서 에드워드가 고국을 그리워하는 것에 대한 압박과 해외 영토에 대한 국내 분쟁을 해결하는 것에 대해 고민함으로써 철수는 전투만큼 성공적이지는 않았다. 십자군 정신이 거의 없어졌는 지에 대해서는 지금까지도 논란이 있다. 제9차 십자군을 끝으로 지중해 해안에 면한 마지막 십자군 국가들의 붕괴 조짐도 이 전쟁 이후 보이기 시작했다.


Дев'ятий хрестовий похід

Дев'ятий хрестовий похід — останній середньовічний хрестовий похід у Святу землю. Деякі джерела розглядають його як частину Восьмого хрестового походу. Відбувався у 1271—1272 роках.


جنگ صلیبی نهم

جنگ صلیبی ادوارد یکم () که با عنوان جنگ صلیبی نهم () نیز شناخته می‌شود و گاهی با جنگ صلیبی هشتم گروه‌بندی می‌شود، معمولاً از آن با نام واپسین جنگ صلیبی قرون وسطی و فراگیرتر از آن، سرزمین‌های مقدس یاد می‌شود که از تاریخ ۱۲۷۱ تا ۱۲۷۲ میلادی روی داد.


第九次十字军东征被公认为最后一次目标为圣地的大规模十字军东征。这次十字军东征常常与第八次十字军东征相提并论。它发生于1271年—1272年。


A Nona Cruzada é, muitas vezes, considerada como parte da Oitava Cruzada.


La Novena Croada és sovint considerada com a part de la Vuitena Croada. Alguns mesos després de la Vuitena Croada, el príncep Eduard d'Anglaterra (després Eduard I), es va unir a la croada de Lluís IX de França contra Tunísia, però va arribar al campament francès després de la mort del rei. Havent passat l'hivern a Sicília, va decidir continuar la croada i va comandar els seus seguidors (entre 1.000 i 2.000), fins a Acre, on va arribar el 9 de maig del 1271. L'acompanyava un petit destacament de bretons i un altre de flamencs, liderats pel bisbe de Lieja, que abandonaria la campanya aquell hivern davant la notícia de la seva elecció com a papa, càrrec que assumí amb el nom de Gregori X.


Dokuzuncu Haçlı seferi 1271-1272 yıllarında yapılan ve bazen Sekizinci Haçlı seferi ile birlikte olduğu kabul edilen Kudüs'ün bulunduğu Hristiyanlar için Kutsal Topraklar'a Ortaçağlar Haçlı seferlerinden sonuncusu.


Cuộc Thập tự chinh lần thứ IX, đôi khi còn được tính gộp vào cuộc Thập tự chinh lần thứ tám, Thường được coi là chiến dịch lớn cuối cùng thời trung cổ đến vùng Đất Thánh. Nó xảy ra trong 1271-1272.


Perang Salib Kesembilan yang kadang kala dikumpulkan dengan Perang Salib Kelapan, ialah biasanya dianggap Perang Salib Zaman Pertengahan utama terakhir ke atas Tanah Suci. Perang salib ini berlangsung pada 1271-1272.


La Neuvième croisade, menée par le prince Édouard d'Angleterre (futur Édouard ) en 1271-1272, est généralement considérée comme la dernière des croisades médiévales.


Deviata križiacka výprava v rokoch 1271-1272 bola posledná križiacka výprava do Svätej zeme. Skončila víťazstvom moslimov, ktorí postupne dobyli a obsadili všetky križiacke územia na Blízkom východe.


Lord Edward's crusade, sometimes called the Ninth Crusade, was a military expedition to the Holy Land under the command of Lord Edward, Duke of Gascony (future King Edward I of England) in 1271–1272. It was an extension of the Eighth Crusade and was the last of the Crusades to reach the Holy Land before the fall of Acre in 1291 brought an end to the permanent crusader presence there.


La novena cruzada es muchas veces considerada como parte de la octava cruzada. El príncipe Eduardo de Inglaterra, después Eduardo I, se unió a la cruzada de Luis IX de Francia contra Túnez, pero llegó al campamento francés tras la muerte del rey. Tras pasar el invierno en Sicilia, decidió continuar con la cruzada y comandó sus seguidores, entre mil y dos mil, hasta Acre, adonde llegó el 9 de mayo de 1271. También le acompañaban un pequeño destacamento de bretones y otro de flamencos, mandados por el obispo de Lieja, que abandonaría la campaña en invierno ante la noticia de su elección como nuevo papa (Gregorio X).


Devátá křížová výprava v letech 1271–1272 byla poslední křížovou výpravou do Svaté země. Skončila vítězstvím mamlúků, kteří postupně dobyli a obsadili všechna křižácká území na Blízkém východě.


Det niende korstog fandt sted i 1271–1272.


الحملة الصليبية التاسعة

الحملة الصليبية التاسعة (1271 - 1272) حملة عسكرية قادها الأمير إدوارد وانهزمت على يد الظاهر بيبرس الذي هاجم إمارة طرابلس الصليبية.


สงครามครูเสดครั้งที่ 9

สงครามครูเสดครั้งที่ 9 () เป็นหนึ่งในสงครามครูเสดและเป็นสงครามครูเสดครั้งสุดท้าย ที่เกิดขึ้นระหว่างปี ค.ศ. 1271 – ค.ศ. 1272 เป็นสงครามที่ต่อสู้กันในตะวันออกใกล้ระหว่างฝ่ายผู้นับถือคริสต์ศาสนาและฝ่ายผู้นับถือศาสนาอิสลาม ในสงครามครั้งนี้ฝ่ายมุสลิมเป็นฝ่ายที่ได้รับชัยชนะ ที่เป็นผลทำให้สงครามครูเสดยุติลงในที่สุดและอาณาจักรครูเสดต่างๆ ในบริเวณลว้านก็สลายตัวไป


Perang Salib Kesembilan, yang mana terkadang dikelompokkan bersama dengan Perang Salib Kedelapan, umumnya dianggap sebagai Perang Salib besar yang terakhir di Tanah Suci pada abad pertengahan. Perang ini berlangsung antara tahun 1271–1272. Kegagalan Louis IX dari Prancis untuk menguasai Tunis dalam Perang Salib Kedelapan Edward, putra Henry III dari Inggris, untuk berlayar ke Akko dalam rangka melangsungkan apa yang disebut sebagai Perang Salib Kesembilan. Perang Salib Kesembilan meraih beberapa kemenangan yang mengesankan bagi Edward atas Baibars. Pada akhirnya Perang Salib dipandang tidak begitu banyak kegagalan ketika kemudian menarik diri; Edward memiliki kekhawatiran akan masalah-masalah di negaranya dan merasa tidak mampu untuk menyelesaikan konflik-konflik di dalam wilayah-wilayah "outremer" yang tersisa. Dapat dikatakan bahwa semangat untuk melakukan Perang Salib sudah hampir "punah", pada periode ini juga. Hal ini juga merupakan pertanda ambang keruntuhan kubu-kubu pertahanan tentara salib terakhir yang masih tersisa di sepanjang pesisir Mediterania.


Het Conclaaf van oktober 1978 volgde op de plotselinge dood van paus Johannes Paulus I, die amper een maand na zijn verkiezing onverwacht overleed. Dit conclaaf volgde dus zes weken na het Conclaaf van augustus 1978.


Das Konklave im Oktober 1978 fand vom 14. Oktober bis zum 16. Oktober 1978 in Rom statt. Im Konklave wurde der Krakauer Kardinal Karol Wojtyła als Papst Johannes Paul II. gewählt. Es benötigte zwei Tage und acht Wahlgänge für seine Wahl, bis am Abend des 16. Oktober gegen 19:00 Uhr MEZ der neue Papst zum ersten Mal auf der Loggia des Petersdoms erschien.


Конклав 1978 года (октябрь)

Смерть Иоанна Павла I.


Vuoden 1978 toinen konklaavi eli paavin valitseva kardinaalien kokous alkoi Sikstuksen kappelissa 14. lokakuuta 1978 ja päättyi 16. lokakuuta samana vuonna. Konklaavissa valittiin seuraaja kuolleelle Johannes Paavali I:lle.


Il conclave dell'ottobre 1978 venne convocato a seguito della morte improvvisa, dopo soli 33 giorni di pontificato, di papa Giovanni Paolo I, avvenuta il 28 settembre dello stesso anno. Si svolse nella Cappella Sistina dal 14 al 16 ottobre, e, dopo otto scrutini, venne eletto papa il cardinale polacco Karol Wojtyła, arcivescovo di Cracovia, che assunse il nome di Giovanni Paolo II. L'elezione venne annunciata dal cardinale protodiacono Pericle Felici.


1978년 10월 콘클라베

1978년 10월 콘클라베는 제264대 교황을 선출하기 위해 진행된 콘클라베이다. 제263대 교황 요한 바오로 1세가 1978년 9월 28일에 선종한 이후에 새 교황을 선출하기 위해 진행된 선거이며 바티칸 시국에 있는 사도 궁전과 시스티나 성당에서 진행되었다.


O conclave de outubro de 1978 foi convocado após a morte do Papa João Paulo I (o papa sorriso), ocorrida após tão somente 33 dias de sua surpreendente eleição. Pouco mais de dois meses após reunir-se para definir o sucessor de Paulo VI, todos os cardeais com menos de 80 anos de idade tiveram de se encerrar na Capela Sistina e de lá não sair até que um novo pontífice fosse escolhido.


A la mort del papa Joan Pau I el 28 de setembre de 1978, hi havia un total de 127 cardenals, dels quals només 112 tenien dret d'elecció del nou pontífex a causa que, segons la Constitució Apostòlica "Romano Pontifici eligendo" de 1975 (II, 1, 33), els cardenals perdien la condició d'electors del papa exactament el dia que complien vuitanta anys.


Som følge av pave Johannes Paul Is død den 28. september 1978, ble det 14. oktober samme år innledet en konklave i Vatikanet.


Le conclave d'octobre 1978 est convoqué après la mort soudaine et imprévue du pape Jean-Paul le 28 septembre 1978, seulement trente-trois jours après son élection. Lorsque le Collège cardinalice avait élu Jean-Paul le 26 août de la même année, les cardinaux pensaient que ce dernier règnerait au moins pendant une décennie. Au lieu de cela, ils se virent dans l'obligation de procéder à une nouvelle élection au bout de seulement six semaines. Le conclave qui eut lieu pour élire un successeur à Jean-Paul débute le 14 octobre 1978 pour finir deux jours plus tard, le 16 octobre, après huit tours de scrutin. Les cardinaux élurent le cardinal Wojtyła, alors archevêque de Cracovie, en tant que nouveau pape. Ce dernier accepta son élection et prit le nom de règne pontifical de "Jean-Paul II". Ainsi, 1978 est la dernière "année des trois papes" en date.


Konklawe 1978 (II) – drugie zgromadzenie kardynałów w 1978 zwołane po nagłej śmierci papieża Jana Pawła I, którego pontyfikat trwał 33 dni, do 28 września 1978 roku. Oczekiwano, że pontyfikat papieża wybranego w czasie konklawe w sierpniu 1978 będzie trwał przynajmniej dekadę, jednak już po sześciu tygodniach należało ponownie dokonać wyboru głowy Kościoła katolickiego na świecie. W wyniku 8 głosowań wybrano polskiego kardynała Karola Wojtyłę, który przybrał imię Jan Paweł II.


The October 1978 papal conclave was triggered by the death of Pope John Paul I on 28 September just 33 days after his election on 26 August. The conclave to elect John Paul I's successor began on 14 October and ended two days later on 16 October, after eight ballots. The cardinal electors selected Cardinal Karol Józef Wojtyła, Archbishop of Kraków, as the new pope. Resulting in the most recent Year of Three Popes, he accepted his election and took the pontifical name of "John Paul II".


El cónclave de octubre de 1978 fue el segundo cónclave celebrado en 1978, debido a la repentina muerte del papa Juan Pablo I tras solo 33 días de pontificado. Cuando los cardenales eligieron a Juan Pablo I, esperaban que reinara por lo menos durante una década, pero se encontraron teniendo que elegir a su sucesor seis semanas después. El cónclave para elegir al sucesor de Juan Pablo I comenzó el 14 de octubre, y terminó dos días después, el 16 de octubre, tras ocho votaciones. Los cardenales eligieron al cardenal Karol Wojtyła, arzobispo de Cracovia, como el nuevo papa, dando como resultado el más reciente Año de los tres Papas. Él aceptó la elección y tomó el nombre de "Juan Pablo II".


المجمع المغلق أكتوبر 1978

المجمع المغلق أكتوبر 1978 هو المجمع الموكول بانتخاب بابا الكنيسة الكاثوليكية الجديد بعد استقالة البابا. انعقد مجمع الكرادلة لانتخاب البابا الجديد بدءًا من


Konklaf Kepausan Oktober 1978 diadakan setelah kematian Paus Yohanes Paulus I, pada hari ke-33 pada masa jabatannya, pada 28 September. Para kardinal memilih Kardinal Karol Wojtyła, yang merupakan Uskup Agung Kraków, sebagai paus baru dengan nama "Yohanes Paulus II".


Het conclaaf van augustus 1978 werd gehouden na het overlijden van paus Paulus VI. Het conclaaf was zeer kort: het begon op 25 augustus en werd een dag later afgesloten met de verkiezing van kardinaal Albino Luciani, die de naam Johannes Paulus I aannam. Het was het eerste conclaaf waaraan - op grond van hetgeen paus Paulus VI had bepaald in zijn motu proprio "Ingravescentem Ætatem" kardinalen van 80 jaar en ouder niet mochten deelnemen.


Das erste Konklave von 1978 fand vom 25. August bis 26. August 1978 in Rom statt. Im Konklave wurde der Patriarch von Venedig Kardinal Albino Luciani als Papst Johannes Paul I. gewählt. Es benötigte knapp einen Tag für seine Wahl, bis am Abend des 26. August gegen 19:00 Uhr MESZ der neue Papst zum ersten Mal auf der Loggia des Petersdomes erschien. Er war der Nachfolger von Papst Paul VI. In diesem Konklave galt zum ersten Mal die 1970 eingeführte Altersgrenze für Kardinäle (unter 80 Jahren bei Beginn der Sedisvakanz).


Конклав 1978 года (август)

Сюрпризы Конклава.


Il conclave dell'agosto 1978 venne convocato a seguito della morte di papa Paolo VI, avvenuta a Castel Gandolfo il 6 agosto dello stesso anno. Si svolse nella Cappella Sistina dal 25 al 26 agosto, e, dopo quattro scrutini, venne eletto papa il cardinale Albino Luciani, patriarca di Venezia, che assunse il nome di Giovanni Paolo I. L'elezione venne annunciata dal cardinale protodiacono Pericle Felici.


1978年8月教宗選舉秘密會議

1978年8月教宗選舉秘密會議因教宗保祿六世在1978年8月6日於羅馬岡多菲堡宗座宮（教宗夏宮）離世後而召集舉行。會議從1978年8月25日開始，經過四輪投票後，在8月26日18時24分，會議舉行地西斯廷小堂的煙囪冒出白煙，表示樞機團已選出新教宗，當選者為威尼斯宗主教區宗主教，65歲意大利籍樞機阿爾比諾·盧恰尼，並取為「若望·保祿一世」。


O Conclave de agosto de 1978 ocorreu após quando em faleceu o Papa Paulo VI. Com sua morte os cardeais católicos foram até Roma para formarem o conclave que elegeria o novo sucessor de Pedro na Terra.


Segons la Constitució Apostòlica "Romano Pontifici eligendo" de 1975 (II, 1, 33), els cardenals perdien la condició d'electors del papa exactament el dia que complien vuitanta anys. A la mort de Pau VI el 6 d'agost de 1978, hi havia un total de 130 cardenals, dels quals només 115 tenien dret d'elecció a causa de l'esmentada raó d'edat.


Etter pave Paul VIs død i Castel Gandolfo den 6. august 1978, ble det den 25. august samme år innledet et konklave for å velge en ny pave.


Mật nghị Hồng y tháng 8 năm 1978, là mật nghị Hồng y đầu tiên trong hai mật nghị được tổ chức trong năm 1978, đã được triệu tập sau cái chết của Giáo hoàng Phaolô VI vào ngày 6 tháng 8 năm 1978 tại Castel Gandolfo. Sau khi các đại cử tri hồng y tụ họp tại Rome, họ chọn Hồng y Albino Luciani - Thượng phụ thành Venice, trở thành tân giáo hoàng mới sau bốn vòng bỏ phiếu. Ông chấp nhận các cuộc bầu cử và chọn tông hiệu giáo hoàng là Gioan Phaolô I.


Le conclave papal d'août 1978, est le premier des deux conclaves qui eurent lieu en 1978, il est convoqué après le décès du pape Paul VI le 6 août à Castel Gandolfo. À l'issue de ce conclave, les cardinaux-électeurs réunis à Rome élisent le cardinal Albino Luciani, alors Patriarche de Venise, comme nouveau pape. Ce dernier accepta l'élection et prit le nom pontifical de Jean-Paul .


Konklawe 1978 (I) – pierwsze konklawe w 1978, zwołane po śmierci Pawła VI, który zmarł 6 sierpnia 1978. Konklawe rozpoczęło się 25 sierpnia 1978 a zakończyło dzień później wyborem kard. Albino Lucianiego który jako pierwszy papież przybrał podwójne imię – Jana Pawła I.


The August 1978 papal conclave, the first of the two conclaves held that year, was convoked after the death of Pope Paul VI on 6 August 1978 at Castel Gandolfo. After the cardinal electors assembled in Rome, they elected Cardinal Albino Luciani, Patriarch of Venice, as the new pope on the fourth ballot. He accepted the election and took the name of "John Paul".


El cónclave de agosto de 1978, el primero de los dos cónclaves de 1978, fue convocado luego de la muerte del papa Pablo VI, ocurrida el 6 de agosto de 1978 en Castel Gandolfo. El cónclave para elegir a su sucesor comenzó el 25 de agosto y terminó el 26 de agosto, después de cuatro votaciones. Los cardenales electores escogieron a Albino Luciani, patriarca de Venecia, como nuevo papa. Él aceptó la elección y eligió el nombre de "Juan Pablo I" para su pontificado.


المجمع المغلق أغسطس 1978

المجمع المغلق أغسطس 1978 هو المجمع الموكول بانتخاب بابا الكنيسة الكاثوليكية الجديد بعد استقالة البابا. انعقد مجمع الكرادلة لانتخاب البابا الجديد بدءًا من


In de Slag bij Arausio (Orange) (6 oktober 105 v.Chr.) stonden de Romeinen onder leiding van de "proconsul" Quintus Servilius Caepio en "consul" Gnaius Mallius Maximus tegen de Cimbren onder Boiorix, Teutonen en Ambronen die Gallië waren binnengetrokken. Het Romeinse leger leed vermoedelijk haar grootste nederlaag ooit in deze slag. Van een leger van 80.000 legionairs en 40.000 man "auxilia" (hulptroepen) overleefden er naar men beweerde slechts 10 man.


Битка код Араузија

Битка код Араузија одиграла се 6. октобра 105. пре Христовог рођења код Араузија (данас Оранж) на реци Рони између римске војске и Кимбра са друге стране. Римском војском командовали су проконзул Квинт Сервилије Цепион и конзул Гнеј Малије Максим, а због свађе два команданта нису сарађивала. Римска војска је у тој бици доживела један од најтежих пораза у римској историји изгубивши 80.000 римских и 40.000 осталих војника. Тежак пораз био је повод за радикалну реформу римске војске, коју је провео Гај Марије.


アラウシオの戦い（アラウシオのたたかい、英語: Battle of Arausio）は、紀元前105年10月6日にローマ属州のガリア・ナルボネンシスのアラウシオ（現フランス・オランジュ）近郊で起こった、キンブリ族、テウトネス族の連合軍とローマ軍の戦いである。移住先を求め、ボイオリクス王とに率いられてガリアに侵入した民族系統不明のキンブリ族とゲルマン系のテウトネス族（チュートン人）が、大カエピオと グナエウス・マッリウス・マクシムスが率いるローマ軍を全滅させた。この戦いはキンブリ・テウトニ戦争の主要な戦いであると同時に、共和政ローマにおける最大の敗北の一つとされている。この大敗に衝撃を受けたローマではガイウス・マリウスが軍制革命を進め、軍事だけでなくローマ社会そのものの大幅な変革につながった。


Am 6. Oktober 105 v. Chr. wurde eine römische Armee, die Südgallien schützen sollte, in einer Schlacht bei Arausio, dem heutigen Orange in der Provence, von den Kimbern und Teutonen vernichtend geschlagen.


Битва при Араузионе

Битва при Араузионе ("Сражение при Аравсионе") — крупнейшее поражение римской армии в её истории от германцев, произошедшее 6 октября 105 года до н. э. между городом Араузионом и Роной.


Arausion taistelu käytiin Rooman tasavallan ja germaaniheimojen välillä 6. lokakuuta 105 eaa. lähellä Arausion kylää (nykyinen Orange) ja Rhônejokea. Taistelussa kimbrien ja teutonien germaaniarmeija löi kaksi roomalaisarmeijaa ja aiheutti näille suuria tappioita. Aikalaislähteiden mukaan Arausion taistelussa kuoli noin 80 000 legioonalaista ja 40 000 apujoukkojen jäsentä. Se oli pahin Rooman kärsimä tappio sitten Cannaen taistelun toisessa puunilaissodassa. Taistelun jälkeen roomalaiset komentajat Quintus Servilius Caepio ja Gnaeus Mallius Maximus joutuivat oikeuteen syytettyinä kyvyttömyydestä. Roomalaiset suorittivat myös harvinaislaatuisen teon uhraamalla gallialaisen ja kreikkalaisen pariskunnan hautaamalla heidät elävältä Forum Boariumilla, kuten Cannaen taistelun jälkeen oli tehty.


Битка при Аравзио

Битката при Аравзио се провежда на 6 октомври 105 пр.н. при Аравзио (сега Оранж (Orange), Франция) на река Рона. Тя е част от Кимврийската война – военен конфликт между Римската република и племената на кимври и тевтони. Римските войски са предвождани от консулите Гней Малий Максим и Квинт Сервилий Цепион, племената са предвождани от Боиорикс и Тевтобод. Разногласията между Максим и Цепион стават причина за пълното поражение на римските сили. Ужасяващият разгром дава възможност на Гай Марий да проведе радикална реформа на римските легиони в тяхната организация и в набирането на войници. Римските загуби са 80 000 легионери, както и 40 000 помощни войски и обслужващ персонал – почти всички римски сили, участващи в битката.


La battaglia di Arausio fu combattuta il 6 ottobre 105 a.C. nell'odierna città francese di Orange, in Provenza, fra le legioni di Roma e le tribù nomadi di alcuni popoli germanici, Cimbri e Teutoni, i più numerosi, accompagnati dagli Ambroni e Tigurini.


아라우시오 전투는 기원전 105년 10월 6일, 아라우시오 마을과 론 강의 사이에서 벌어졌던 고대 로마의 군대와 게르만의 부족들인 킴브리족과 튜턴족의 연합군 간의 전투이다. 이주해 내려오는 보이오릭스와 토이토보드의 부족에 맞서 당시 로마의 집정관 그나이우스 말리우스 막시무스와 전직 집정관이었던 퀸투스 세르빌리우스 카이피오가 이끄는 로마의 두 군대가 전투를 벌였다. 그러나 로마 군대는 두 사령관의 의견 대립으로 인해 서로 협력하지 못하였고, 이로 인해 8만 명의 대규모 군대가 전멸하는 참패를 맛보게 되었으며, 해당 전투의 결과로 인해 이후 가이우스 마리우스는 로마 군대의 문제점으로 인한 조직과 모집 방식에 개혁을 시도할 명분을 얻을 수 있었다. 아라우시오 전투에서의 참패로 인해 로마는 약 8만 명의 정규군과 함께 4만 명의 보조군 및 노예, 보급 인원을 잃은 것으로 추측되기에, 아라우시오 전투는 고대 로마가 겪었던 역대 패전 중 가장 심각한 인원 손실을 안겨주었던 패배인 것으로 간주된다.


Битва при Араузіоні

Битва при Араузіоні — найбільша поразка римської армії від германців, що сталася 6 жовтня 105 до н. е. між містом Араузіоном і Роною. Щоб відкинути орди кімврів, тевтонів і союзних їм херусків, маркоманів, амбронів, тігурнів і можливо гельветів що просувалися вглиб римських територій, туди був посланий експедиційний корпус з двох армій під начальством проконсула Квінта Сервілія Цепіона і консула Гнея Маллія Максима. Ці армії через конфлікт очільників, спровокований, мабуть, зневагою Сервілія до Маллія як «нової людини», стали окремими таборами. Союзні германські і галльські племена очолював молодий вождь кімврів Бойоріг. Загальне їх число невідоме, але, мабуть, перевершувало чисельність римлян, а надто що кімври і тевтони йшли на війну із сім'ями, возами і худобою.


阿勞西奧戰役（Battle of Arausio）是公元前105年10月6日在阿勞西奧（現在的法國普羅旺斯-阿爾卑斯-藍色海岸大區沃克吕兹省奥朗日）和隆河之間發生的一場戰役。兩支羅馬軍隊對抗辛布里人與條頓人的部落，分別由新执政官与前一年的执政官指揮。然而，指揮官之間的相互猜忌使羅馬軍隊無法合作，導致慘敗。羅馬的損失多達8萬名士兵，以及另外4萬名輔助部隊（盟友）和僕人及營地追隨者 - 幾乎所有參與者都參與了戰鬥。以傷亡人數而言，這場戰役是古羅馬歷史上最嚴重的戰敗。戰役的失利讓蓋烏斯·馬略有機會脫穎而出，徹底改革羅馬軍團的組織和招募。


A Batalha de Aráusio foi travada em em Aráusio, moderna Orange (França), perto do rio Ródano. Os romanos enviaram dois exércitos consulares para interceptar a massa migratória de cimbros e teutões, comandados por seus reis Boiorix e Teutobode. Um dos exércitos era dirigido pelo cônsul Cneu Málio Máximo e o outro pelo procônsul Quinto Servílio Cepião. A falta de cooperação entre os dois comandantes resultou no maior desastre militar para os romanos desde a derrota para Aníbal na Batalha de Canas mais de um século antes. Os romanos perderam cerca de legionários e praticamente todas as tropas auxiliares e seguidores do exército (provavelmente mais pessoas).


La batalla d'Arausio va tenir lloc el 6 d'octubre del 105 aC en algun lloc entre el poblat d'Arausio, l'actual Aurenja i el riu Roine. Roma va enviar dos exèrcits per a interceptar les tribus migratòries de cimbres i teutons dirigides per Boiorix i Teutobodus respectivament. Un dels exèrcits era comandat pel cònsol Gneu Mal·li Màxim i l'altre pel procònsol Quint Servili Cepió el vell.


Slaget ved Arausio fant sted den 6. oktober 105 f.Kr., mellom byen Arausio og elven Rhone. Slaget stod mellom de migrerende stammene kimbrerne og teutonerne, og den romerske republikk, under ledelse av prokonsulen Qintus Servilius Caepio og konsulen Gnaeus Mallius Maximus. Bitter strid mellom de to romerske kommandantene førte til at de to romerske hærene ikke samarbeidet, noe som endte katastrofalt for de romerske styrkene. Romerne mistet rundt 80 000 soldater. Hvis man i tillegg tar med tjenere og andre folk som fulgte hæren, er tapet estimert til rundt 112 000. Nederlaget gav Gaius Marius muligheten til å gjennomføre sine militære reformer når det gjaldt rekruttering og organisering av hæren.


Trận Arausio bùng nổ vào ngày 6 tháng 10 năm 105 trước Công nguyên, tại địa điểm giữa thị trấn Arausio (Orange, Vaucluse ngày nay) và sông Rhône. Hai đạo quân La Mã dưới quyền Thống đốc Quintus Servilius Caepio và Tổng tài Gnaeus Mallius Maximus đã dàn trận đánh các bộ lạc di trú của người Cimbri dưới quyền Boiorix và người Teuton. Tuy nhiên, sự mâu thuẫn sâu sắc giữa hai vị tướng đã khiến cho các đạo quân La Mã không thể hợp đồng, và kết quả là thảm bại của họ. Thảm họa này tạo điều kiện cho Gaius Marius lên nắm quyền và tiến hành những canh tân về tổ chức và hệ thống tuyển quân của các Binh đoàn Lê dương La Mã. Theo sử cũ, quân La Mã mất đến 8 vạn binh sĩ, cùng với 4 vạn quân trợ chiến (Ala), quân hầu và tùy tùng - kỳ thực là toàn bộ quân La Mã bị hủy diệt. Đây là lần đầu tiên trong vòng 8 năm mà một đợt tấn công của quân German đại phá quân La Mã.


Pertempuran Arausio tercetus pada 6 Oktober 105 SM di lokasi yang terletak di antara kota Arausio dan Sungai Rhône. Pertempuran ini terjadi antara suku nomad Cimbri dan Teuton di bawah pimpinan Boiorix dan Teutoni masing-masing menentang tentera Rom yang diketuai oleh Quintus Servilius Caepio dan Gnaeus Mallius Maximus. Namun, latar belakang dua komander Rom itu yang berbeza menghalan seluruh tentera Rom untuk saling bekerjasama sekali gus mengakibatkan kesan yang memusnahkan. Kekalahan teruk ini telah memberikan peluang kepada Gaius Marius untuk muncul melakukan pembaharuan ke atas struktur organisasi legiun Rom. Angka korban tentera Rom dinyatakan sehingga mencecah 80,000 orang dan yang lain ialah 40,000 tentera auxilia dan semua yang berkhidmat dalam pertempuran. Dari sudut kekalahan, pertempuran ini dianggap sebagai salah satu kekalahan terbesar dalam sejarah Rom kuno.


La bataille d'Arausio ("bataille d'Orange") opposa pendant la guerre des Cimbres, l'armée romaine face aux Cimbres, aux Teutons et aux Tigurins qui remportèrent la bataille. Elle s'est déroulée le 6 octobre 105 à proximité d'Arausio (Orange).


Bitwa pod Arausio lub Arauzjoną – starcie zbrojne, które miało miejsce 6 października 105 p.n.e. w rejonie miasta Arausio (obecnie Orange) w Galii Narbońskiej i rzeki Rodan. Jedna z najdotkliwszych porażek armii rzymskiej w historii.


The Battle of Arausio took place on 6 October 105 BC, at a site between the town of Arausio (now Orange, Vaucluse), and the Rhône River. Ranged against the migratory tribes of the Cimbri under Boiorix and the Teutoni under Teutobod were two Roman armies, commanded by the proconsul Quintus Servilius Caepio and consul Gnaeus Mallius Maximus. However, bitter differences between the commanders prevented the Roman armies from co-operating, with devastating results. The terrible defeat gave Gaius Marius the opportunity to come to the fore and make radical reforms to the organisation and the recruitment of Roman legions. Roman losses are described as being up to 80,000 troops as well as another 40,000 auxiliary troops (allies) and servants and camp followers, virtually all of their participants in the battle. In terms of losses, the battle is regarded as one of the worst defeats in the history of ancient Rome.


La batalla de Arausio fue un enfrentamiento militar librado entre las legiones de la República romana, lideradas por el cónsul Cneo Malio Máximo y el procónsul Quinto Servilio Cepión, y las tribus germánicas de los ambrones, cimbrios y teutones, dirigidas por Boiorix y Teutobod. El lugar del combate fue entre el pueblo de Arausio (Orange) y el río "Rhodanos" (Ródano). Debido a la división de las fuerzas romanas en dos ejércitos por las malas relaciones entre el cónsul y el procónsul, la batalla terminó en una derrota catastrófica para la República.


Bitva u Arausia byla svedena 6. října 105 př. n. l. poblíž dnešního francouzského města Orange. Vstříc migrujícím kmenům Kimbrů a Teutonů pod vedením náčelníka Boiorixe byla vyslána dvě římská vojska, jímž veleli prokonzul Quintus Servilius Caepio a konzul Gnaeus Mallius Maximus. Rozepře římských velitelů však znemožnily vzájemnou kooperaci mezi Římany, což mělo nakonec za následek jejich pohromu. V bitvě prý padlo kolem 80 000 legionářů, spolu s nimiž zemřeli také jejich sloužící a táborový doprovod. Katastrofální porážka Římanů dopomohla k politickému vzestupu Gaia Maria, který později provedl radikální reformu římských legií a odvodů. Z hlediska množství lidských ztrát se Arausio řadí mezi nejvražednější bitvy světových dějin a mezi největší římské porážky.


معركة أراوسيو

حدثت تلك المعركة في يوم 6 أكتوبر عام 105 قبل الميلاد بين الجيش الروماني بقيادة كنايوس ماليوس ماكسيموس وقبائل كيمبريون الجيرمانية، وتكبد فيها الجيش الروماني خسائر بالغة حيث بلغ القتلي 80.000 قتيل


De Eerste Slag bij El Alamein was een beslissende veldslag in Noord-Afrika tijdens de Tweede Wereldoorlog. De slag vond plaats nabij El Alamein in Egypte tussen 1 juli 1942 en 27 juli 1942. Aan de zijde van de asmogendheden vocht het Afrikakorps, onder het bevel van veldmaarschalk Erwin Rommel. De geallieerde zijde bestond uit het Britse Achtste Leger aangevoerd door generaal Claude Auchinleck. Deze slag liet de tweede en laatste opmars van de as-troepen in Egypte tot een halt komen bij El Alamein, dat op amper 106 kilometer van Alexandrië vandaan lag.


Прва битка код Ел Аламејна

Прва битка код Ел Аламејна је вођена месец дана (1 — 31. јула 1942) између њемачко-италијанског Афричког корпуса под командом генерала Ервина Ромела и Британске 8. армије којом је командовао генерал Клод Окинлек.


エル・アラメインの戦い（エル・アラメインのたたかい）は、第二次世界大戦の北アフリカ戦線における枢軸国軍と連合国軍の戦いである。第一次会戦は1942年7月1日から31日。第二次会戦は同年10月23日から11月3日に行われた。


Als erste Schlacht von El Alamein werden die Gefechte im Zeitraum vom 1. bis 31. Juli 1942 während des Afrikafeldzugs im Zweiten Weltkrieg bei El Alamein in Ägypten zwischen der deutsch-italienischen Panzerarmee Afrika, befehligt von Generalfeldmarschall Erwin Rommel, und der britischen 8. Armee, unter Claude Auchinleck, bezeichnet. Die Schlacht führte zur Beendigung des Vormarschs Rommels durch Ägypten und markiert zusammen mit der folgenden Schlacht bei Alam Halfa und schließlich der zweiten Schlacht von El Alamein das Scheitern der Expansionsbemühungen der Achsenmächte in Nordafrika.


קרב אל-עלמיין הראשון

קרב אל-עלמיין הראשון הוא הכינוי המקובל לסדרה של קרבות, שנערכו בין 1 ביולי ל-27 ביולי 1942, במסגרת המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה. המערכה התנהלה בין כוחות מדינות הציר בפיקודו של ארווין רומל, לבין הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של קלוד אוקינלק. במהלך הקרב הצליחה הארמייה השמינית לבלום את המשך ההתקדמות של כוחות הציר לתוך שטח מצרים בקו אל-עלמיין המבוצר, מרחק כ-100 קילומטרים מאלכסנדריה, תוך שהיא מסבה אבדות כבדות לכוחותיו של רומל. מצד שני, כוחות בעלות הברית לא הצליחו להביס את כוחות הציר ולאלץ אותם לסגת מקו אל-עלמיין, על אף שנהנו מעדיפות מספרית ואיכותית ניכרת על כוחותיו של רומל, וספגו אף הם אבדות כבדות.


Prima bătălie de la El Alamein 1–27 iulie 1942 a fost una dintre principalele lupte ale Campaniei Deșertului Vestic a celui de-al doilea război mondial, având ca beligeranți forțele Axei comandate de Erwin Rommel pe de-o parte și forțele Aliaților comandate de Claude Auchinleck. Bătălia a marcat oprirea înaintării spre est a Axei. El Alamein (Egipt) a fost punctul cel mai estic atins de forțele Axei, aflat la doar 80 km de Alexandria.


Первое сражение при Эль-Аламейне

Первое сражение при Эль-Аламейне (1—27 июля 1942) — битва между силами Оси (Германия и Италия) под командованием Эрвина Роммеля и силами союзников (Великобритания, Австралия, Новая Зеландия, Южно-Африканский Союз и Британская Индия) под командованием Клода Окинлека в ходе Североафриканской кампании Второй мировой войны. В ходе сражения союзникам удалось остановить второе (и последнее) наступление сил Оси на Египет вблизи города Эль-Аламейн в 106 километрах от Александрии.


El Alameinin ensimmäinen taistelu oli sotamarsalkka Erwin Rommelin johtaman saksalais–italialaisen panssariarmeija Afrikan ja kenraali Claude Auchinleckin johtaman brittiläisen 8. armeijan välinen 1–27. heinäkuuta 1942 käyty läntisen aavikon taistelu Pohjois-Afrikassa toisessa maailmansodassa.


Първа битка при Аламейн

Първата битка при Аламейн 1 юли–27 юли 1942 година е сражение между силите на Оста командвани от Ервин Ромел и Съюзниците, командвани от Клод Окинлек. Тази битка спира най-далечното (и последно) настъпление на силите на Оста в Египет. Аламейн се намира на 80 километра от Александрия.


La prima battaglia di El Alamein fu uno scontro combattuto durante la seconda guerra mondiale, nello scacchiere del Nordafrica, che vide contrapposte le forze italo-tedesche, guidate da Erwin Rommel, e l'8ª Armata britannica al comando di Claude Auchinleck.


제1차 엘 알라메인 전투

제1차 엘 알라메인 전투()는 제2차 세계 대전 당시 엘 알라메인에서 벌어진 북아프리카 전역에 속하는 서부 사막 전역의 전투이다. 1942년 7월 1일부터 7월 21일까지 치러졌다.


Перша битва за Ель-Аламейн

Перша битва за Ель-Аламейн () — битва в ході Північно-Африканської кампанії між військами 8-ї британської армії під командуванням генерала К. Окінлека, що мала у своєму складі британські, австралійські, новозеландські, індійські та південноафриканські підрозділи проти танкової армії «Африка» Е. Роммеля поблизу міста Ель-Аламейн за 106 кілометрів від Александрії на території Лівійській пустелі з 1 по 27 липня 1942 року.


第一次阿拉曼戰役是第二次世界大戰北非戰場上，軸心國司令埃尔温·隆美尔所指揮的非洲裝甲軍團與英國中東戰場司令克勞德·奧金萊克所統領之英聯邦軍隊在埃及阿拉曼進行之戰役。


A Primeira Batalha de El Alamein foi travada pelas forças da Alemanha Nazista comandadas pelo general Erwin Rommel e pelas forças inglesas comandadas por Claude Auchinleck durante a Segunda Guerra Mundial. Essa foi a primeira importante vitória aliada na África.


La primera batalla d'El Alamein, entre l'1 de juliol i el 27 de juliol de 1942 es va lluitar en la campanya del Desert Occidental de la Segona Guerra Mundial, entre l'Afrika Korps Italoalemany comandades per Erwin Rommel i el 8è Exèrcit britànic, comandat per Claude Auchinleck.


Det første slaget om El Alamein var et slag i Egypt under andre verdenskrig, mellom De allierte (først og fremst britiske styrker) og aksemaktene (tyske og italienske styrker). Slaget varte fra 1. juli til 27. juli 1942 og resulterte i at de allierte stoppet aksemaktenes fremrykking mot Kairo.


अल अलामेनची पहिली लढाई

अल अलामेनची पहिली लढाई (१-२७ जुलै इ.स. १९४२) ही दुसऱ्या महायुद्धातील एक मोहीम होती. हे युद्ध अक्ष राष्ट्रे (जर्मनी आणि इटली) आणि मित्र राष्ट्र यांच्यात लढले गेले. एर्विन रोमेल अक्ष राष्ट्रांचा सेनापती होता तर क्लॉड ऑचिनलेक मित्र राष्ट्रांचा सेनापती होते. या युद्धाने अक्ष राष्ट्रांची इजिप्तमधील दुसरी आगेकूच थांबवली. अल अलामेन अलेक्झांड्रिया, इजिप्त पासून ६६ मैलांवर आहे.


Pertempuran El Alamein Pertama (1–27 Julai 1942) adalah satu pertempuran Kempen Gurun Barat dalam Perang Dunia II, yang berperang di Mesir antara Tentera Darat Panzer Afrika ("Panzerarmee Afrika", merangkumi "Kor Afrika") (Fil Marsyal ("Generalfeldmarschall") Erwin Rommel) dari tentera Paksi (Jerman dan Itali) dan Tentera Darat Kelapan (Jeneral Claude Auchinleck) dari tentera Bersekutu (Imperial British dan Komanwel) (Britain, India British, Australia, Afrika Selatan dan New Zealand).


La première , ou bataille d'Al Mata, est un épisode de la guerre du désert durant la Seconde Guerre mondiale. Elle se déroule du 1 au entre les forces de l'Axe (l'Afrika Korps commandé par Erwin Rommel et l'armée italienne) et les forces Alliées, principalement britanniques, commandées par Claude Auchinleck, près de la ville égyptienne d'El-Alamein, à une centaine de kilomètres d'Alexandrie.


I bitwa pod El Alamein – bitwa stoczona w czasie kampanii afrykańskiej II wojny światowej w dniach 1–27 lipca 1942 r. pomiędzy włoskimi wojskami i niemieckimi oddziałami Afrika Korps pod dowództwem feldmarszałka Erwina Rommla a brytyjską 8 Armią dowodzoną przez generała Claude’a Auchinlecka.


The First Battle of El Alamein (1–27 July 1942) was a battle of the Western Desert Campaign of the Second World War, fought in Egypt between Axis forces (Germany and Italy) of the Panzer Army Africa () (which included the under Field Marshal () Erwin Rommel) and Allied (British Imperial and Commonwealth) forces (Britain, British India, Australia, South Africa and New Zealand) of the Eighth Army (General Claude Auchinleck).


La primera batalla de El Alamein (del 1 al 27 de julio de 1942) fue una batalla de la campaña del Desierto Occidental de la Segunda Guerra Mundial, donde combatieron las fuerzas del Eje, comandadas por Erwin Rommel, y las fuerzas aliadas al mando de Claude Auchinleck. La batalla detuvo el segundo (y último) avance hecho por las fuerzas del Eje en El Alamein, Egipto, que se encuentra a unos de Alejandría.


První bitva u El Alameinu zahájená německou armádou Panzerarmee Afrika probíhala od 1. července 1942 do 27. července téhož roku . Oproti Třetí říši zde stála britská Osmá armáda. Tuto bitvu však nevyhrála ani jedna ze stran, skončila 27. července 1942 tzv. na mrtvém bodě, kdy se německému polnímu maršálu Rommelovi nepodařilo prolomit britské síly pod velením generála Claude Auchinlecka. Následující dny se válka stala statickou a obě strany byly nuceny se zakopat, což vytvořilo statickou frontu dlouhou 60 km (od mešity v El Alameinu po Kattarskou proláklinu). Až do 23. října 1942, kdy začala druhá bitva u El Alameinu útokem Osmé armády na Panzerarmee. Tato celá válka v severní Africe končí začátkem listopadu vítězstvím Britů. Šlo o 1. zásadní vítězství spojenců během druhé světové války.


Det Første slag om el-Alamein 1. – 27. juli 1942 var et slag i Ørkenkrigen under 2. verdenskrig, som blev udkæmpet mellem Aksemagternes styrker under ledelse af Erwin Rommel og Allierede styrker under ledelse af Claude Auchinleck. Slaget stoppede aksestyrkernes sidste og længste fremstød ind i Egypten. El-Alamein ligger lidt over 80 km fra Alexandria.


معركة العلمين الأولى

معركة العلمين الأولى هي معركة من معارك الحرب العالمية الثانية وقعت قرب قرية العلمين في مصر بين الجيش الثامن البريطاني وبين قوات المحور في الفترة 1 يوليو إلى 26 يوليو 1942، وانتهت بانتصار الجيش الثامن، وقعت هذه المعركة بعد معركة مرسى مطروح.


Na Azië was het weer de beurt aan Europa om in 1986 het wereldkampioenschap hockey voor mannen te organiseren. Engeland, van oudsher een toonaangevende natie in het internationale hockey, mocht als gastheer fungeren omdat de Engelse hockeybond, opgericht op 18 januari 1886, zijn honderdjarige bestaan vierde.


Feldhockey-Weltmeisterschaft der Herren 1986

Die 6. Feldhockey-Weltmeisterschaft der Herren wurde vom 4. bis zum 19. Oktober 1986 in London ausgetragen.


Чемпионат мира по хоккею на траве среди мужчин 1986 ("The 1986 Men’s Hockey World Cup; Кубок мира по хоккею на траве среди мужчин 1986") — 6-й чемпионат мира по хоккею на траве среди мужчин. Проводился с 4 по 19 октября 1986 на стадионе «Willesden Sports Centre» в городе Лондон, Англия.


Hoki Piala Dunia 1986 adalah Edisi keenam Hoki Piala Dunia, yang diadakan di London, England. Pertandingan ini telah dimenangi oleh Australia, yang menewaskan tuan rumah England 2-1 pada perlawanan akhir. Jerman Barat menduduki tempat ketiga setelah mengalahkan Kesatuan Soviet.


The 1986 Hockey World Cup was the sixth Hockey World Cup men's field hockey tournament. It was held in London, England. The competition was won by Australia, who defeated host nation England 2–1 in the final. West Germany finished third after defeating the Soviet Union.


Copa Mundial de Hockey Masculino de 1986

La VI Copa Mundial de Hockey Masculino se celebró en Londres (Reino Unido) entre el 4 y el 19 de octubre de 1986 bajo la organización de la Federación Internacional de Hockey (FIH) y la Federación Inglesa de Hockey.


De Eerste Slag bij Neerwinden (29 juli 1693) vond plaats tussen het Franse leger van Lodewijk XIV, onder leiding van de hertog van Luxemburg en dat van de Liga van Augsburg onder Willem III van Oranje-Nassau, koning van Engeland en stadhouder van de Nederlandse Republiek. Het is een episode uit de Negenjarige Oorlog (1688 - 1697).


ネールウィンデンの戦い (1693年)

ネールウィンデンの戦い（）は、大同盟戦争における戦闘の1つで、1693年7月29日に現在のベルギー・フランデレン地域フラームス＝ブラバント州の都市ネールウィンデンでイングランド・オランダ同盟軍とフランス軍が衝突した。近くのランデンの名前を取りランデンの戦い（）ともいわれる。


Die Schlacht bei Neerwinden, auch Schlacht bei Landen genannt, am 29. Juli 1693 war eine der Hauptschlachten des Krieges der großen Allianz. Sie endete mit einem klaren Sieg der Franzosen unter François-Henri de Montmorency-Luxembourg über die Alliierten unter Wilhelm III. von Oranien-Nassau. Sie war eine der verlustreichsten Schlachten des 17. Jahrhunderts.


Сражение у Неервиндена (1693)

Сражение у Неервиндена или у Ландена () — сражение состоявшееся 29 июля 1693 года во время войны Аугсбургской лиги между французской армией маршала Люксембурга и англо-нидерландской армией под командованием принца Вильгельма Оранского. Сражение окончилось победой французов.


Битка при Нервинден (1693)

Битката при Неервинден (или при Ланден) се състои на 29 юли 1693 г. в Нидерландия по време на Деветгодишната война. Това е едно от най-кървавите сражения на своето време, макар че не е решаващо за изхода на войната. То представлява триумф на военния гений на маршал дьо Люксамбур, докато неговият противник крал Уилям III се изтегля в боен ред и без паника.


La battaglia di Landen, anche conosciuta come battaglia di Neerwinden, fu combattuta il 29 luglio del 1693 durante la Guerra della Grande Alleanza (o guerra della Lega d'Augusta) fra l'esercito francese di Luigi XIV comandato dal Maresciallo Luxembourg e quello delle forze alleate degli Asburgo, comandato da Guglielmo III d'Inghilterra.


La Batalla de Landen o Neerwinden es va lluitar a Bèlgica, el 29 de juliol de 1693, durant la Guerra dels Nou Anys . Un exèrcit francès sota les ordres del Duc de Luxemburg va assaltar les posicions de Guillem III tres vegades fins a obligar-lo a retirar-se. Ambdós costats van patir moltes baixes i els francesos foren incapaços d'aprofitar la victòria, permetent que William fugís.


Slaget ved Landen (eller Neerwinden), i det som i dag er i den belgiske provinsen Flamsk Brabant, var det et slag i niårskrigen. Det ble utkjempet i dagens Belgia den 29. juli 1693 mellom den franske arméen til marskalk Luxembourg og den allierte arméen til kong Vilhelm III av England.Franskmennene gikk til angrep mot den allierte stillingen tre ganger før det franske kavaleriet endelig klarte å bryte gjennom det allierte forsvaret og drev arméen til Vilhelm bort fra slagmarken i en nedslakting. Slaget var kostbart for begge sider, for franskmennene mistet 9 000 mann mens de allierte mistet 19 000. Franskmennene klarte ikke å følge opp seieren slik at Vilhelm kunne komme seg unna.


La bataille de Neerwinden ou "de Landen" eut lieu dans le cadre de la guerre de la Ligue d'Augsbourg le entre l'armée française sous le commandement du maréchal de Luxembourg et les forces alliées sous les ordres de Guillaume d'Orange.


Bitwa pod Neerwinden (zwana niekiedy bitwą nad Landen) – starcie zbrojne, które miało miejsce 29 lipca 1693 r. w trakcie wojny Francji z Ligą Augsburską (1689–1697) między francuską armią marszałka Luksemburskiego a armią sprzymierzonych dowodzoną przez Wilhelma Orańskiego.


The Battle of Landen or Neerwinden took place on 29 July 1693, during the Nine Years' War. It was fought around the village of Neerwinden in the Spanish Netherlands, now part of the municipality of Landen, Belgium.


La batalla de Landen, o de Neerwinden, tuvo lugar en el marco de la guerra de los Nueve Años, el 29 de julio de 1693, entre el ejército francés, dirigido por el mariscal de Luxemburgo, y las fuerzas aliadas al mando de Guillermo de Orange, Rey de Inglaterra. En terrenos del actual municipio belga de Landen.


De Achtste Kruistocht is gestart door Lodewijk IX van Frankrijk in 1270. De Achtste Kruistocht wordt ook wel als de zevende geteld, als de Vijfde Kruistocht en de Zesde Kruistocht als één enkele geteld worden.