Perang Aleksander Agung adalah serangkaian perang yang dilakukan oleh Raja Aleksander III dari Makedonia ("Yang Agung). Pertama-tama Aleksander berperang melawan Kekaisaran Persia yang dipimpin oleh Darius III, kemudian melawan suku-suku di India sampai sejauh Punjabi. Aleksander adalah salah satu komandan militer paling sukses sepanjang masa dan dipercaya tidak pernah terkalahkan dalam pertempuran. Ketika dia meninggal dunia, dia telah menaklukkan sebagian besar dunia yang diketahui oleh orang Yunani kuno.


Европско првенство у одбојци 1993.

Европско првенство у одбојци 1993. је било 18. по реду. Одржано је у Финској, у градовима Турку и Оулу, а трајало је од 4. до 12. септембра 1993. године.


Die Volleyball-Europameisterschaft der Männer 1993 fand vom 4. bis 12. September in Finnland statt. Deutschland verteidigte den vierten Platz. Die Spiele fanden in Oulu und Turku statt. Italien gewann den Titel.


Чемпионат Европы по волейболу среди мужчин 1993

18-й чемпионат Европы по волейболу среди мужчин прошёл с 4 по 12 сентября 1993 года в двух городах Финляндии с участием 12 национальных сборных команд. Чемпионский титул во второй раз в своей истории выиграла сборная Италии.


Lentopallon miesten Euroopan-mestaruuskilpailut 1993

Lentopallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1993 pelattiin Turussa ja Oulussa, Suomessa 4. -12. syyskuuta. Kyseessä olivat järjestyksessään 18. miesten lentopallon Euroopan-mestaruuskilpailut.


Campionato europeo di pallavolo maschile 1993

Il XVIII campionato europeo di pallavolo maschile si svolse a Oulu e Turku, in Finlandia, dal 4 al 12 settembre 1993. Al torneo parteciparono 12 squadre nazionali europee e la vittoria finale andò per la seconda volta all'Italia.


O Campeonato Europeu de Voleibol Masculino de 1993 foi a 18ª edição deste torneio bianual que reúne as principais seleções europeias de voleibol masculino. A Confederação Europeia de Voleibol (CEV) foi a responsável pela organização do campeonato, que ocorreu na Finlândia.


Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1993 boli v poradí 18. majstrovstvá Európy vo volejbale mužov, ktoré organizuje Európska volejbalová konfederácia (CEV). Konali sa od 4.12. septembra 1993 v Turku a Oulu, vo Fínsku, za účasti 12 tímov. Nováčikmi turnaja boli družstvá Ruska (ako nástupca ) a Ukrajiny. Fínsko bolo organizátorom európskeho šampionátu mužov druhýkrát, keď predtým hostilo toto podujatie v roku 1977. Svoj druhý titul získalo , ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad . Strieborné Holandsko sa dostalo prvýkrát do finále.


Mistrzostwa Europy w Piłce Siatkowej Mężczyzn 1993

XVIII Mistrzostwa Europy w piłce siatkowej mężczyzn 1993 odbyły się w Finlandii między 8 a 12 września 1993 roku. Mecze rozgrywane były w hali w Turku oraz w Oulu.


The 1993 Men's European Volleyball Championship was the 18th edition of the event, organized by Europe's governing volleyball body, the Confédération Européenne de Volleyball. It was hosted in Oulu and Turku, Finland from September 4 to September 12, 1993.


El Campeonato Europeo de Voleibol Masculino de 1993 fue la XVIII edición del Campeonato Europeo de Voleibol, realizada entre el 4 y el 12 de septiembre 1993 en Finlandia y organizado por la CEV.


Mistrovství Evropy ve volejbale mužů 1993

18. mistrovství Evropy ve volejbale mužů se konalo ve dnech 4. – 12. září ve Finsku.


Шести конгрес КПЈ

Шести конгрес Комунистичке партије Југославије (; ) одржан је од 2. до 7. новембра 1952. године у Загребу. Конгресу је присуствовало 2.022 делегата, који су представљали 779.382 члана КПЈ. Поред изабраних делегата Конгресу је присуствовало и око 400 гостију - политичких, друштвених и јавних радника из читаве Југославије, као и делегације иностраних комунситичких и социјалистичких партија.


6th Congress of the Communist Party of Yugoslavia

The Communist Party of Yugoslavia held its sixth congress in Zagreb on 2–7 November 1952. It was attended by 2,022 delegates representing 779,382 party members. The sixth congress sought to discuss new policies, first of all in reaction to the Yugoslav–Soviet split and Yugoslav rapprochement with the United States. The congress is considered the peak of liberalisation of Yugoslav political life in the 1950s. The congress also renamed the party the League of Communists of Yugoslavia.


Парада победе у Москви 1945.

Парада победе у Москви 1945. године је била парада коју је организовала Црвена армија након победе над Нацистичком Немачком у Великом отаџбинском рату. Парада је одржана 24. јуна 1945., готово месец дана након победе над Немачком.


Die Moskauer Siegesparade von 1945 ( "Parad Pobedy" „Parade des Sieges“) war eine Militärparade der Roten Armee, unterstützt von einer Kompanie der polnischen 1. Armee. Sie fand am 24. Juni 1945 auf dem Roten Platz in Moskau, der Hauptstadt der Sowjetunion statt, eineinhalb Monate nach der Kapitulation der Wehrmacht im Zweiten Weltkrieg. Mit 40.000 teilnehmenden Soldaten, 1850 Militärfahrzeugen und einer Dauer von zwei Stunden war dies die größte Militärparade in der Geschichte der Sowjetunion. Im weiteren Verlauf wurden noch drei Siegesparaden in der Sowjetunion abgehalten: 1965, 1985 und 1990. In der Russischen Föderation findet diese Parade seit 1995 jährlich statt.


Парад Перамогі

Пара́д Перамо́гі — парад, які адбыўся 24 чэрвеня 1945 года ў Маскве на Чырвонай плошчы ў гонар перамогі над нацысцкай Германіей у Вялікай Айчыннай вайне. 22 чэрвеня 1945 года ў цэнтральных газетах СССР быў апублікаваны загад Вярхоўнага галоўнакамандуючага № 370.


מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה (1945)

ב-24 ביוני, חודש ומחצה לאחר הניצחון על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, נערך במוסקבה בירת ברית המועצות מצעד ניצחון (ברוסית Парад Победы), לציון הניצחון ההיסטורי. היה זה הראשון מבין ארבעה מצעדי יום הניצחון שנערכו בברית המועצות. מאז שנת 1995 נערך מצעד זה מדי שנה בפדרציה הרוסית.


Parada Victoriei ținută la Moscova a fost o paradă militară ținută în cinstea înfrângerii Germaniei naziste în timpul Marelui Război Patriotic. Parada a avut loc în capitala Uniunii Sovietice, în Piața Roșie. Parada a avut loc într-o zi ploioasă, la 24 iunie 1945, la peste o lună după semnarea de către germani a actului capitulării în fața comandanților sovietici – 9 mai.


Парад Победы

Пара́д войск Кра́сной а́рмии на Кра́сной пло́щади Москвы́ 24 ию́ня 1945 го́да (также "Парад Победы") — исторический парад, прошедший на Красной площади в честь победы СССР над Германией в Великой Отечественной войне. Парад войск Красной армии принимал маршал Георгий Жуков, командовал войсками маршал Константин Рокоссовский. Специально для парада из Берлина было доставлено Знамя Победы, установленное над Рейхстагом, однако его так и не вынесли. На мероприятии проводилась церемония повержения вражеских знамён и штандартов, после парада они были отправлены в Центральный музей Вооружённых Сил. Всего в торжественном шествии приняли участие около 35 тысяч человек. В советский период Парад Победы проводился лишь в юбилейные 1965, 1985 и 1990 годы. С 1995-го парад проходит ежегодно на главной площади страны.


Парад на победата на СССР над Третия райх

Парадът на победата на Съветския съюз над Третия райх е военен парад организиран по повод на военната победа във Втората световна война на Съветския съюз над Нацистка Германия.


La parata di vittoria dell'Unione Sovietica sul Terzo Reich è una parata militare sulla Piazza Rossa di Mosca organizzata in occasione della vittoria militare dell'Unione Sovietica sulla Germania nazista.


Парад Перемоги

Пара́д Перемо́ги  — військовий парад, що відбувся в Москві 24 червня 1945 року в ознаменування перемоги над Німеччиною у Німецько-радянській війні.


O desfile da vitória de Moscou de 1945 (em russo: Парад Победы, "Parad Pobedi)" foi realizado pelas Forças Armadas da União Soviética para celebrar sua vitória sobre a Alemanha Nazista. A mais longa e maior parada militar já realizada na Praça Vermelha da capital russa, ela envolveu 40.000 soldados do Exército Vermelho e 1.850 veículos militares e outros equipamentos militares. O desfile durou pouco mais de duas horas em um dia chuvoso de 24 de junho de 1945, mais de um mês depois de 9 de maio, o dia da rendição da Alemanha aos comandantes soviéticos.


La Desfilada de la Victòria de Moscou de 1945 va ser una desfilada de la victòria realitzada després de la desfeta de l'Alemanya Nazi a la Gran Guerra Patriòtica. Tingué lloc a Moscou, capital de la Unió Soviètica, i principalment va ser una desfilada militar per la Plaça Roja. Se celebrà un plujós 24 de juny de 1945, poc més d'un mes després del dia de la rendició alemanya als comandants soviètics.


1945 Moskova Zafer Geçit Töreni (Rusça: Парад Победы; Parad Pobedy), Sovyetler Birliği'nin II. Dünya Savaşı kapsamında Büyük Vatanseverlik Savaşı'nda Nazi Almanyası'nı mağlup etmesinden sonra Kızıl Ordu (Polonya ordusu Armia Ludowa'ya bağlı küçük bir grup ile birlikte) tarafından Kızıl Meydan'da, Lenin'in Mozolesi önünde 24 Haziran 1945 günü düzenlenen tarihi askerî geçit töreni. Moskova Zafer Günü Geçit Törenleri'nin ilkidir.


La défilé du Jour de la Victoire 1945 (en ) est une parade de la Victoire organisée par l'Armée rouge après la défaite du Troisième Reich. Ce défilé militaire, le plus long jamais organisé sur la place Rouge, dans la capitale soviétique, Moscou, rassemble .


The Moscow Victory Parade of 1945 () also known as the Parade of Victors () was a victory parade held by the Soviet Armed Forces (with the Color Guard Company representing the First Polish Army) after the defeat of Nazi Germany. This, the longest and largest military parade ever held on Red Square in the Soviet capital Moscow, involved 40,000 Red Army soldiers and 1,850 military vehicles and other military hardware. The parade lasted just over two hours on a rainy June 24, 1945, over a month after May 9, the day of Germany's surrender to Soviet commanders.


El Desfile de la Victoria de Moscú de 1945 fue un desfile militar celebrado por las fuerzas armadas de la Unión Soviética tras la victoria soviética sobre la Alemania nazi en la Segunda Guerra Mundial, llamada por los soviéticos Gran Guerra Patriótica. Tuvo lugar en la Plaza Roja de Moscú el día 24 de junio de 1945, 46 días después de la capitulación final alemana.


موكب يوم نصر موسكو 1945

موكب نصر موسكو 1945 هو موكب نصر عقد من قبل الجيش السوفيتي (مع فرقة صغيرة من الجيش البولندي) بعد هزيمة ألمانيا النازية في الحرب الوطنية العظمى. سار الموكب في العاصمة السوفيتية موسكو، وتركز في معظمه حول عرض عسكري في الميدان الأحمر.


Балтичка офанзива

Балтичка офанзива, такође позната и као Балтичка стратешка офанзива, означава поход који је Црвена армија водила у балтичким државама током јесени 1944. Офанзивом је командовао генерал Иван Баграмјан. Исход низа битака је да се група армија Север нашла изолована и окружена у Курландском џепу а Совјети су поново окупирали балтичке државе.


バルト海攻勢（バルトかいこうせい、Baltic OffensiveもしくはBaltic Strategic Offensive）は、1944年秋、バルト諸国におけるドイツ軍北方軍集団とソビエト赤軍北方戦線との戦いのことである。


Die Baltische Operation () war eine Schlacht zwischen Verbänden der Roten Armee und Verbänden der deutschen Wehrmacht an der Ostfront, die vom 14. September bis zum 24. November 1944 andauerte und in deren Folge fast das gesamte Baltikum sowjetisch besetzt wurde.


Прибалтийская операция (1944)

Прибалтийская операция 1944 года — стратегическая наступательная операция советских войск, проведённая с 14 сентября по 24 ноября 1944 года на территории Прибалтики с целью освобождения от немецких войск Эстонии, Латвии и Литвы. Включала в себя четыре фронтовые и межфронтовые операции: Рижскую, Таллинскую, Моонзундскую и Мемельскую.


Offensiva del Baltico (anche detta offensiva strategica del Baltico) è un grande attacco sovietico sferrato sul fronte orientale della seconda guerra mondiale, tra il 14 settembre ed il 24 novembre 1944. L'offensiva vide quattro fronti sovietici (il Fronte di Leningrado del maresciallo Leonid Govorov, il 1º Fronte Baltico del generale Ovanes Bagramjan, il 2º Fronte Baltico del generale Andrej Erëmenko ed il 3º Fronte Baltico del generale Ivan Maslennikov) assalire le posizioni tenute dal Gruppo d'armate Nord tedesco (guidato dal generale Ferdinand Schörner) nei Paesi Baltici, lungo una linea che andava da Narva fino ai confini della Prussia orientale.


Прибалтійська операція (1944)

Прибалтійська операція (14 вересня — 24 листопада 1944) — стратегічна наступальна операція радянських військ з метою оволодіти територією Естонії, Латвії та Литви.


Baltık Taarruzu (1944) ya da Baltık Stratejik Taarruzu, II. Dünya Savaşı'nın Doğu Cephesi'nde yaşanmış bir taarruz harekâtı.


L'offensive de la Baltique constitue une série d'offensives soviétiques visant à atteindre le rivage de la mer Baltique durant l'été et l'automne 1944. Ces offensives visent également à libérer les pays baltes de la présence allemande entre les mois de juillet et de novembre 1944. Au terme de ces offensives, parfois ponctués d'échecs tactiques soviétiques, les pays baltes, à l'exception de la Courlande sont occupés par les Soviétiques.


Pobaltská operácia (zriedkavo "Baltská operácia" či nespisovne "Baltická operácia" ) alebo Pobaltská ofenzíva ("Baltská ofenzíva" či nespisovne "Baltická ofenzíva") bola strategická ofenzíva na východnom fronte počas druhej svetovej vojny uskutočnená 14. septembra – 24. novembra 1944. Jej cieľom bolo znovuobsadenie Estónska, Lotyšska a Litvy a preniknutie k Baltskému moru.


Operacja nadbałtycka, oficjalnie strategiczna nadbałtycka operacja ofensywna – operacja wojskowa przeprowadzona przez Armię Czerwoną pomiędzy 14 września a 24 listopada 1944 roku. Jej celem militarnym było usunięcie wojsk niemieckich z terytorium Litwy, Łotwy i Estonii, a celem politycznym przywrócenie tych państw (zaanektowanych w 1940 roku) do składu ZSRR jako republik radzieckich. Rezultatem operacji było opanowanie przez wojska radzieckie całości państw bałtyckich z wyjątkiem Kurlandii, w której odcięta Grupa Armii Północ broniła się aż do kapitulacji Niemiec. Operacja nadbałtycka jest zaliczana do grupy dziesięciu stalinowskich uderzeń.


The Baltic offensive, also known as the Baltic strategic offensive, was the campaign between the northern Fronts of the Red Army and the German Army Group North in the Baltic States during the autumn of 1944. The result of the series of battles was the isolation and encirclement of the Army Group North in the Courland Pocket and Soviet re-occupation of the Baltic States.


La Ofensiva del Báltico, conocida en la historiografía soviética como Ofensiva estratégica del Báltico, fue una serie de operaciones ofensivas ejecutadas por las fuerzas del Ejército Rojo contra las fuerzas alemanas de la Wehrmacht en la región de los estados bálticos durante el verano y el otoño de 1944, en el contexto de la Segunda Guerra Mundial. Tres frentes soviéticos, un total de 11 ejércitos activos, se enfrentaron a los Grupos de Ejércitos Norte y Centro, cuatro ejércitos en el Báltico. Al término de las operaciones acabó siendo aislado un Grupo de Ejércitos alemán en la Bolsa de Curlandia, que se mantendría en esta situación hasta el final de la guerra.


Baltická operace (14. září – 24. listopadu 1944) byla strategická ofenzíva Velké vlastenecké války, jejímž cílem bylo znovuobsazení Estonska, Lotyšska a Litvy a proniknutí k Baltskému moři.


هجوم البلطيق

هجوم البلطيق () ويُعرف أيضا باسم هجوم البلطيق الإستراتيجي ويُشير هذا الهجوم للحملة العسكرية بين مجموعة الجيوش الشمالية الألمانية وقوات الجيش الأحمر المكونة للجبهات السوفيتية الشمالية وتحديدا جبهة لينينغراد وجبهة البلطيق الأولى وجبهة البلطيق الثانية وجبهة البلطيق الثالثة علاوة على أسطول البلطيق التابع للقوات البحرية السوفيتية بحيث شمل هذا الهجوم دول البلطيق خلال خريف 1944 وانتهت صلصلة معارك هذا الهجوم إلى تطويق مجموعة الجيوش الشمالية داخل جيب كورلاند وإعادة احتلال دول البلطيق من قِبل الاتحاد السوفيتي.


การรุกบอลติก

การรุกบอลติก ยังเป็นที่รู้จักกันคือ การรุกทางยุทธศาสตร์บอลติก หมายถึง การทัพระหว่างแนวรบด้านเหนือของกองทัพแดงและกองทัพเยอรมันกลุ่มเหนือในรัฐบอลติกในช่วงฤดูใบไม้ร่วงปี ค.ศ. 1944 ผลของการสู้รบคือ การแบ่งแยกและโอบล้อมกองทัพกลุ่มเหนือในคูรแลนด์พ็อกเก็ต และโซเวียตได้เข้ายึดครองรัฐบอลติกอีกครั้ง


Serangan Baltik, juga dikenal sebagai Serangan Strategis Baltik adalah sebuah kampanye militer antara Front Tentara Merah dan Grup Angkatan Darat Utara Jerman di negara-negara Baltik selama musim gugur 1944. Hasil dari serangkaian pertempuran adalah isolasi dan pengepungan Grup Angkatan Darat Utara di Kantung Kurland dan pendudukan kembali Soviet atas negara-negara Baltik.


Рат против Цезарових убица

Рат против Цезарових убица или Ослободилачки грађански рат је назив за оружани сукоб који се од 43. до 42. п. н. е. у Римској републици водио између некадашњих присталица и наследника Јулија Цезара окупљених у Други тријумвират на једној, те републиканаца окупљених око Цезарових убица на другој страници. Иако су Ослободиоци на почетку имали успехе те успоставили поморску надмоћ на Медитерану, у великој копненој бици код Филипа је тријумвирска војска Марка Антонија и Октавијана однела одлучујућу победу нагнавши Цезарове убице Брута и Касија да изврше самоубиство. Иако су се у следећих десет година бележили мањи сукоби, овај је рат представљао последњи покушај да се у Риму обнови стари републикански режим, те се симболички сматра завршетком Римске републике.


Гражданская война в Древнем Риме (44—42 до н. э.)

Гражда́нская война́ 44—42 годо́в до н. э. — велась между цезарианцами и сторонниками республики, боевые действия происходили на нескольких театрах: в Италии (Мутинская война), в Африке, на Сицилии и в прибрежных водах Италии (восстание Секста Помпея), на Балканах (Филиппийская война) и в Азии.


Toisen triumviraatin sota Caesarin murhaajia vastaan oli Rooman sisällissota joka käytiin vuonna 42 eaa. Sota käytiin toisen triumviraatin jäsenten (Marcus Antonius ja Octavianus) ja Caesarin murhaajien Gaius Cassius Longinuksen ja Marcus Junius Brutuksen välillä. Sodan ratkaisevat taistelut käytiin Filippoin luona 3. lokakuuta (Filippoin ensimmäinen taistelu) ja 23. lokakuuta (Filippoin toinen taistelu) vuonna 42 eaa. Cassius kuoli Filippoin ensimmäisen taistelun aikana ja Brutus teki itsemurhan pian hävittyään Filippoin toisen taistelun.


Освободителна гражданска война

Освободителната гражданска война или Либераторската цивилна война


리베라토레스의 내전()은 로마 공화국 말기에 독재관 율리우스 카이사르가 암살당하고, 카이사르의 측근들이 그 암살을 보복하기 위해 제2차 삼두정을 조직해 암살음모자들을 토벌한 전쟁이다. "리베라토레스"란 "해방자"라는 뜻으로, 카이사르 암살음모자들이 스스로를 일컬은 이름이다.


Громадянська війна в Стародавньому Римі (44—42 до н. е.)

Громадянська війна 44-42 років до н. е. - збройний конфлікт між цезаріанцями і прихильниками Республіки, бойові дії відбувалися на декількох театрах: в Італії (Мутинська війна), в Африці, на Сицилії і в прибережних водах Італії (повстання Секста Помпея), на Балканах (Філіппська війна) і в Азії.


A Terceira Guerra Civil da República Romana, conhecida também como a Guerra Civil dos Libertadores, foi iniciada pelo Segundo Triunvirato para vingar o assassinato de Júlio César. A guerra foi travada pelas forças de Marco Antônio e Otaviano (os membros do segundo triunvirato), contra as forças dos assassinos de César, Marco Júnio Bruto e Caio Cássio Longino em .


La Tercera Guerra Civil Romana fou la guerra Civil romana desencadenada arran de l'assassinat de Juli Cèsar (44 aC).


La guerre civile des Libérateurs est une guerre civile qui opposa le second triumvirat aux républicains. La bataille de Philippes (septembre-) voit, au cours de deux affrontement successifs, les triumvirs Octave et Antoine vaincre les républicains Brutus et Cassius dans la plaine à l'ouest de Philippes. Cette défaite sonne le glas des espoirs du Sénat de préserver le régime républicain.


The Liberators' civil war (43–42 BC) was started by the Second Triumvirate to avenge Julius Caesar's assassination. The war was fought by the forces of Mark Antony and Octavian (the Second Triumvirate members) against the forces of Caesar's assassins, led by Marcus Junius Brutus and Gaius Cassius Longinus, also called the "Liberatores". The latter were defeated by the Triumvirs at the Battle of Philippi in October 42 BC, and committed suicide. Brutus would also commit suicide after the second part of the battle.


Tercera guerra civil de la República romana

La tercera guerra civil de la República romana fue un conflicto militar interno de la República romana, que enfrentó a los partidarios de Julio César, dirigidos por su hijo adoptivo César Octavio y su lugarteniente Marco Antonio (quienes junto a Marco Emilio Lépido formaban el Segundo Triunvirato que gobernaba la República), contra las fuerzas de los asesinos de César, comandadas por Marco Junio Bruto y Cayo Casio Longino. El conflicto se produjo entre los años 43 y 42 a. C.


حرب المحررين الأهلية

بدأت الحرب الأهلية للمحررين من قبل الحكم الثلاثي الثاني للانتقام لاغتيال يوليوس قيصر. خيضت الحرب من قبل قوات مارك أنتوني وأوكتافيان (أعضاء الحكم الثلاثي الثاني) ضد قوات قاتلي قيصر ماركوس جونيوس بروتوس وغايوس كاسيوس لونغينوس في 42 ق.م.


สงครามกลางเมืองผู้ปลดปล่อย

สงครามกลางเมืองผู้ปลดปล่อย () เป็นสงครามที่คณะสามผู้นำที่สอง (Second Triumvirate) เป็นผู้ก่อ เพื่อแก้แค้นการฆ่าจูเลียส ซีซาร์ สงครามดังกล่าวเป็นการสู้รบระหว่างกองกำลังของมาร์ค แอนโทนีกับออกเตเวียน (สมาชิกคณะสามผู้นำที่สอง) ฝ่ายหนึ่ง และกองกำลังของมือสังหารซีซาร์ มาร์คัส จูนิอัส บรูตัสกับไกอัส แคสซิอัส ลอนไจนัสอีกฝ่ายหนึ่ง เมื่อ 42 ปีก่อน ค.ศ.


Perang saudara Liberator adalah perang yang dilakukan oleh Triumvirat Kedua untuk membalas pembunuhan terhadap Julius Caesar. Perang ini berlangsung antara pasukan Marcus Antonius dan Octavianus (anggota Triumvirat Kedua) melawan pasukan para pembunuh Caesar yaitu Marcus Junius Brutus dan Gaius Cassius Longinus pada tahun 42 SM. Perang ini berakhir dengan kemenangan Triumvirat. Seusai perang ini, Antonius tetap tinggal di timur, sedangkan Octavianus kembali ke Italia. Meskipun masih ada beberapa wilayah yang belum dikuasai sepenuhnya, tetapi dalam pertempuran ini perwalanan terhadap republik berhasil dimusnahkan.


Чадско-либијски сукоб

Чадско-либијски сукоб назив је за низ војних окршаја на подручју Чада између либијских и чадских снага, који су трајали од 1978. до 1987. године. Сукоб је сачињавао низ либијских интервенција у Чаду 1978., 1979., од 1980. до 1981. и од 1983. до 1987. године. Либија је овим интервенцијама заправо била и учесник Чадског грађанског рата, и то на страни побуњеника са севера. За то време је Чад имао непосредну потпору Француске.


チャド・リビア紛争とは、1978年から1987年にかけてチャドで行われた一連の軍事作戦で、リビア軍とチャド連合軍が、フランスの支援を受けたチャド人グループと戦い、時には他の外国や派閥が関与することもあった。リビアは1978年以前にも、1969年にムアンマル・アル＝カッザーフィーがリビアで権力を握る以前にも、1968年にがチャド北部に拡大したことを皮切りに、チャドの内政に関与していた。この紛争の特徴は、1978年、1979年、1980年から1981年、1983年から1987年の4回にわたってリビアがチャドに侵攻したことである。いずれの場合も、カッザーフィーは内戦に参加していた多くの派閥の支持を得ていたが、反リビア派勢力はフランス政府の支持を得ており、1978年、1983年、1986年にはチャド政府を支援するために軍事介入した。


Konflikten mellan Libyen och Tchad var ett tillstånd av sporadisk krigföring i Tchad mellan 1978 och 1987. Libyens inblandning i Tchads inre angelägenheter inleddes 1968, då inbördeskriget i Tchad utvidgades till norra Tchad, och blev mer intensivt 1969 då Muammar al-Gaddafi tog makten i Libyen. Konflikten utmärktes av fyra olika libyska interventioner i Tchad, som skedde 1978, 1979, 1980–1981 och 1983–1987. Vid alla dessa tillfällen hade Gaddafi stöd av ett antal grupperingar i Tchad som deltog i inbördeskriget, medan Libyens motståndare fick stöd av den franska regeringen, som ingrep militärt för att rädda Tchads regering 1978, 1983 och 1986.


Der Libysch-Tschadische Grenzkrieg bezeichnet eine Reihe von Kampfhandlungen zwischen libyschen und tschadischen Streitkräften im Tschad von 1978 bis 1987. Libyen war bereits seit 1969 – also schon vor der Machtergreifung von Muammar al-Gaddafi – in die tschadische Innenpolitik verwickelt, nachdem der Tschadische Bürgerkrieg 1968 auch den Nordteil des Tschads erfasst hatte. Während des libysch-tschadischen Kriegs intervenierte Libyen viermal im Tschad (1978, 1979, 1980–1981 und 1983–1987). Gaddafi wurde hierbei jeweils von einer oder mehreren Fraktionen im tschadischen Bürgerkrieg unterstützt, während die Gegner Unterstützung von Frankreich erhielten, das dreimal militärisch intervenierte, um den Sturz der tschadischen Regierung zu verhindern (1978, 1983 und 1986).


Чадска-лівійскі канфлікт

Чадска-лівійская вайна — ваенныя дзеянні на тэрыторыі Чада з 1978 па 1987 год, у якіх былі задзейнічаны арміі Лівіі, СССР, Францыі і ўзброеныя сілы розных партый Чада. Канфлiкт працякаў на фоне чадскай грамадзянскай вайны.


סכסוך לוב–צ'אד

סכסוך לוב–צ'אד (בערבית: الصراع التشادي الليبي, בצרפתית: Conflit tchado-libyen) היה ניסיון של הרפובליקה האסלאמית הסוציאליסטית של לוב תחת מועמר קדאפי לנצל המשבר הפנימי של מלחמת אזרחים אשר התלהטה בתוך צ'אד למען סיפוח חבל אזורו (נודע גם בתור "הקו הכחול") אשר היה בצפון המדינה למען שימוש באוצרות הטבע הרבים שלו.


Чадско-ливийский конфликт

Ча́дско-ливи́йский конфли́кт — военные действия на территории Чада с 1978 по 1987 год, в которых были задействованы ВС Ливийской Арабской Джамахирии, Франции и вооружённые силы различных партий Чада.


Tšadin–Libyan konflikti oli sarja Tšadin ja Libyan joukkojen välillä käytyjä taisteluita vuosien 1978 ja 1987 välillä. Muammar Gaddafin johtama Libya sai tukea muutamalta Tšadin sisällissodassa taistelleelta osapuolelta ja Tšad sai tukea Ranskalta. Gaddafi halusi liittää Libyaan Aouzoun kaistaleen, jonka hän väitti olevan osa Libyaa.


Чадско-либийски конфликт

Чадско-либийският конфликт е положение, характеризиращо се със спорадични военни действия в Чад от 1978 до 1987 година, водени от либийски и чадски военни сили. Либия се намесва във вътрешните работи на Чад преди 1978 година и дори преди Муамар Кадафи да вземе властта през 1969. Това става през 1968 година, когато либийският крал Идрис I оказва известна логистична помощ на въстаническата група ФРОЛИНАТ. По този начин Либия още тогава взема отношение към разразяващата се гражданска война в Чад.


La guerra libico-ciadiana venne combattuta a fasi alterne tra il 1978 e il 1987, principalmente nelle regioni settentrionali e centrali dello Stato africano del Ciad. Il conflitto si originò dall'intervento della Libia del dittatore Muʿammar Gheddafi nei convulsi eventi della prima guerra civile ciadiana in corso dal 1965, che vedeva opposte le genti del nord del Ciad, principalmente arabizzate e di religione musulmana, a quelle del sud, africane e cristiane/animiste; la mossa libica era motivata principalmente dal desiderio di annettersi il territorio della striscia di Aouzou nel nord del Ciad, ritenuto ricco di giacimenti di uranio, e di esercitare un'influenza nelle questioni interne ciadiane al fine di trasformare il paese in uno Stato satellite della Libia.


차드-리비아 전쟁은 차드와 대리비아 아랍 사회주의 인민 자마히리야국 간의 전쟁이다.


Лівійсько-чадський конфлікт

Лівійсько-чадський конфлікт — низка воєнних конфліктів між збройними силами Лівії і Чаду, які відбувалися на півночі Чаду в період з 1978 по 1987 роки, хоча історія втручання Лівії у внутрішні справи Чаду значно довша і почалася ще в 1968 році, до захоплення влади у Лівії Муаммаром Каддафі, коли громадянська війна в Чаді поширилася на північні пустельні регіони країни. Конфлікт складався з чотирьох окремих вторгнень збройних сил Лівії до північного Чаду, які відбувалися в 1978, 1979, 1980—1981 і 1983—1987 роках. В усіх чотирьох випадках Лівія користувалася допомогою деяких чадських фракцій, що брали участь у громадянській війні у країні; фракції, які протистояли вторгненню, підтримував уряд Франції, збройні сили якої втручалися у конфлікт для врятування чадського уряду в 1978, 1983 і 1986 роках.


منازعه چاد و لیبی

منازعه چاد و لیبی به مجموعه‌ای از درگیری‌های نظامی پراکنده میان نیروهای چاد و لیبی گفته می‌شود که بین سال‌های ۱۹۷۸ تا ۱۹۸۷ اتفاق افتاد. البته لیبی پیش از سال ۱۹۷۸ و حتی پیش از به قدرت رسیدن معمر قذافی در سال ۱۹۶۹ نیز در امور داخلی چاد درگیر بود اما منازعات نظامی مستقیم میان دو کشور شامل چهار مداخله نظامی مجزایی می‌شود که در سال‌های ۱۹۷۸، ۱۹۷۹، ۱–۱۹۸۰ و ۷–۱۹۸۳ رخ داد.


O Conflito entre Chade e Líbia foi um estado de guerra com eventos esporádicos de violência no Chade entre 1978 e 1987, entre as forças do Chade e da Líbia. A Líbia tinha sido envolvida nos assuntos internos do Chade antes de 1978 e antes da ascensão ao poder de Muammar al-Gaddafi na Líbia em 1969, começando com a extensão da Guerra Civil do Chade para norte do Chade, em 1968. O conflito foi marcado por uma série separada de quatro intervenções da Líbia no Chade, que ocorreram em 1978, 1979, 1980-1981 e 1983-1987. Em todas essas ocasiões, Kadhafi tinha o apoio de várias facções que participam na guerra civil, enquanto os adversários da Líbia encontraram o apoio do governo francês, que interveio militarmente para salvar o governo do Chade em 1978, 1983 e 1986.


El conflicte entre el Txad i Líbia foren una sèrie d'enfrontaments esporàdics en territori txadià entre 1978 i 1987 entre les forces armades líbies i txadianes. Líbia havia estat implicada en els afers interns del Txad des d'abans de 1978 i fins i tot abans que Muammar Gaddafi prengués el poder a Líbia el 1969, començant amb l'extensió de la Guerra civil txadiana al Txad del nord el 1968. El conflicte fou una sèrie de quatre intervencions líbies diferents en territori txadià, en els anys 1978, 1979, 1980–1981 i 1983–1987. En totes aquestes ocasions Gaddafi va tenir el suport de part de les faccions que participaven en la guerra civil, mentre que els adversaris de Líbia tenien el suport del govern francès, que va intervenir militarment en el conflicte per salvar el govern txadià els anys 1978, 1983 i 1986.


Den tsjadisk-libyske konflikten var en periode med sporadisk krigføring fra 1978 til 1987 mellom Tsjad under president Hissène Habré, støttet av Frankrike og Zaïre, og Muʿammar al-Qaḏḏāfīs Libya med tsjadiske allierte. Libya hadde vært involvert i Tsjads indre affærer allerede før 1978, også så tidlig som før al-Qaḏḏāfīs revolusjon mot Kongedømmet Libya i 1969, og begynte da den tsjadiske borgerkrigen fra 1979 til 1982 spredte seg til det nordlige Tsjad. Konflikten besto av fire separate libyske intervensjoner i Tsjad, i 1978, 1979, 1980-1 og i 1983–7. Ved alle disse anledningene ble al-Qaḏḏāfī støttet av flere tsjadiske fraksjoner i landets borgerkrig, mens Tsjad ble særlig støttet av den franske regjeringa (gjennom "Françafrique"-politikken), som intervenerte i 1978, 1983 og 1986 for å redde den tsjadiske regjeringa.


Le conflit tchado-libyen est un conflit entre le Tchad et la Libye pour le contrôle de la bande d'Aozou entre 1978 et 1987, avec un soutien important de la France au premier (opération Manta puis opération Épervier). Prolongement de la première guerre civile tchadienne qui oppose tout d'abord le pouvoir central tchadien et les différents mouvements de rébellion, puis le pouvoir central et ses alliés rebelles aux rebelles soutenus par la Libye, elle voit la victoire finale d'Hissène Habré, rebelle tchadien porté au pouvoir durant le conflit, qui expulse les forces libyennes de Mouammar Kadhafi du territoire tchadien.


The Chadian–Libyan conflict was a series of military campaigns in Chad between 1978 and 1987, fought between Libyan and allied Chadian forces against Chadian groups supported by France, with the occasional involvement of other foreign countries and factions. Libya had been involved in Chad's internal affairs prior to 1978 and before Muammar Gaddafi's rise to power in Libya in 1969, beginning with the extension of the Chadian Civil War to northern Chad in 1968. The conflict was marked by a series of four separate Libyan interventions in Chad, taking place in 1978, 1979, 1980–1981 and 1983–1987. In all of these occasions Gaddafi had the support of a number of factions participating in the civil war, while Libya's opponents found the support of the French government, which intervened militarily to support the Chadian government in 1978, 1983 and 1986.


El Conflicto entre Chad y Libia fue un estado de guerra con eventos esporádicos de violencia en el Chad entre 1978 y 1987, entre las fuerzas de dicho país africano y las de Libia. Los libios llevaban involucrados en los asuntos internos chadianos desde antes de 1978 e incluso desde antes de la llegada al poder de Muammar el Gadafi en 1969, comenzando con la extensión de la Guerra Civil del Chad al norte del país, en 1968. El conflicto estuvo marcado por una serie separada de cuatro intervenciones libias en Chad, que ocurrieron en 1978, 1979, 1980-1981 y 1983-1987. En todas esas ocasiones Gadafi contó con el apoyo de varias facciones que participaban en la guerra civil, mientras que los adversarios de Libia encontraron apoyo en Francia, cuyo gobierno intervino militarmente para salvaguardar los intereses del Gobierno chadiano en 1978, 1983 y 1986.


الصراع التشادي الليبي

الصراع التشادي الليبي احتلال التشاد من ليبيا وقد سميت هذه الحرب بي {حرب التويوتا} ،و قد تمكنت (ليبيا) من دخول التشاد في 6 ساعات و النمط العسكري للحرب (1979_1987) و الذي يعتبر ثاني اسرع احتلال بعد احتلال الكويت من العراق ، و إحتلت ليبيا تشاد لمدة 9 سنوات، وقد قام الليبين لي في تشاد بي أغتصاب أكثر 7500 فتاة تشادية و جعلو الشباب التشادين خدامين لهم


Konflik Chad-Libya adalah sebuah konflik militer sporadis di Chad yang berlangsung dari tahun 1978 hingga 1987. Konflik ini adalah konflik yang terjadi antara Libya dan Chad, tetapi Libya sudah melakukan campur tangan dalam urusan dalam negeri Chad sebelum tahun 1978 (bahkan sebelum Muammar al-Gaddafi berkuasa pada tahun 1969, yaitu dari masa ketika Perang Saudara Chad merebak ke kawasan Chad utara pada tahun 1968). Selama konflik ini, Libya melakukan campur tangan sebanyak empat kali di Chad pada tahun 1978, 1979, 1980–1981 dan 1983–1987. Gaddafi telah mendukung beberapa faksi yang berpartisipasi dalam perang saudara, sementara musuh-musuh Libya menerima bantuan dari pemerintahan Prancis. Prancis bahkan melakukan campur tangan militer untuk menyelamatkan pemerintahan Chad pada tahun 1978, 1983 dan 1986.


Операција Маестрал

Операција Маестрал је назив заједничке војне операције хрватских и бошњачких снага у којој су исте убиле 655 и прогнале око 125.000 српских становника Републике Српске. Ова војна операција ја била наставак операције Олуја и претходница операцији Јужни потез. Трајала је од 8. септембра до 17. септембра 1995. године. Операција Маестрал је била прва већа војна операција удружених снага ХВ-а, ХВО-а и Армије Р. БиХ, у којој су окупирани већи простори Републике Српске укључујући градове Дрвар, Шипово, Јајце, Босански Петровац, Босанска Крупа и Кључ. Операција Маестрал се састојала од две повезане офанзиве.


Operation Mistral var en offensiv som genomfördes av Hrvatsko vijeće obrane (HVO) och den reguljära kroatiska armén i västra Bosnien och Hercegovina i september 1995.


Die Operation Maestral war eine gemeinsame militärische Großoffensive der Kroatischen und Bosnischen Armee im Bosnienkrieg. Die Operation schloss sich an die Operation Oluja an und dauerte vom 8. bis 17. September 1995.


L'opération Maestral est la première opération d'envergure commune de l'armée croate (HV), du conseil de défense croate (HVO) et de l'armée de Bosnie-Herzégovine (ABiH).


Operation Mistral 2, officially codenamed Operation Maestral 2, was a Croatian Army (HV) and Croatian Defence Council (HVO) offensive in western Bosnia and Herzegovina on 8–15 September 1995 as part of the Bosnian War. Its objective was to create a security buffer between Croatia and positions held by the Bosnian Serb Army of Republika Srpska (VRS) and to put the largest Bosnian Serb-held city, Banja Luka, in jeopardy by capturing the towns of Jajce, Šipovo and Drvar. The combined HV and HVO forces were under the overall command of HV Major General Ante Gotovina.


Атлетика на Летњим олимпијским играма 1904 — маратон за мушкарце

Маратонска трка за мушкарце је представљала врхунац атлетских такмичења на Олимпијским играма 1904. у Сент Луису. Одржана је 30. августа 1904. године на стази дугој 40 километара. Трчало се улицам града, а старт и циљ су били на стадиону универзитета Вашингтон Франсис Филд који се користи за атлетику, фудбал и амерички фудбал.


Olympische Sommerspiele 1904/Leichtathletik – Marathon (Männer)

Der Marathonlauf der Männer bei den Olympischen Spielen 1904 in St. Louis wurde am 30. August 1904 in St. Louis ausgetragen. Es nahmen 38 Athleten teil, von denen 14 das Rennen beendeten.


Лёгкая атлетика на летних Олимпийских играх 1904 — марафон

Соревнования по марафону среди мужчин на летних Олимпийских играх 1904 прошли 30 августа в городе Сент-Луис, США. Длина маршрута составила 24.85 мили (39.99 км). Участие приняли 32 спортсмена из четырёх стран, но только 14 из них смогли завершить забег.


Atletisme als Jocs Olímpics d'estiu de 1904 - marató homes

La marató masculina va ser una de les proves disputades durant els Jocs Olímpics de Saint Louis de 1904. La prova es va disputar el 30 d'agost de 1904, sobre una distància de 40 kilòmetres, i en ella hi van prendre part trenta-dos atletes, de quatre nacions diferents.


Atletika na Letných olympijských hrách 1904 - Mužský maratón

Mužský maratón na Letných olympijských hrách 1904 v St. Louis sa konal 30. augusta. Súťažilo tridsaťdva atlétov štyroch krajín, ale len štrnástim sa podarilo dokončiť preteky, ktoré sa stali pre zlú organizáciu a náhodné okolnosti mimoriadne bizarnými.


Lekkoatletyka na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 1904 – maraton

Bieg maratoński podczas igrzysk olimpijskich w 1904 w Saint Louis rozegrano 30 sierpnia 1904. Długość trasy wynosiła 40 km. Start i meta były na stadionie Francis Field należącym do Washington University. Zawodnicy przebiegli blisko 5 okrążeń bieżni, a potem wyruszyli na szosę. Start był o godz. 15.03. Temperatura wynosiła 28°C w cieniu, lecz bieg był rozgrywany w słońcu. Trasa wiodła zakurzonymi wiejskimi drogami. Dodatkowo kurz wzniecały samochody, gdyż zawody odbyły się przy niezamkniętym ruchu drogowym. Startowało 32 lekkoatletów z 5 państw.


Athletics at the 1904 Summer Olympics – Men's marathon

The men's marathon at the 1904 Summer Olympics in St. Louis, United States, took place on August 30 of that year, over a distance of 24.85 miles (40 km).


3. Европско екипно првенство у атлетици 2011. је атлетско такмичење које се од 2009. одржава сваке године у организацији Европске атлетске асоцијације (ЕАА). У такмичењу је учествовало 50 европских атлетских савеза, чланова ЕАА.


Europeiska lagmästerskapen i friidrott 2011 var det tredje mästerskapet i europeiska lagmästerskapen i friidrott och avgjordes den 18–19 juni 2011.


Die 3. Leichtathletik-Team-Europameisterschaft (englisch/Sponsorenname: "3rd SPAR European Team Championships"), kurz auch Team-EM, fand am 18. und 19. Juni 2011 statt.<br>


Командный чемпионат Европы по лёгкой атлетике 2011 года прошёл 18—19 июня на Олимпийском стадионе в Стокгольме, столице Швеции. Сильнейшие сборные континента участвовали в соревнованиях Суперлиги — главного дивизиона турнира. На протяжении 2 дней участники боролись за командные очки в 40 легкоатлетических дисциплинах.


Campionati europei a squadre di atletica leggera 2011

I III Campionati europei a squadre di atletica leggera si sono tenuti a Stoccolma, in Svezia, dal 20 al 21 giugno 2011.


Lag-EM i friidrett 2011 (europamesterskapet i friidrett for lag) ble arrangert i Stockholm, Izmir, Novi Sad og Reykjavík i 2011.


2011 Avrupa Takımlar Şampiyonası, Avrupa Atletizm Birliği tarafından düzenlenen Takımlar Şampiyonası'nın üçüncüsü. 18-19 Haziran 2011'de dört lig seviyesinde yapılan yarışlarda elde edilen sonuçlara göre, ülkeler bir üst lige çıktı veya alt lige düştü. Süper Lig mücadelesi Stockholm'de, 1. Lig yarışları İzmir'de, 2. Lig organizasyonu Novi Sad'da, 3. Lig yarışları ise Reykjavík'te yapıldı.


Championnats d'Europe d'athlétisme par équipes 2011

Les 3 Championnats d'Europe d'athlétisme par équipes (en anglais "3rd SPAR European Team Championships") se déroulent les 18 et à Stockholm (Suède) pour les épreuves de Super Ligue, à Izmir (Turquie) pour la , à Novi Sad (Serbie) pour la , et à Reykjavik (Islande)


Drużynowe Mistrzostwa Europy w Lekkoatletyce 2011

3. Drużynowe Mistrzostwa Europy w Lekkoatletyce – zawody lekkoatletyczne, które odbyły się w czterech europejskich miastach 18 i 19 czerwca 2011 roku. Reprezentacje rywalizują w superlidze, I lidze, II lidze oraz III lidze. Organizatorem superligi drużynowych mistrzostw Europy był Sztokholm, zawody I ligi odbyły się w Izmirze, II ligi w Nowym Sadzie, a III ligi w Reykjavíku.


The third European Team Championships| took place on 18 and 19 June 2011. The Competition was divided between four divisions, with results determining promotion and relegation between them. The Super League event was held in Stockholm, at the Stockholm Olympic Stadium. The Super League was won by the Russian team ahead of Germany and Ukraine.


Светско првенство у биатлону 1958.

Светско првенство у биатлону 1958. било је прво светско првенство у биатлону у мушкој конкуренцији. Одржано одржано је у граду Залфелдену у покрајини Салцбург у Аустрији, 2. марта 1958. године, на којем је званично одржана само појединачна трка на 20 км у којиј су додељене медаље и незванична екипна трка.


De första världsmästerskapen i skidskytte genomfördes 1958 i Saalfelden am Steinernen Meer i Österrike.


Die 1. Biathlon-Weltmeisterschaft wurde am 1. und 2. Februar 1958 in Saalfelden in Österreich ausgetragen.


Чемпионат мира по биатлону 1958

Чемпионат мира по биатлону 1958 — 1-й чемпионат мира по биатлону, прошёл в австрийском Зальфельдене с 1 по 2 марта 1958 года.


Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1958 järjestettiin Saalfeldenissä, Itävallassa. Ne olivat järjestyksessään ensimmäiset ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut. Ohjelmassa olivat miesten 20 kilometrin kilpailu sekä joukkuekilpailu.


I Campionati mondiali di biathlon 1958, prima edizione della manifestazione, si svolsero a Saalfelden, in Austria, e contemplarono esclusivamente gare maschili. Fu assegnato solo il titolo mondiale della 20 km; la staffetta venne disputata a titolo non ufficiale e pertanto non assegnò medaglie.


Чемпіонат світу з біатлону 1958

1-й чемпіонат світу з біатлону відбувся у 1958 році в Заальфейдені, Австрія. Єдиними змаганнями були 20-кілометрові індивідуальна та командна гонка.


VM i skiskyting 1958, det første verdensmesterskapet i skiskyting, ble arrangert i 1958 i Saalfelden i Østerrike. 28 utøvere fra seks nasjoner stilte til start på 20 km.


Les Championnats du monde de biathlon 1958 se tiennent à Saalfelden (Autriche). Il s'agit des premiers championnats du monde de biathlon. L'Autriche accueillera de nouveau les Championnats du monde cinq ans plus tard à Seefeld.


1. Mistrzostwa Świata w Biathlonie 1958 odbyły się w austriackiej miejscowości Saalfelden am Steinernen Meer. Zawodnicy startowali w dwóch konkurencjach: biegu indywidualnym mężczyzn na 20 km i sztafecie mężczyzn 4x7,5 km.


The 1st Biathlon World Championships were held in 1958 in Saalfelden, Austria. The men's 20 km individual and team were the only competitions.


El I Campeonato Mundial de Biatlón se celebró en la localidad alpina de Saalfelden (Austria) el 25 de febrero de 1958 bajo la organización de la Unión Internacional de Biatlón (IBU) y la Federación Austríaca de Biatlón.


1. mistrovství světa v biatlonu se konalo 1. a 2. března 1958 v rakouském městě Saalfelden.


Verdensmesterskabet i skiskydning 1958 var det første VM i skiskydning og blev arrangeret af International Biathlon Union. Mesterskabet blev afviklet i Saalfelden i Østrig den første søndag i marts 1958 og bestod af én offciel konkurrence, 20 km for mænd, samt en uofficiel stafetkonkurrence.


Светско првенство у биатлону 1959.

Друго Светско првенство у биатлону одржано је у Курмајору Италија 21. фебруара 1958. године, на којем је опет званично одржана само појединачна трка на 20 км и незванични резултати у екипној конкуренцији.


De andra världsmästerskapen i skidskytte genomfördes 1959 i vintersportorten Courmayeur i Italien.


Die 2. Biathlon-Weltmeisterschaft wurde 1959 im italienischen Wintersportort Courmayeur ausgetragen. Im Folgejahr gab es wegen der Olympischen Winterspiele in Squaw Valley keine Biathlon-Weltmeisterschaften.


Чемпионат мира по биатлону 1959

Чемпионат мира по биатлону 1959 — 2-й чемпионат мира по биатлону, прошёл в итальянском Курмайёре в 1959 году.


Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1959 järjestettiin Courmayeurissa, Italiassa. Ne olivat järjestyksessään toiset ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut. Ohjelmassa olivat miesten 20 kilometrin kilpailu sekä joukkuekilpailu, jonka tulokset saatiin laskemalla yhteen kunkin maan kolmen parhaan kilpailijan ajat 20 kilometriltä.


Det 2. verdensmesterskapet i skiskyting ble arrangert i Courmayeur i Italia i 1959. Gjennomføringen av lagkampen ble endret, de tre beste løperne fra hver nasjons resultat var tellende. Dette ble beholdt frem til stafett ble offisiell distanse, i Garmisch-Partenkirchen 1966, da med fire løpere på hvert lag.


Les Championnats du monde de biathlon 1959 se tiennent à Courmayeur (Italie).


2. Mistrzostwa świata w Biathlonie 1959 odbyły się w włoskiej miejscowości Courmayeur. Zawodnicy startowali w dwóch konkurencjach: Bieg indywidualny mężczyzn na 20 km i sztafeta mężczyzn 3x7,5 km. Polacy nie startowali.


The 2nd Biathlon World Championships were held in 1959 in Courmayeur, Italy. The men's 20 km individual and team were the only competitions.


El II Campeonato Mundial de Biatlón se celebró en la localidad alpina de Courmayeur (Francia) el 21 de febrero de 1959 bajo la organización de la Unión Internacional de Biatlón (IBU) y la Federación Francesa de Biatlón.


Verdensmesterskabet i skiskydning 1959 var det andet VM i skiskydning og blev arrangeret af International Biathlon Union. Mesterskabet blev afviklet i Courmayeur i Italien og bestod af én offciel konkurrence, 20 km for mænd, samt en uofficiel stafetkonkurrence.


Битка код Петроварадина

Битка код Петроварадина је била прва велика победа аустријске војске у рату између Аустрије и Оcманског царства (1716—1718) код Петроварадина, сада делу Новог Сада, Србија. У настојању да измени одлуке Карловачког мира и поврати Мореју, Османско царство, је предузело поход на Аустрију.


ペーターヴァルダインの戦い

ペーターヴァルダインの戦い（）は、墺土戦争における戦闘の一つで、1716年8月5日に現在のセルビア・ヴォイヴォディナ自治州南バチュカ郡の都市ペトロヴァラディン（ペーターヴァルダイン）でハプスブルク帝国（オーストリア）とオスマン帝国が衝突した。


Die Schlacht von Peterwardein war eine Schlacht, die am 5. August 1716 während des 6. Österreichischen Türkenkrieges zwischen der kaiserlichen Armee und dem osmanischen Heer bei Peterwardein stattfand.


Петроварадинское сражение

Петроварадинское сражение () — сражение, состоявшееся 5 августа 1716 года в ходе австро-турецкой войны 1716—1718 годов у Петроварадинской крепости между австрийской армией под командованием Евгения Савойского и армией Османской империи. Закончилось решительной победой австрийцев.


Bitka pri Petrovaradinu je bila prva velika zmaga habsburška vojske v avstrijsko-turški vojni (1716-1718) pri Petrovaradinu, zdaj delu Novega Sada, Srbija.


La battaglia di Petervaradino (5 agosto 1716) fu combattuta nell'ambito della guerra austro-turca 1716 – 1718 fra le truppe austriache al comando del principe Eugenio di Savoia e quelle ottomane al comando del Gran visir Damad Alì.


A Batalha de Petrovaradin ou Batalha de Pétervárad ou Batalha de Peterwardein foi uma vitória decisiva para as forças austríacas na guerra entre a Áustria e o Império Otomano (1716–1718), em Petrovaradin, atualmente fazendo parte de Novi Sad, Voivodina, na Sérvia.


Petrovaradin Muharebesi (Almanca: "Varad", Sırpça: "Petrovaradin", Macarca: "Petervarad"), 5 Ağustos 1716 tarihinde bugünkü Sırbistan’ın Novi Sad bölgesinde Osmanlı ordusunun Avusturya ordusu karşısında yaptığı bir meydan muharebesidir. Savaşı Avusturya ordusu kazanmıştır.


La bataille de Peterwardein (ou Petrovaradin) eut lieu le près de la ville de Petrovaradin, qui fait maintenant partie de l'agglomération de Novi Sad. Ce fut une bataille décisive de la Troisième guerre austro-turque qui vit la victoire des Habsbourg sur l'empire ottoman.


Bitka pri Petrovaradíne 5. augusta 1716 bola prvá veľká bitka medzi Habsburgovcami a Osmanskou ríšou v 18. storočí. Princ Eugen Savojský v bitke prekvapil a rozprášil podstatne silnejšiu armádu veľkovezíra Damada Aliho, čím odrazil ofenzívu tureckých vojsk proti významnej pevnosti Petrovaradín a zároveň si uvoľnil ruky pre dobytie Temešváru, ako aj pre likvidáciu tureckých jednotiek z Temšského Banátu.


Bitwa pod Petrovaradinem – starcie zbrojne, które miało miejsce 5 sierpnia 1716 w czasie wojny austriacko-tureckiej (1716–1718) pod Petrovaradinem. W bitwie tej wojska austriackie pod wodzą księcia Eugeniusza Sabaudzkiego pobiły przeważające liczebnie wojska Imperium Osmańskiego, dowodzone przez wielkiego wezyra Silahdara Damada Alego Paszę.


The Battle of Petrovaradin (Turkish: Petrovaradin Muharebesi) also known as the Battle of Peterwardein, took place on 5 August 1716 during the Austro-Turkish War when the Ottoman army besieged the Habsburgs-controlled fortress of Petrovaradin on the Military Frontier of the Habsburg Monarchy (today Novi Sad, Vojvodina, Serbia). The Ottomans attempted to capture Petrovaradin, the so-called Gibraltar on the Danube, but experienced a great defeat by an army half the size of their own, similar to the defeat they had experienced in 1697 at Zenta. Ottoman Grand Vizier Damad Ali Pasha was fatally wounded while the Ottoman army lost 20,000 men and 250 guns to the Christian army led by Field Marshal Prince Eugene of Savoy.


La batalla de Petrovaradin se libró el 5 de agosto de 1716 entre el ejército imperial austriaco y tropas otomanas en el marco de la tercera Guerra austro-turca (1716-1718).


Bitva u Petrovaradína (5. srpen 1716) představovala první velkou bitvu mezi Habsburky a Osmanskou říší v 18. století. Princ Evžen Savojský v ní překvapil a rozprášil podstatně silnější armádu velkovezíra Damada Aliho, čímž odrazil ofenzívu tureckých vojsk proti významné pevnosti Petrovaradín a zároveň si uvolnil ruce k dobytí Temešváru a vyhnání tureckých jednotek z Temšského Banátu.


معركة بتروفارادين

معركة بتروفارادين هي معركة وقعت في 5 أغسطس 1716 وهي جزء من الحرب العثمانية النمساوية في الفترة من 1716 إلى 1718 وانتهت المعركة بنصر حاسم للنمسا وكانت المعركة في بتروفارادين (اليوم تقع في نوفي ساد ، فويفودينا ، صربيا) على حدود ارشيدقية النمسا (مملكة الهابسبورغ) .


Англо-египатски рат

Англо-египатски рат вођен је 1882. године између египатских и суданских снага под Ахмедом Урабијем са једне и британске војске са друге стране. Завршен је поразом Египта.


Anglo-egyptiska kriget 1882 utkämpades mellan egyptiska och sudanesiska styrkor ledda av Ahmed Orabi, och Storbritannien. Storbritannien vann, och Ahmed Orabis styrkor tvingades fly. Kriget följdes av flera års brittisk militär närvaro i Egypten. Storbritannien anföll bland annat Alexandria under kriget.


Der Anglo-Ägyptische Krieg war der Feldzug zur Besetzung Ägyptens durch Großbritannien im Zuge der Niederschlagung des Urabi-Aufstandes 1882. Der Krieg leitete die britische Herrschaft in Ägypten ein und begünstigte die Ausbreitung des Mahdismus des Muhammad Ahmad im ägyptisch besetzten Sudan und den daraus beginnenden Mahdiaufstand.


המלחמה האנגלו-מצרית

המלחמה האנגלו-מצרית התרחשה בשנת 1882 בין כוחות מצרים וסודנים בפיקודו של הקולונל אחמד עוראבי , לבין האימפריה הבריטית.


Războiul anglo-egiptean a avut loc în anul 1882 între forțele egiptene și sudaneze conduse de Ahmed ‘Urabi, pe de-o parte și Imperiul Britanic, susținut de Statele Unite, pe de altă parte. A pus capăt unei revolte naționaliste împotriva guvernatorului Tewfik Pașa și a extins mult influența britanică asupra țării, în detrimentul Franței.


Англо-египетская война

Англо-египетская война () — война Великобритании против Египта в 1882 году. Британская империя пыталась расширить свои колониальные владения в Африке и тем самым спровоцировала восстание египетских патриотов-офицеров во главе с полковником Араби-пашой.


Англо-египетска война

Англо-египетската война (), известна също като Британско завладяване на Египет, протича през 1882 г. между египетски и судански сили под командването на Ахмед Араби и Великобритания. Тя слага край на националноосвободителното въстание срещу хедива Тауфик паша. В резултат се установява силно британско влияние върху Египет за сметка на египтяните, французите и Османската империя, които запазват само номинална власт.


La conquista britannica d'Egitto (1882), nota anche come Guerra anglo-egiziana ( "al-iḥtilāl al-Brīṭānī li-Miṣr"), avvenne nel 1882 tra le forze egiziane e sudanesi guidate da Aḥmad ʿOrābī e il Regno Unito. Terminò in una rivolta nazionalista contro il Chedivè Tawfīq Pascià. Fu la base per lo stabilirsi di un perdurante controllo britannico sull'Egitto a spese degli egiziani, dei francesi e dell'Impero ottomano che mantenne un'autorità solo nominale.


Англо-єгипетська війна

Англо-єгипетська війна () — збройний конфлікт Великої Британії проти Єгипту, що відбувся 1882 року. Велика Британія намагалась розширити свої колоніальні володіння в Африці й, тим самим, спровокувала повстання єгипетських патріотів-офіцерів на чолі з полковником Орабі-пашею.


英埃战争（Anglo-Egyptian War），指英国和埃及在1882年进行的一场战争。


A Guerra Anglo-egípcia ( "al-āḥalāl al-Brīṭānnī al-Miṣr") ocorreu em 1882 entre as forças de Ahmed Urabi e do Reino Unido da Grã-Bretanha e Irlanda. Acabou com uma revolta nacionalista contra o Quediva Teufique Paxá e com a ampliada influência britânica sobre o país, às custas dos Franceses.


La guerra angloegípcia (, literalment ‘l'ocupació britànica d'Egipte’) va ser un conflicte que va enfrontar, el 1882, les forces egípcies i sudaneses comandades per Ahmed al-Arabí, contra el Regne Unit. El conflicte va acabar quan es va produir un alçament nacionalista contra el "khediv" Tewfik Paixà, i va provocar una important expansió de la influència britànica sobre el país, a expenses de la Tercera República Francesa.


La Guerre anglo-égyptienne ( "al-āḥalāl al-Brīṭānnī al-Miṣr") est un conflit militaire qui a lieu en 1882 entre les forces égyptiennes d'Urabi Pacha et le Royaume-Uni. Elle fait suite au soulèvement nationaliste d'Urabi Pacha contre le khédive Tawfiq Pacha et débouche sur la main-mise britannique en Egypte.


Wojna brytyjsko-egipska (znana również jako brytyjska interwencja w Egipcie) − krótkotrwała wojna 1882 roku pomiędzy regularną armią i flotą brytyjską a nacjonalistycznymi powstańcami egipskimi dowodzonymi przez Ahmeda Orabiego, zwanego również Arabi Paszą. Bezpośrednią przyczyną interwencji były rozruchy w Aleksandrii, po których mocarstwa wprowadziły swe okręty do aleksandryjskiego portu, dla ochrony własnych obywateli. 11 lipca 1882 roku Brytyjczycy zbombardowali twierdzę i miasto, które zajęli w następnych dniach. 20 sierpnia brytyjski korpus ekspedycyjny rozpoczął działania na lądzie, zakończone zwycięstwem w bitwie pod Tel-el-Kebir 13 września. W wyniku tej wojny Egipt stał się "de facto" protektoratem brytyjskim, pomimo utrzymania formalnej podległości lennej Imperium Osmańskiemu.


The British conquest of Egypt (1882), also known as Anglo-Egyptian War (), occurred in 1882 between Egyptian and Sudanese forces under Ahmed ‘Urabi and the United Kingdom. It ended a nationalist uprising against the Khedive Tewfik Pasha. It established firm British influence over Egypt at the expense of the Egyptians, the French, and the Ottoman Empire, whose already weak authority became nominal.


الحرب الإنجليزية المصرية (1882)

الحرب الإنجليزية المصرية الثانية دارت رحاها عام 1882 بين القوات المصرية بقيادة أحمد عرابي، والقوات البريطانية والأيرلندية.


Млетачко-турски рат (1463—1479)

Млетачко-турски рат вођен је од 1463. до 1479. године. Део је Млетачко-турских ратова, а завршен је победом Турака.


Α΄ Βενετοτουρκικός Πόλεμος

Ο Α΄ Βενετοτουρκικός Πόλεμος ξέσπασε ανάμεσα στην Δημοκρατία της Βενετίας και τους συμμάχους της με την Οθωμανική Αυτοκρατορία (1463 - 1479). Μετά την Άλωση της Κωνσταντινούπολης (1453) και των υπόλοιπων τμημάτων που ανήκαν στην Βυζαντινή Αυτοκρατορία από τους Οθωμανούς οι Βενετοί έχασαν σημαντικές κτήσεις όπως η Κρήτη και η Αλβανία. Η σημαντικότερη απώλεια ήταν η Εύβοια και η πρωτεύουσα Χαλκίδα (1470) που στάθηκε για πολλούς αιώνες το επίκεντρο της Βενετσιάνικης κυριαρχίας στον Ελληνικό χώρο. Ο πόλεμος έφερε ταχύτατη εξέλιξη του Οθωμανικού ναυτικού που μετά το τέλος του μπορούσε να ανταγωνιστεί ισάξια στο Αιγαίο Πέλαγος το Βενετσιάνικο ναυτικό και τους Ιωαννίτες Ιππότες. Τα τελευταία χρόνια η Βενετία μπόρεσε να ανακτήσει μερικές απώλειες όπως το Σταυροφορικό Βασίλειο της Κύπρου περιορίζοντας την ήττα της.


Турецко-венецианская война (1463—1479)

Турецко-венецианская война 1463—1479 годов — первая в серии многочисленных турецко-венецианских войн XV—XVIII веков. Итогом войны стала утрата Венецией своих владений в Греции и Албании. В результате войны было покончено с господством Венецианской республики и госпитальеров в Эгейском море, перешедшим под контроль турок.


Toinen Venetsian–Turkin sota käytiin Venetsian tasavallan ja sen liittolaisten sekä Osmanien valtakunnan välillä 1463–1479. Sota käytiin kymmenen vuotta sen jälkeen, kun osmanit olivat vallanneet Konstantinopolin ja loput Bysantin valtakunnasta ja se merkitsi Venetsialle useita aluemenetyksiä Albaniassa ja Kreikassa. Tärkeimpiä näistä oli Euboian saari, joka oli kuulunut Venetsian alueisiin vuosisatojen ajan. Sodan aikana osmanit kasvattivat ja kehittivät laivastoaan, josta tuli kilpailukykyinen haastaja Aigeianmerellä sekä venetsialaisille että Johanniittain ritarikunnalle. Sodan lopulla Venetsia onnistui kuitenkin paikkaamaan tappioitaan hankkimalla valta-aseman Kyproksen kuningaskunnassa.


Венецианско-турска война (1463 – 1479)

Венецианско-турската война се води между Република Венеция (с нейните съюзници) и Османската империя от 1463 до 1479 г.


La guerra turco-veneziana del 1463-1479 o prima guerra turco-veneziana è un conflitto combattuto tra l'Impero Ottomano e la Repubblica di Venezia per il predominio nel Mediterraneo orientale e conclusosi con la conquista turca dell'Eubea, di parte della Morea e dell'Albania veneta, compensate dall'acquisto veneziano del Regno di Cipro.


Osmanlı'nın Balkanlar'da kazanmış oldukları topraklar Osmanlıları Venedik Cumhuriyeti ile komşu haline getirdi. Osmanlıların Ege Adaları'nı ele geçirmeleri Venediklilerin ticari çıkarlarıyla çatışmaya başladı ve savaş patlak verdi. Bu savaşlar 16 yıl sürdü (1463-1479). Bu savaşlar boyunca Osmanlılar Eğriboz başta olmak üzere birçok adaları ellerine geçirdiler. Savaşın sonunda Osmanlılarla Venedikliler arasında barış yapıldı.


La guerre vénéto-ottomane de 1463 à 1479, aussi appelée première guerre vénéto-ottomane ou turco-vénitienne, est un conflit armé qui oppose la république de Venise et ses alliés à l'Empire ottoman de 1463 à 1479. Cette guerre a lieu peu de temps après la chute de Constantinople, et entraîne la perte de plusieurs possessions vénitiennes en Albanie et en Grèce, notamment l'île de Négrepont (ou Eubée), qui avait été un protectorat vénitien pendant des siècles. La guerre voit également l'expansion rapide de la marine ottomane, qui se montre capable de défier les Vénitiens et les Chevaliers Hospitaliers pour la suprématie dans la mer Égée. Dans les dernières années de la guerre, cependant, la République réussit à acquérir "de facto" le Royaume croisé de Chypre.


The First Ottoman–Venetian War was fought between the Republic of Venice and her allies and the Ottoman Empire from 1463 to 1479. Fought shortly after the capture of Constantinople and the remnants of the Byzantine Empire by the Ottomans, it resulted in the loss of several Venetian holdings in Albania and Greece, most importantly the island of Negroponte (Euboea), which had been a Venetian protectorate for centuries. The war also saw the rapid expansion of the Ottoman navy, which became able to challenge the Venetians and the Knights Hospitaller for supremacy in the Aegean Sea. In the closing years of the war, however, the Republic managed to recoup its losses by the "de facto" acquisition of the Crusader Kingdom of Cyprus.


La Primera Guerra turco-veneciana o Primera Guerra otomano-veneciana fue un conflicto entre la República de Venecia y sus aliados con el Imperio otomano que duró de 1463 a 1479. Peleada poco después de la conquista de Constantinopla y los remanentes del Imperio bizantino por parte de los otomanos, resultó en una pérdida de varias posesiones venecianas en Albania y Grecia, siendo la más importante de ellas la isla de Negroponte (Eubea), que había sido un protectorado veneciano por siglos. El conflicto también mostró la rápida expansión de la Armada otomana, que se volvió capaz de desafiar a los venecianos y a los Caballeros Hospitalarios por la supremacía en el mar Egeo. No obstante, en los últimos años de la guerra, la República logró recuperarse de sus pérdidas por la adquisición "de facto" del Reino de Chipre cruzado.


الحرب العثمانية–البندقية (1463–1479)

الحرب العثمانية–البندقية الأولى هي حرب نشبت بين الدولة العثمانية من جهة وجمهورية البندقية وحلفائها من جهة أخرى، وكانت هذه الحرب أطول أمداً وأشد عنفاً حيث استغرقت حوالي 17 عاماً من عام 1463 إلى غاية 1479. وقد بدأت بعد فترة وجيزة من فتح القسطنطينية واستيلاء العثمانيين على بقايا الإمبراطورية البيزنطية. وانتهت بهزيمة البنادقة وتنازلهم عن عدة أراضي في ألبانيا واليونان، أهمها جزيرة وابية.


Млетачко-турски рат (1499—1503)

Млетачко-турски рат вођен је од 1499. до 1503. године. Део је Млетачко-турских ратова.


Турецко-венецианская война (1499—1503)

Турецко-венецианская война 1499—1503 годов — одна из многочисленных средневековых турецко-венецианских войн.


La guerra turco-veneziana del 1499-1503 o seconda guerra turco-veneziana è un conflitto combattuto tra l'Impero Ottomano e la Repubblica di Venezia per il predominio nel Mediterraneo orientale.


جنگ عثمانی و ونیز (۱۴۹۹ تا ۱۵۰۳)

دومین جنگ عثمانی و ونیز مناقشه‌ای بود میان امپراتوری عثمانی و جمهوری ونیز در رقابت بر سر کنترل نمودن خشکی‌های میان دریای اژه از یک سو و دریای یونان و دریای آدریاتیک از سوی دیگر که از سال ۱۴۹۹ میلادی تا ۱۵۰۳ میلادی به طول انجامید.


La Guerra Turcoveneciana de 1499-1503, també coneguda com a Segona guerra turco-veneciana, fa referència al conjunt de batalles navals entre l'Imperi Otomà i la República de Venècia pel control de les terres que van ser controvertides entre les dues parts en el Mar Egeu, la Mar Jònica i el Mar Adriàtic.


1499-1503 Osmanlı-Venedik Savaşı, Fatih Sultan Mehmet döneminden beri yapılan ilk Osmanlı-Venedik Savaşı'dır. Savaş, Osmanlıların deniz üstünlüğünün önemli derece arttığını göstermiştir. Sonunda 1502 yılında imzalanan '"1502 İstanbul Ateşkes Muahedesi" ve "1503 İstanbul Anlaşmasi" ile barış sağlandı.


La guerre vénéto-ottomane de 1499 à 1503 est une guerre qui a opposé la république de Venise et ses alliés à l'Empire ottoman de 1499 à 1503.


The Second Ottoman–Venetian War was fought between the Islamic Ottoman Empire and the Republic of Venice for control of the lands that were contested between the two parties in the Aegean Sea, Ionian Sea, and the Adriatic Sea. The war lasted from 1499 to 1503.


La Guerra turco-veneciana de 1499-1503 se refiere a la serie de batallas navales entre el Imperio otomano y la República de Venecia por el control de las tierras en disputa en los mares Adriático, Egeo y Jónico.


Млетачко-турски рат (1537—1540)

Трећи млетачко-турски рат вођен је у периоду од 1537. до 1540. године између Османског царства са једне и Млетачке републике са друге стране. Део је Млетачко-турских ратова, а завршен је победом Османлија.


Турецко-венецианская война (1537—1540)

Турецко-венецианская война 1537—1540 годов — одна из многочисленных турецко-венецианских войн. Сулейман Великолепный, заключив союз с королём Франции Франциском I против Священной Римской империи, пытался привлечь на свою сторону Венецианскую республику, и когда мирное предложение не было принято попытался решить вопрос силой. Противодействие туркам попытался оказать созданная летом 1538 года папой Павлом III «Священная лига», однако победа в войне досталась туркам. В соответствии с условиями мирного договора Венеция выплатила Османской империи контрибуцию в размере 30 тысяч дукатов. В будущем венецианским кораблям не разрешалось заходить в турецкие порты или покидать их без разрешения.


La guerra turco-veneziana del 1537-1540 o terza guerra turco-veneziana fu la seconda di tre guerre turco-veneziane che si svolsero nel XVI secolo tra la Repubblica di Venezia e l'Impero Ottomano


1537-1540 Osmanlı-Venedik Savaşı veya "Üçüncü Osmanlı-Venedik Savaşı", I. Süleyman döneminde yapılan ilk Osmanlı-Venedik Savaşı'dır. Savaş, Osmanlıların deniz üstünlüğünün kabul ettirmesi ve Akdeniz'in başat deniz gücü haline geldiğini göstermesi açısından dikkate değerdir. Bu savaş dönemi içinde 28 Eylül 1538 tarihli Preveze Deniz Muharebesi ile Türk Denizcilik tarihinin en önemli zaferlerinden biri kazanılmıştır. Osmanlı Devleti'ne karşı oluşturulan Kutsal İttifak da dağılmıştır.


La guerre vénéto-ottomane de 1537 – 1540 est un conflit opposant l'Empire ottoman de Soliman le Magnifique, en pleine expansion, appuyé au départ par la France, et la république de Venise, appuyée à partir de 1538 par une alliance créée par le pape Paul III, la « Sainte Ligue », dont le principal membre est Charles Quint.


The Third Ottoman Venetian War (1537–1540) was one of the Ottoman–Venetian wars which took place during the 16th century. The war arose out of the Franco-Ottoman alliance between Francis I of France and Süleyman I of the Ottoman Empire against the Holy Roman Emperor Charles V. The initial plan between the two had been to jointly invade Italy, Francis through Lombardy in the North and Süleyman through Apulia to the South. However, the proposed invasion failed to take place.


La Tercera Guerra otomano-veneciana fue una de las numerosas guerras otomano-venecianas de la época. El emperador otomano Solimán el Magnífico se había enojado por un tratado firmado entre la República de Venecia y el Imperio de los Habsburgo de Carlos V. Uno de los principales acontecimientos de la guerra fue el asedio de Corfú (1537), y la batalla decisiva de Préveza el 28 de septiembre de 1538.


الحرب العثمانية - البندقية (1537 - 1540)

الحرب العثمانية البندقية (1537-1540) أو الحرب العثمانية البندقية الثالثة، هي الحرب الثالثة من أصل سبعة حروب عثمانية - بندقية وقعت على مدى أربعة قرون، وهي الحرب الثانية خلال القرن 16، كما أنها الحرب العثمانية البندقية الأولى في فترة السلطان سليمان القانوني. نشأت الحرب من التحالف الفرنسي العثماني بين فرانسوا الأول ملك فرنسا والسلطان سليمان القانوني سلطان الإمبراطورية العثمانية، ضد شارلكان (كارلوس الخامس) حاكم الإمبراطورية الرومانية المقدسة. كانت الخطة الأولية للتحالف أن يغزوا معاً إيطاليا، بحيث يغزو فرانسوا الأول من خلال لومبارديا من الشمال، بينما يغزو سليمان القانوني من خلال بوليا من الجنوب، ولكن هذا الغزو المقترح لم يتم تنفيذه.


Сарајевска операција

Сарајевска операција је назив за серију борби између Југословенске армије и немачких снага од 28. марта до 10. априла 1945. године. Ова операција била је део операција Југословенске армије за коначно ослобођење Југославије.


Сараевская операция

Сараевская операция () — включает в себя наступательные боевые действия оперативной группы в составе 2-го, 3-го и основных сил 5-го корпуса Югославской армии (ЮА) против германского 21-го горного корпуса, усташско-домобранских частей и военных формирований четников в период с 28 марта до 12 апреля 1945 года с целью освобождения городов Сараево и Зеница.


The Sarajevo Operation was an operation by the Yugoslav Partisan Army which led to the liberation of Sarajevo and Central Bosnia in March-April 1945.


La Operación Sarajevo (en serbio-croata, "Sarajevska operacija") es la denominación presente en las fuentes yugoslavas de la batalla librada en marzo-abril de 1945 en el área de Sarajevo, durante las etapas finales de la Segunda Guerra Mundial en el Frente Yugoslavo, entre los partidarios del Ejército. Liberación Popular de Yugoslavia y algunas divisiones alemanas, apoyadas por unidades colaboracionistas croatas y chetniks.


Грађански рат два Јована

Грађански рат два Јована је био један од грађанских ратова у Византијском царству. Водио се од 1341. до 1347. године.


Der Byzantinische Bürgerkrieg von 1341 bis 1347 war ein nach dem Tod des byzantinischen Kaisers Andronikos III. ausgebrochener Krieg um die Vorherrschaft im Byzantinischen Reich.


Βυζαντινός Εμφύλιος Πόλεμος (1341-1347)


Гражданская война в Византии (1341—1347) — одно из крупнейших политических событий в истории Византийской империи, вооружённый конфликт, носивший политический, социальный и религиозный характер. Сторонами конфликта выступали сторонники малолетнего императора Иоанна V Палеолога, поддержавшие их зилоты и варлаамиты и сторонники его регента, позже провозгласившего себя императором Иоанна VI Кантакузена и поддержавшие его паламиты. В конфликт были вовлечены не только силы внутри Византийской империи, но и соседние народы и государства. В течение 1347—1348 гг. все греческие земли охватила чума. Из-за резкого сокращения численности населения, гражданская война приостановилась на несколько лет. Итогом войны стало окончательное ослабление империи, которая отныне не могла серьёзно противостоять туркам, и через 106 лет прекратила своё существование.


Гражданска война във Византия (1341 – 1347)

Гражданската война във Византия е военен конфликт през периода 1341 – 1347 във Византийската империя между привърженици на Йоан Кантакузин и привърженици на регентския съвет на Йоан V Палеолог, начело с Анна Савойска. Наричнана е и "Втора гражданска война на Палеолозите", тъй като "първата" оставя някои нерешени въпроси, а Йоан Кантакузин е родственик на управляващата династия.


La guerra civile bizantina del 1341-1347, talvolta chiamata seconda guerra civile paleologa, fu un conflitto che scoppiò dopo la morte di Andronico III Paleologo in merito alla reggenza di suo figlio ed erede di nove anni, Giovanni V Paleologo. Da una parte era schierato il primo ministro di Andronico III, Giovanni VI Cantacuzeno e dall'altra l'imperatrice-vedova Anna di Savoia, il Patriarca di Costantinopoli Giovanni XIV di Costantinopoli e il megaduca Alessio Apocauco. La guerra polarizzò la società bizantina secondo una divisione di classe, con l'aristocrazia che sosteneva Cantacuzeno e le classi medio-basse la reggenza. In misura minore, il conflitto acquisì sfumature religiose. Bisanzio era stata coinvolta nella controversia esicasta e l'adesione alla dottrina mistica dell'esicasmo fu spesso identificata come il sostegno a Cantacuzeno.


Громадянська війна у Візантії (1341—1347)

Громадянська війна у Візантії (1341–1347) — одна з найбільших політичних подій в історії Візантійської імперії, збройний конфлікт, що мав політичний, соціальний та релігійний характер. Сторонами конфлікту виступали прибічники малолітнього імператора Іоанна V Палеолога, зілоти й варлааміти з одного боку та прибічники його регента, який пізніше проголосив себе імператором, Іоанна VI Кантакузина та паламіти з іншого боку. До конфлікту були втягнуті не тільки сили всередині Візантійської імперії, але й сусідні народи й держави. Підсумком війни стало остаточне послаблення імперії, яка віднині не могла серйозно протистояти туркам, і за 106 років припинила своє існування.


A Guerra Civil Bizantina de 1341–1347, também chamada de Segunda Guerra Civil Paleóloga foi um conflito que irrompeu após a morte de sobre a guarda de seu filho de nove anos - e herdeiro do trono bizantino - . De um lado estava o principal ministro de Andrônico III, e, do outro, a imperatriz-mãe Ana de Saboia, o patriarca de Constantinopla e o mega-duque Aleixo Apocauco. A guerra polarizou a sociedade bizantina em classes sociais, com a aristocracia apoiando Cantacuzeno e as classes média e baixa apoiando o grupo de regentes. De forma menos acentuada, o conflito também teve contornos religiosos, pois o império estava, na época, envolvido na controvérsia hesicasta e a aderência às doutrinas místicas dos hesicastas geralmente equivalia a apoiar Cantacuzeno.


Doğu Roma iç savaşı (1341-1347) Doğu Roma İmparatorluğu’nun Balkan topraklarında, III. Andronikos’un ölümünden sonra ortaya çıkıp 6 yıl süren iç savaş dönemidir. Bazen İkinci Paleologos İç Savaşı olarak da geçer. Bu iç savaş, Doğu Roma cemiyeti içinde aristokrasi ile orta ve alt sınıf arasında gelişmiş, sınıflar arası mücadele yaratmıştır. Aristokrasi tarafında VI. İoannis, orta ve alt sınıf tarafında mevcut hanedan mensupları yer almıştır.


La guerre civile de Byzance (1341-1347) opposa lors du décès de l’empereur Andronic III les partisans du régent désigné, Jean VI Cantacuzène, aux tuteurs du jeune Jean V Paléologue, âgé de neuf ans, c’est-à-dire l’impératrice douairière Anne de Savoie, le patriarche de Constantinople Jean XIV Kalékas et le "mega dux" Alexis Apokaukos. Divisant la société byzantine selon les classes sociales, elle mit aux prises l’aristocratie qui appuyait Jean VI et les classes moyenne et populaire qui appuyaient la régence. Elle se déroula dans le contexte d’une querelle religieuse où les partisans de Cantacuzène étaient généralement partisans de la doctrine mystique de l’"hésychasme".


The Byzantine civil war of 1341–1347, sometimes referred to as the Second Palaiologan Civil War, was a conflict that broke out in the Byzantine Empire after the death of Andronikos III Palaiologos over the guardianship of his nine-year-old son and heir, John V Palaiologos. It pitted on the one hand Andronikos III's chief minister, John VI Kantakouzenos, and on the other a regency headed by the Empress-Dowager Anna of Savoy, the Patriarch of Constantinople John XIV Kalekas, and the "megas doux" Alexios Apokaukos. The war polarized Byzantine society along class lines, with the aristocracy backing Kantakouzenos and the lower and middle classes supporting the regency. To a lesser extent, the conflict acquired religious overtones; Byzantium was embroiled in the Hesychast controversy, and adherence to the mystical doctrine of Hesychasm was often equated with support for Kantakouzenos.


La guerra civil bizantina de 1341-1347, también llamada segunda guerra civil paleóloga fue un conflicto que estalló después de la muerte de Andrónico III Paleólogo por la tutela de su hijo de nueve años —y heredero del trono bizantino— Juan V Paleólogo. De un lado estaba el principal ministro de Andrónico III, Juan VI Cantacuceno y, del otro, la emperatriz viuda Ana de Saboya, el Juan XIV Kalekas y el megaduque Alejo Apocaucos, regentes de Juan V. La guerra polarizó la sociedad bizantina según sus clases sociales: la aristocracia apoyó a Cantacuzeno y las clases media y baja respaldaron a los regentes. De forma menos acentuada, el conflicto también tuvo aspectos religiosos, pues el imperio estaba en aquella época envuelto en la controversia hesicasta y los seguidores de las doctrinas místicas de los hesicastas generalmente favorecían a Cantacuzeno.


الحرب الأهلية البيزنطية 1341-1347

الحرب الأهلية البيزنطية 1341-1347 يشار إليها أحيانا باسم الحرب الأهلية الباليولوجية الثانية، كان صراع اندلع في الإمبراطورية البيزنطية بعد وفاة أندرونيكوس الثالث باليولوج على الوصاية على ابنه البالغ من العمر تسع سنوات ووريثه، يوحنا الخامس باليولوج. وهي تتنافس على رئيس الوزراء الأسبق لأندرونيكوس الثالث باليولوج، يوحنا السادس قانتاقوزن، ومن ناحية أخرى إحدى الوصايات التي ترأستها الإمبراطورة الأرملة آنا سافوي (Anna of Savoy)، بطريرك القسطنطينية (Ecumenical Patriarch of Constantinople) يوحنا الرابع عشر كاليكاس (John XIV of Constantinople)، والميغمس الكبير (Megas doux) ألكسيوس أبوكاوكوس (Alexios Apokaukos


Perang saudara Romawi Timur 1341–1347, kadang-kadang disebut Perang Saudara Palaiologos Kedua, adalah konflik yang meletus setelah kematian Andronikos III Palaiologos perihal siapa yang akan menjadi wali penerusnya yang masih berumur sembilan tahun, Yohanes V Palaiologos. Perang ini berlangsung antara menteri Yohanes VI Kantakouzenos melawan Maharani Anna dari Savoy, Patriark Konstantinopel Yohanes XIV Kalekas, dan "megas doux" Alexios Apokaukos. Perang ini memecah masyarakat Romawi Timur berdasarkan kelas karena para aristokrat mendukung Kantakouzenos sementara kelas menengah dan bawah mendukung sang maharani sebagai wali. Konflik ini juga dikaitkan dengan agama, karena saat itu kontroversi Hesychast sedang mencuat, dan doktrin mistis Hesychasm dikaitkan dengan dukungan kepada Kantakouzenos.


Руско-византијски рат (970—971)

Руско-византијски рат или Свјатославова инвазија на Бугарску представља оружани сукоб вођен крајем 10. века на Балкану између Кијевске Русије, Бугарске и Византијског царства. Кијевски владар Свјатослав, охрабрен од Византинаца, напада Бугарску. Бугарско царство је окупирано и постаје вазална територија Руса. Тада долази до сукоба Византије и Русије. Рат се завршио победом Византинаца и повлачењем Руса из Бугарске која постаје део територије Византијског царства.


スヴャトスラフ1世のブルガリア侵攻

スヴャトスラフ1世のブルガリア侵攻では、967/968年から971年にかけてバルカン半島東部で起こった、スヴャトスラフ1世率いるキエフ・ルーシ、第一次ブルガリア帝国、東ローマ帝国による戦役について述べる。スヴャトスラフ1世は最初東ローマ帝国の要請に応じてブルガリアへ侵攻、これを破って2年の間にブルガリア領の北部・北東部を占領した。その後キエフ・ルーシと東ローマ帝国の間で衝突が起き、最終的に東ローマ帝国が勝利をおさめた。キエフ・ルーシ軍は撤退し、東ローマ帝国がブルガリア領東部を併合した。


Πόλεμος μεταξύ Ρως και Βυζαντινών (968-971)

Ο Ρωσοβυζαντινός Πόλεμος ήταν σύγκρουση η οποία ξεκίνησε το 967 ή το 968 και ολοκληρώθηκε το 971, στην διάρκεια της οποίας ο Σβιάτοσλαβ, ηγεμόνας του Κιέβου, εισέβαλε στην Βουλγαρία, κατόπιν σχετικής προτροπής των Βυζαντινών.


Походы Святослава Игоревича в Болгарию

Походы Святослава Игоревича в Болгарию — походы великого князя киевского Святослава на Болгарское царство и Византию в 967—971 годах.


Нашествие на Светослав I в България

Нашествието на княз Светослав I са две руски военни експедиции в Дунавска България през 968 – 969 г., прераснали в руско-византийска война. Побеждавайки българите, киевският княз Светослав Игоревич установява столицата си в Преславец (край днешна Тулча). В борбата си с византийците опустошава голяма част от Тракия, но през 971 г. търпи поражение и е принуден да се откаже от всичките си завоевания. Подчинена първо от русите, след оттеглянето им Източна България (заедно със столицата Велики Преслав) попада под византийска власт. Политическият център на българската държава се измества в незасегнатите от чуждите нашествия югозападни предели на Българското царство, начело със Самуил и братята му – комитопулите.


Linvasione di Svjatoslav della Bulgaria è stato un conflitto iniziato nel 967/968 e terminato nel 971, scoppiato nei Balcani orientali, e coinvolgenti la Rus' di Kiev, il Primo Impero Bulgaro, e l'Impero bizantino. I Bizantini incoraggiarono il sovrano della Rus' Svjatoslav I di Kiev ad attaccare la Bulgaria, conducendo alla sconfitta delle armate bulgare e l'occupazione della parte settentrionale e nord-est della nazione da parte dei Russi per i successivi due anni. Gli alleati a questo punto cominciarono a scontrarsi tra loro, e il conseguente confronto militare ebbe come esito la vittoria bizantina. I Russi si ritirarono e la Bulgaria orientale fu incorporata nell'Impero bizantino.


Походи Святослава на Болгарію

Болгарські походи — військові походи Великого київського князя Святослава Ігоровича проти Візантії та Болгарського царства протягом 968—971 років, відомі також як Грецько-болгарська кампанія.


Guerra rus'-bizantina de 970–971 foi um conflito que se iniciou antes, em 967–968, travado na parte oriental dos Bálcãs e que envolveu a Rússia de Quieve, a Bulgária e o Império Bizantino. Os bizantinos instigaram o governante rus', Esvetoslau, a atacar a Bulgária, o que levou ao colapso do estado búlgaro e à ocupação da maior parte do território pelos rus'. Logo após a vitória, os próprios russos foram derrotados pelos bizantinos e tiveram que se retirar, deixando a Bulgária livre para ser incorporada ao Império Bizantino.


Svyatoslav'ın Bulgaristan'ı istilası, Doğu Balkanlar'da 967/968'de başlayan ve 971'de biten bir çatışmaya atıfta bulunur ve Kiev Rusları, Bulgaristan ve Bizans İmparatorluğu'nu ilgilendirir. Bizanslılar, Rus hükümdarı Sviatoslav'ı Bulgaristan'a saldırmaya teşvik ederek, Bulgar güçlerinin yenilgisine ve ülkenin kuzey ve kuzeydoğusunun sonraki iki yıl boyunca Ruslar tarafından işgal edilmesine yol açtı. Müttefikler daha sonra birbirlerine döndü ve ardından gelen askeri çatışma Bizans zaferiyle sonuçlandı. Ruslar çekildi ve doğu Bulgaristan Bizans İmparatorluğu'na dahil edildi.


Guerre entre Rus' et Byzantins (968-971)

La guerre russo-byzantine est un conflit qui débuta en 967 ou 968 et se termina en 971, au cours duquel Sviatoslav, souverain de Kiev, envahit la Bulgarie à l’instigation de Byzance.


Sviatoslav's invasion of Bulgaria refers to a conflict beginning in 967/968 and ending in 971, carried out in the eastern Balkans, and involving the Kievan Rus', Bulgaria, and the Byzantine Empire. The Byzantines encouraged the Rus' ruler Sviatoslav to attack Bulgaria, leading to the defeat of the Bulgarian forces and the occupation of the northern and north-eastern part of the country by the Rus' for the following two years. The allies then turned against each other, and the ensuing military confrontation ended with a Byzantine victory. The Rus' withdrew and eastern Bulgaria was incorporated into the Byzantine Empire.


La invasión de Sviatoslav a Bulgaria se refiere a un conflicto que comenzó a partir de 967/968 y terminó en 971, ocurrido en el este de los Balcanes e incluyó a la Rus de Kiev, el Imperio búlgaro, y el Imperio bizantino.


الغزو السفياتوسلافي لبلغاريا

يشير غزو سفياتوسلاف لبلغاريا إلى نشوب الصراع الذي بدأ في عام 967 أو 968 وانتهى في عام 971، ونُفِّذ في شرق البلقان، واشتمل على روس الكييفية وبلغاريا والإمبراطورية البيزنطية. شجع البيزنطيون الأمير الكييفي سفياتوسلاف على مهاجمة بلغاريا، ما أدى إلى هزيمة القوات البلغارية واحتلال الجزء الشمالي والشمال الشرقي من البلاد من قبل روس الكييفية للعامين التاليين. انقلب الحلفاء ضد بعضهم البعض، وانتهت المواجهة العسكرية التي تلت ذلك بانتصار بيزنطي. انسحبت قوات روس وضُمَّت بلغاريا الشرقية إلى الإمبراطورية البيزنطية.


Устанак Асена и Петра

Устанак Асена и Петра против византијске власти вођен је у периоду од 1185. до 1204. године. Резултирао је формирањем Другог бугарског царства.


アセンとペタルの蜂起は、アセンとペタルの兄弟が指揮した反乱である。


Εξέγερση των Ασέν και Πέτρου

Η Εξέγερση του Ασέν και Πέτρου ("βουλγαρικά : Въстание на Асен и Петър") ήταν μια εξέγερση Βουλγάρων και Βλάχων που ζούσαν στο Θέμα Παρίστριον της Βυζαντινής Αυτοκρατορίας, που προκλήθηκε από την αύξηση της φορολογίας. Ξεκίνησε στις 26 Οκτωβρίου του 1185 και έληξε με την δημιουργία της Δεύτερης Βουλγαρικής Αυτοκρατορίας, που κυβερνήθηκε από τη δυναστεία Ασέν.


Revolta vlaho-bulgară (sau Revolta lui Asan și Petru) () a fost o revoltă a vlahilor care trăiau în Imperiul Bizantin, revoltă cauzată de o creștere a taxelor dar mai ales de refuzul împăratului de a satisface cererile vlahilor. Revolta a început în 1185/1186 și s-a încheiat cu crearea regatului Vlaho-bulgar, cunoscut și ca Țaratul Vlaho-Bulgar, condus de dinastia Asăneștilor.


Въстание на Асен и Петър

Въстанието на Асен и Петър е освободително движение на българите в днешна Северна България по време на Византийското владичество над българските земи. Въстанието избухва в Търново на 26 октомври 1185 г. (празникът на Св. Димитър Солунски), породено от увеличение на данъците, и завършва със създаването на т. нар. Второ българско царство, управлявано от династията на Асеневци.


아센과 페터르의 난()은 불가리아인과 왈라키아인 들이 비잔티움 제국의 파리스트리온 테마에서 세금 인상으로 인해 일으킨 반란이다. 이는 1185년과 1186년 사이에 발발하였으며 아센 왕조에 의해 제 2차 불가리아 제국이 성립되면서 끝났다.


A Revolta de Asen e Pedro () foi uma revolta dos búlgaros e valáquios que viviam no Tema de Parístrio no Império Bizantino, provocada principalmente por conta de um aumento dos impostos. Ela começou na virada de 1185 para 1186 e terminou com a criação do Segundo Império Búlgaro, governado pela dinastia Asen.


Ulah-Bulgar Ayaklanması, 1185-1189 yılları arasında Bizans İmparatorluğu'na karşı yapılmış Bulgar isyanı.


Powstanie Piotra i Asena w Bułgarii – epizod wojen bizantyńsko-bułgarskich, który miał miejsce w roku 1185.


The Uprising of Asen and Peter () was a revolt of Bulgarians and Vlachs living in Moesia and the Balkan Mountains, then the theme of Paristrion of the Byzantine Empire, caused by a tax increase. It began on 26 October 1185, the feast day of St. Demetrius of Thessaloniki, and ended with the restoration of Bulgaria with the creation of the Second Bulgarian Empire, ruled by the Asen dynasty.


La rebelión de Asen y Pedro (en búlgaro: Въстание на Асен и Петър) fue una revuelta de los búlgaros y valacos que vivían en el thema de Paristrion del Imperio Bizantino, causada por un aumento de impuestos. Comenzó a finales del año 1185/1186 y terminó con la creación del Segundo Imperio búlgaro, gobernado por la dinastía Asen.


انتفاضة آسين وبيتر

انتفاضة آسن وبيتر كان تمردا قام به البلغار والفلاش (الرومانيين) الذين يعيشون في مويسيا وجبال البلقان، ولاحقا في مدينة ثيمة الواقعة في مقاطعة برستيون في الإمبراطورية البيزنطية. كان سبب هذا التمرد هو زيادة الضرائب. بدأ في 26 أكتوبر 1185 يوم عيد القديس ديمتريوس ثيسالونيكي، وانتهى بتحرير بلغاريا وقيام الإمبراطورية البلغارية الثانية التي حكمتها سلالة آسين.


Инвазија на Дагестан

Инвазија екстремиста на Дагестан () или Дагестански рат () (сматра се почетком Другог чеченског рата) је оружани сукоб на територији руске републике Дагестан између самопроглашеног и међународно непризнатог Исламског џамата Дагестана на једној страни и Руске Федерације на другој. Сукоб је трајао од 7. августа до 14. септембра 1999. године.


Der Dagestankrieg begann am 7. August 1999, als eine Gruppe bewaffneter Tschetschenen und Araber unter der Führung von Schamil Bassajew und Ibn al-Chattab in die benachbarte russische Teilrepublik Dagestan eindrang. Der Krieg dauerte knapp sechs Wochen, bis Mitte September. Er lieferte, zusammen mit Bombenanschlägen in Moskau und anderen Städten, der russischen Führung den Anlass für den Zweiten Tschetschenienkrieg, der allerdings schon zuvor geplant war.


Вторжение боевиков в Дагестан

Вторжение боевиков в Дагестан, также известное как Дагестанская война (фактически считается началом Второй чеченской войны) — вооружённые столкновения, сопровождавшие ввод базировавшихся на территории Чечни отрядов «Исламской миротворческой бригады» под командованием Шамиля Басаева и Хаттаба на территорию Дагестана 7 августа — 14 сентября 1999 г. Первоначально отряды боевиков вошли в Ботлихский (операция "«Имам Гази-Мухаммад»" — 7—23 августа), а затем в Новолакский район Дагестана (операция "«Имам Гамзат-бек»" — 5—14 сентября).


দাগেস্তানের যুদ্ধ

দাগেস্তানের যুদ্ধ ১৯৯৯ সালে রাশিয়া এবং দাগেস্তানি ও চেচেন ইসলামপন্থী যোদ্ধাদের মধ্যে সংঘটিত হয়। ১৯৯৯ সালের ৭ আগস্ট শামিল বাসায়েভ ও ইবন আল-খাত্তাব পরিচালিত চেচনিয়াভিত্তিক ইসলামপন্থী সংগঠন ইসলামিক ইন্টারন্যাশনাল ব্রিগেড (ইসলামি আন্তর্জাতিক ব্রিগেড) দাগেস্তানি বিচ্ছিন্নতাবাদীদের সমর্থনে রাশিয়ার দাগেস্তান প্রজাতন্ত্র আক্রমণ করলে এই যুদ্ধের সূত্রপাত ঘটে। ১৯৯৯ সালের সেপ্টেম্বরে রুশ সরকারি বাহিনী এই আক্রমণ প্রতিহত করে দেয় এবং আক্রমণকারীদের পশ্চাৎপসরণে বাধ্য করে। এই যুদ্ধের প্রত্যক্ষ পরিণতি হিসেবে দ্বিতীয় চেচেন যুদ্ধ শুরু হয়।


Дагестанська війна

Дагестанська війна — збройні сутички на території Дагестану 7 серпня — 14 вересня 1999 між загонами «Ісламської миротворчої бригади» під командуванням Багаутдіна Кебеде, Шаміля Басаєва та Хаттаба з одного боку та військами Росії — з іншого.


達吉斯坦戰爭（俄语：Дагестанская война），又称达吉斯坦武装分子入侵（俄语：Нашествие боевиков в Дагестан），始于1999年8月7日，為支援俄罗斯达吉斯坦共和国达吉斯坦分离主义叛乱，由沙米尔·巴萨耶夫和伊本·哈塔卜率领的位於車臣的伊斯兰国际旅入侵达吉斯坦共和国。战争以俄罗斯联邦和达吉斯坦共和国大获全胜，伊斯兰国际旅撤退而告终。達吉斯坦戰爭与1999年9月发生的莫斯科公寓楼爆炸案成为俄羅斯發動第二次車臣戰爭的战争借口。


A invasão do Daguestão, também conhecida como a Guerra no Daguestão e Guerra do Daguestão, começou quando um grupo baseado na Chechénia, a Brigada Islâmica Internacional (IIPB), uma milícia islâmica liderada pelos chefes militares Shamil Basayev e Ibn al-Khattab, invadiram a república russa vizinha: o Daguestão, em 7 de agosto de 1999, com apoio dos rebeldes separatistas islâmicos do Daguestão. A guerra terminou com a retirada do IIPB e foi um dos fatores que desencadearam a Segunda Guerra na Chechênia.


La invasió del Daguestan, també coneguda com a Guerra del Daguestan, és un conflicte armat que comença quan un grup basat a Txetxènia, la Brigada Islàmica Internacional (IIPB), una milícia islàmica liderada pels caps militar Shamil Basayev i Ibn al-Khattab, envaeixen la república russa veïna, és a dir, el Daguestan, el 7 d'agost del 1999. La guerra acaba amb la retirada de l'IIPB, però convertint-se un l'un dels factors de provocació de la Segona Guerra de Txetxènia.


Dağıstan Operasyonu, Dağıstan Savaşı veya Dağıstan'ın İşgali. 1999 Rusya Federasyonu tarafından Uluslararası İslami Barış Tugayı adlı örgütün Dağıstan'ı işgal etmeye başlamasının ardından burada radikal islamcı bir yönetim kurmasını engellemek için başlatılan operasyondur.


L'invasion du Daghestan, aussi connue comme la guerre du Daghestan, est une intrusion militaire des séparatistes tchétchènes sur le territoire de la République voisine de Daghestan du au , considérée comme le début de la Seconde guerre de Tchétchénie. Elle oppose l'armée fédérale russe à des rebelles wahhabites. L'invasion est appelée par les islamistes entre le 7 et le et du 5 au .


The War of Dagestan (), also known as the Invasion of Militants in Dagestan () began when the Chechnya-based Islamic International Peacekeeping Brigade (IIPB), an Islamist group, led by warlords Shamil Basayev, Ibn al-Khattab, Ramzan Akhmadov and Arbi Barayev invaded the neighboring Russian republic of Dagestan, on 7 August 1999, in support of the Shura of Dagestan separatist rebels. The war ended with a major victory for the Russian Federation and Dagestan Republic, and the retreat of the IIPB. The invasion of Dagestan served as the main casus belli alongside the series of apartment bombings in September 1999 for the Second Chechen War.


La invasión de Daguestán, también conocida como la guerra de Daguestán, fue un conflicto etno-religioso que se inició cuando desde la república autónoma Chechenia partió la Brigada Internacional Islámica (IIB), una milicia islamista dirigida por dos de los señores de la guerra chechenos Shamil Basayev e Ibn al-Khattab, quienes decidieron la invasión a la vecina república rusa de Daguestán, el ; en apoyo a la imposición de la "Shura", promovida por los rebeldes separatistas sufíes de Daguestán. La guerra terminó con una gran victoria de las tropas federales de Rusia y el retiro de la IIB. La invasión de Daguestán sirvió como "casus belli" para la Segunda Guerra de Chechenia.


غزو داغستان (1999)

غزو داغستان والتي تعرف أيضًا بـ الحرب في داغستان أو حرب داغستان هي حرب بدأت في 7 أغسطس 1999، عندما شن اللواء الإسلامي الدولي بقيادة شامل باساييف وخطاب، هجومًا على جمهورية داغستان الروسية لدعم حركة مجلس شورى داغستان التي تدعو للانفصال عن روسيا. انتهت الحرب بانتصار روسي كبير، وانسحاب اللواء الإسلامي الدولي.


Османско-бугарски ратови

Османско-бугарски ратови вођени су у другој половини 14. века између Османског царства са једне и Другог бугарског царства тј. Видинске Бугарске са друге стране. Завршени су падом Бугарског царства под Турке 1396. године након чега се турска територија на Балкану простирала од Дунава до Егејског мора.


Болгаро-османские войны

Болгаро-османские войны велись между распадающимся государством Болгарии и турками-османами во второй половине XIV века и начале XV века. Войны закончились исчезновением некогда могущественного Болгарского царства в 1422 году. Только через пяти веков господства Османской империи в 1878 году болгары смогли восстановить свою государственность. В результате войны Османская империя значительно расширила свою территорию на Балканском полуострове, раскинувшуюся от Дуная до Эгейского моря. В Болгарии этот период обычно описывается как борьба болгарского народа против вторжения Османской империи.


Българо-османски войни

Българо-османските войни са войни, водени от различни български държави или българския народ срещу Османската империя между 1340 и 1923 г. От 1340 до 1396 г. се водят войни между разпадащото се Второ българско царство и новопоявилата се ислямска сила – османските турци, за съхраняване на българската държава. Войната приключва с гибелта на една от най-могъщите европейски държави – Второто българско царство, през 1396 г. Последният опит на династията на Шишмановците да я възстановят приключва неуспешно през 1422 г. В резултат на войните Османската империя разпростира територията си на Балканите от река Дунав до Егейско море. Между 1422 г. и 1878 г. българите водят борба за възстановяване на своята държавност. След около петвековно османско владичество, те постигат това възстановяване през 1878 г. с подписването на Санстефанския договор и последвалия го Берлински договор. След 1878 г. Княжество България не води войни с Османската империя, но българската общност в останалите неосвободени земи продължава своята съпротива, най-вече в областите Македония и Южна Тракия. Царство България води две войни с Османската империя (1912 и 1913 г.). Ето защо войните от 1878 г. до 1913 г. са свързани с опитите за национално обединение на българските земи и народ.


불가리아-오스만 전쟁은 14세기 말, 불가리아 제2제국 해체 후 여러 군소 왕국들과 오스만 제국과의 전쟁이다. 그 전쟁의 결과로 불가리아 제국은 오스만 제국에 종속되었다. 오스만 제국은 1393년 7월에 벨리코터르노보를 정복함으로써 사실상 정복에 성공하였다. 비록 다른 불가리아의 땅이었지만 비딘 차르국(Tsardom of Vidin)이 약하게 남아있었기 때문에 완전히 정복한 것은 아니었다. 결과적으로 에게 해부터 도나우 강까지 이르는 발칸 반도 지역의 방대한 영토를 얻게 되었다.


保加利亚-奥斯曼战争（Bulgarian–Ottoman wars）发生在14世纪的后半叶及15世纪初，双方分别是由保加利亚第二帝国解体产生的诸国，以及一支新兴的突厥人——奥斯曼土耳其人。战争结束后，保加利亚帝国瓦解，最后的领土于1396年被征服。而奥斯曼帝国则得到了巴尔干半岛上自多瑙河至爱琴海之间的大片领土。


As Guerras búlgaro-otomanas foram travadas entre os reinos que emergiram da desintegração do Segundo Império Búlgaro e a potência turca em ascensão, os otomanos, na segunda metade do e no início do . Ela resultou no colapso e dissolução do estado búlgaro, com o último reino remanescente, o Czarado de Vidin, caindo em 1396. Como resultado geral, o Império Otomano expandiu muito seu território na península Balcânica entre o Danúbio e o mar Egeu.


Perang Bulgaria–Uthmaniyah berlaku antara tinggalan kerajaan beraja Empayar Bulgaria Kedua yang berpecah dengan empayar Uthmaniyah, pada separuh kedua kurun ke-14. Perang ini mengakibatkan kejatuhan dan kehancuran empayar Bulgaria, sebagai sebuah kerajaan beraja terakhir yang masih berdiri, Tsardom Vidin yang mana telah ditakluk pada tahun 1396. Peperangan ini mengakibatkan keluasan berganda empayar Uthmaniyah merangkumi Semenanjung Balkan, mengunjur dari Danube ke Laut Aegean.


The Bulgarian–Ottoman wars were fought between the kingdoms remaining from the disintegrating Second Bulgarian Empire, and the Ottoman Empire, in the second half of the 14th century. The wars resulted with the collapse and subordination of the Bulgarian Empire, and effectively came to an end with the Ottoman conquest of Tarnovo in July 1393, although other Bulgarian territories, such as the Tsardom of Vidin, held out slightly longer. As a result of the wars the Ottoman Empire greatly expanded its territory on the Balkan peninsula, stretching from Danube to the Aegean Sea.


Las guerras búlgaro-otomanas fueron libradas entre el desintegrado Imperio búlgaro y el nuevo emergente poder turquico, los turcos otomanos en la segunda mitad del siglo XIV y principios del siglo XV. La guerra terminó con el colapso del una vez poderoso Imperio búlgaro en 1422. Los búlgaros restablecieron su estado después de casi cinco siglos de dominación otomana en 1878. Como resultado de las guerras el Imperio otomano expandió enormemente su territorio en la península balcánica, extendiéndose desde el río Danubio hasta el mar Egeo. En Bulgaria, este período suele describirse como la lucha del pueblo búlgaro contra los invasores otomanos.


Византијско-османски ратови

Византијско-османски ратови вођени су од средине 13. до средине 15. века између Византијског и Османског царства.


オスマン・東ローマ戦争（英：Byzantine–Ottoman Wars）は、オスマン帝国と東ローマ帝国との間で行われた戦争である。最終的にオスマン帝国が勝利し、古代から続いたローマ帝国は完全に滅亡した。


Βυζαντινο-Οθωμανικοί Πόλεμοι

Οι Βυζαντινο-Οθωμανικοί Πόλεμοι ήταν σειρά καθοριστικών συγκρούσεων μεταξύ των Οθωμανών και των Βυζαντινών που οδήγησαν στην τελική κατάλυση της Βυζαντινής Αυτοκρατορίας και στην κυριαρχία των Οθωμανών.


Византийско-османские войны

Византийско-османские войны сыграли ключевую роль в истории средневековых Балкан. Они длились почти без перерыва свыше полутора веков, с 1299 по 1461 годы. Условно разделялись на два периода. Во время первого периода (1299—1354) византийцы часто вступали в союзнические отношения с турками-османами в борьбе против славянских государств, итальянцев и франков. Последнее, впрочем, не мешало османам постепенно брать под свой контроль византийские города в Малой Азии, при том что реальной помощи Византии на Балканах они в этот период не оказали. В 1326 году столицей османов стала захваченная Бурса. К 1350-м годам некогда обширная Византийская империя превратилась в государство-обрубок, а в прямом подчинении столицы осталась лишь обезлюдевшая и полуразграбленная Фракия (историческая область) и несколько островов в Мраморном море. Фракийское землетрясение 1354 года помогло османам без сопротивления захватить крепость во Фракии Галлиполи. После этого они перешли к открытой аннексии оставшихся византийских земель. Их кульминацией стало падение Константинополя 29 мая 1453 года, хотя Морейский деспотат был покорён в 1460 году, а Трапезундская империя — в 1461 году. Учитывая то, что османы, как и сельджуки, имели тюркское происхождение, византийско-османские войны фактически стали завершающим этапом византийско-сельджукскиx войн.


Византийско-османски войни

Византийско-османските войни са серия военни конфликти между османските турци и византийците за период от два века (от средата на 13 до средата на 15 век), които в крайна сметка водят чрез превземането на Константинопол от Мехмед Завоевателя до окончателното унищожаване на Византийската империя, последвано от възход на Османската империя през следващите два века и половина (до края на 17 век с т.нар. Голяма турска война).


Le guerre bizantino-ottomane furono una serie di conflitti tra turchi ottomani e bizantini che portarono alla distruzione finale dell'impero bizantino e all'ascesa dell'impero ottomano.


비잔티움-오스만 전쟁(Bizans-Osmanlı savaşları, Βυζαντινο-Οθωμανικοί Πόλεμοι)은 오스만 제국과 비잔티움 제국 간에 벌어진 일련의 군사적 충돌을 말한다. 이는 비잔티움 제국의 멸망에 결정적 역할을 한다.


Візантійсько-османські війни

Візантійсько-османські війни зіграли ключову роль в історії середньовічних Балкан. Вони тривали майже без перерви понад півтора століття, з 1299 по 1461 роки. Умовно поділялися на два періоди. Під час першого періоду (1299—1354) візантійці часто вступали в союзницькі відносини з турками-османами в боротьбі проти слов'янських держав, італійців і франків. Останнє, втім, не заважало османам поступово брати під свій контроль візантійські міста у Малій Азії при тому що реальної допомоги Візантії на Балканах вони в цей період не надали. У 1326 році столицею османів стала захоплена Бурса. До 1350-х років колись велика Візантійська імперія перетворилася в, а в прямому підпорядкуванні столиці залишилася лише збезлюділа і напіврозграбована Східна Фракія. 1354 року допоміг османам без опору захопити Галліполі. Після цього вони перейшли до відкритої анексії решти візантійських земель. Їх кульмінацією стало падіння Константинополя 29 травня 1453 року, хоча Морейський деспотат був підкорений в 1460 році, а Трапезундська імперія — у 1461 році. З огляду на те, що османи, як і сельджуки, мали тюркське походження, візантійсько-османські війни фактично стали завершальним етапом .


東羅馬－奧斯曼戰爭是奥斯曼帝国與東羅馬帝國的一連串軍事衝突，導致東羅馬帝國的滅亡及奧斯曼帝國的崛起。


As guerras bizantino-otomanas foram uma série de conflitos entre os turcos otomanos e os bizantinos que levaram à destruição final do Império Romano do Oriente e à ascensão do Império Otomano.